At være en del af politiet er ikke bare som et hvilket som helst andet job – det danske politi er noget ganske særligt, og selvom man ikke længere er en del af korpset, er politiet altid en del af den, man er. Derfor smerter politiets nuværende situation mig. Politiet er presset – presset på deres service til borgerne, presset på deres kerneopgaver. Men jeg har meget svært ved at tro på, at de mange millioner og flere betjente er den eneste løsning. Politiet står nemlig med et ganske andet og meget større problem end simpel ressourcemangel.

Mine tidligere kollegaer fortæller mig samstemmende, at muligheder for at yde tilfredsstillende politiservice og finde glæde i ordentligt politiarbejde er stærkt nedadgående.

Allerede da man indførte POLSAS registreringssystemet til målrettet ledelse og måling af den enkelte betjents indsats, gik det ud over betjentenes arbejdslyst. De skulle bruge tid og kræfter på at taste i stedet for rigtigt politiarbejde. For den enkelte betjent fremstod systemet som ligegyldigt, og mange steder blev der registreret kreativt.

Man fulgte systemet op med politireformen 2007, der forringede selve patruljearbejdet. Det gik hårdt ud over den kvalitet, betjentene kunne yde, og patruljearbejdet blev præget af transport i stedet for sagsbehandling og efterforskning. Reformen nedlagde desuden lokale stationer, og betjentene fik skævere arbejdstider.

Disse tiltag skulle formentlig sikre, at politiet kunne imødekomme politikernes ønske om at målrette politiarbejdet mod de områder, varierende politikere fandt på. Det var områder som nærpoliti, synligt politi og task–forces mod indbrud, bandekriminalitet mv. Alt sammen velmente tiltag, men almindelige politifolk har aldrig været i tvivl om, at de fine navne blot er etiketter og mere ligegyldig registrering.

De mange ændringer i dansk politi har ikke forbedret noget, tværtimod. Senest nedlagde man i 2014 en række mellemlederstillinger. I den forbindelse gav man flere hundrede ældre, erfarne politifolk valget mellem et job på et lavere niveau eller den såkaldte rådighedsløn, der er tre års betalt pension. Er det optimal udnyttelse af politiets ressourcer?

Både som borger og som forretningsdrivende i sikkerhedsbranchen har jeg oplevet alt for mange episoder, der tydeligt viser, at politiet ikke yder den nødvendige service. Jeg har mange gange oplevet, at anmeldelser bliver henlagt uden at politiet først undersøger dem, og uden at de involverede parter orienteres om henlæggelsen. Det endda på trods af, at man som anmelder selv henviser til de relevante paragraffer, medbringer bevismateriale i form af TV-overvågningsbilleder og rykker både telefonisk og skriftligt for fremdrift i sagen. Om så en sag er færdigefterforsket, når den afleveres til politiet, betyder det ikke, at de gør mere ved den. Jeg mener, det er en enorm trussel for borgernes retssikkerhed og en pinlig udstilling af politiets indskrænkede muligheder for at yde en god service der, hvor det betyder noget – på kerneopgaver som efterforskning og borgernærvær.

Jeg nægter at tro på, at det er den enkelte politibetjent, der generelt ikke har lyst til at gøre sit arbejde ordentligt. Snarere er det de såkaldte reformer og særlige målrettede indsatser, der udtænkes af politikere og gennemføres af politiets ledere, der ikke tør sige politikerne imod. Denne uansvarlige ledelse udmønter sig i fejl og forringelse af politiets effektivitet og service over for borgerne.

Efter den tragiske episode i Krudttønden fokuserer politikere nu på, at der skal flere ressourcer til terrorbekæmpelse og uddannelse af politiet. Det forlyder, at politiet mangler 1.500 mand her og nu, og at det kræver en bevilling på 600 mio. kr. blot at nå op på det nuværende aktivitetsniveau.

Det er muligt, at politiet mangler penge og personale, men jeg mener ikke, at det er det grundlæggende problem. Det, der virkelig er brug for, er et effektivt og moderne politi, der ikke detail-ledes af politikerne, og at lederne i politiet holder op med at lade som om systemet fungerer. Det er simpelthen ikke sandt. Alle almindelige betjente og formentlig også ledere i politiet ved godt, at servicen over for borgerne er dalet væsentligt, og at selve kvaliteten af politiarbejdet i virkeligheden er dalende og har været det i mange år.

Betjentene skal væk fra registreringssystemerne og de fine etiketter på opgaverne og tilbage til at lave gedigent politiarbejde. At være politibetjent skal igen være noget særligt, og politiet skal kun lave rigtigt politiarbejde. Derfor har jeg også svært ved at se problemerne i at udlicitere simple opgaver, der billigere og mere effektivt kan varetages af private sikringsleverandører. Politiforbundet har travlt med at råbe op om, at kun politiet må løse politiets opgaver, men problemet er bare, at det gør de ikke. Det ville derimod rykke ved opgavebunkerne, hvis sikringsfirmaerne udførte det sikringsarbejde, de i forvejen løser fint hos private og offentlige kunder, og politiet fik lov at koncentrere sig om det rigtige politiarbejde.

Som politiet ser ud lige nu, hjælper det i hvert fald ikke at poste flere penge i det eller at udvide styrken. Der er noget grundlæggende galt med den måde, politikere og politiledelse går til opgaven på, og det kan ikke løses med penge.