Mandag

Min største bekymring er forsat kulden, selvom jeg har flere lag tøj på og et lilla og blåt tæppe fra Cambodja rundt om livet. Hvis jeg for eksempel bliver forkølet, skal jeg tilbage på hospitalet til nye undersøgelser, og min karantæneperiode kan blive forlænget. Min nye engelske ven er også frustreret over kulden, og vi udveksler tips til at holde varmen over WeChat.

Min kollega har bestilt en elektrisk varmer til mig på internettet. Selv midt i en global coronakrise kan man handle på nettet og få leveret varer fra alle egne af Kina på rekordtid.

Ud på eftermiddagen banker en af centrets vagter på min dør med en kasse, jeg straks identificerer som varmeren. Den kvindelige leder kommer gående forbi, præcis i det øjeblik jeg modtager pakken.

Hun konstaterer på bestillingssedlen, at det er en elektrisk opvarmer og konfiskerer den med begrundelsen, at den udgør er en brandfare.

Jeg protesterer og spørger igen, hvordan vi skal holde os raske i de 10-11 grader, der er indenfor på værelset. Min nerver er i forvejen tyndslidte. For kinesere og os, der bor i landet, har krisen stået på siden slutningen af januar.

Oven i måneder fyldt med problemer sidder jeg nu i et ludkoldt værelse i de samme underbukser fire dage i træk. Jeg smækker med døren.

Jeg ser serien 'Babylon Berlin' på min mobiltelefon, da jeg ikke kan få det nedlagte hotels internet til at fungere. Serien stopper flere gange undervejs. Om aftenen ankommer mine to kufferter, og en kortvarig lykketilstand indtræffer. Rent tøj og mere slik og alkohol.

Tirsdag

Umiddelbart efter at jeg vågner, modtager jeg en besked på WeChat om, at jeg kan komme på hotel inde i byen i nærheden af mit hjem. Jeg bor i kvarteret Jing’an, og derfor er det teknisk set forkert, at jeg er i karantæne i udkanten af Shanghai, siger myndighederne. Kortvarigt lufter de muligheden for, at jeg måske kan få lov at komme i hjemmekarantæne, da jeg bor alene.

Til min store ærgrelse blev tilbuddet hurtigt trukket tilbage, da jeg stadig er "corona-mistænkt", selvom jeg har været igennem nogle af de mest præcise coronatest, der eksisterer. Jeg siger derfor ja til at blive overflyttet til Shanghai Hotel, cirka 200 meter fra mit hjem på Julu Lu.

Køreturen i bus tager flere timer, da vi skal samle gæster op fra andre isolationscentre. En amerikaner fortæller, at han ikke kunne lukke vinduerne på sit værelse.

Selvom vi er frustrerede, er vi enige om, at vi sandsynligvis bliver behandlet bedre end kinesiske statsborgere i en tilsvarende situation.

I lobbyen på det nye hotel står en journalist og fotograf fra et kinesisk medie. Fotografen tager billeder af os. Landets enorme propagandamaskine gentager konstant, at der ingen intern smitte er i Kina, og udlændinge nu er det store problem.

Læs også : Nu vender situationen i Kina: Sætter indrejsende i 14 dages karantæne

Vi bliver bedt om at udfylde papirer med den samme kuglepen, selvom vi alle er "corona-mistænkte". Der er ikke noget håndsprit. Jeg spørger flere hotelansatte og myndighedspersoner, om de et blevet testet for corona. Det er de ikke.

Mit nye værelse er bedre end isolationscentret. Til min store skuffelse er der heller ingen varme her. Jeg pakker ud, inden jeg skal gøre mig parat til at medvirke direkte på DR1.