»Penge er en alt for alvorlig sag til at blive overladt til centralbankchefer,« sagde økonomen Milton Friedman engang i en diskussion om, hvem der burde have magten over vores penge.

Alligevel er to af verdens mest magtfulde mænd i dag chefen for Federal Reserve Bank, Ben Bernanke, og præsidenten for den europæiske centralbank, Mario Draghi.

De er begge kommet under stærkt pres, efter at de som svar på finanskrisen har foræret billioner af friskpressede euro og dollars til ødsle regeringer og dårlige banker, og dermed skabt en uoverskuelig gældsbyrde for vores børn og børnebørn.

Bankcheferne hævder, at alle de printede penge ikke vil påvirke den reale økonomi, fordi pengene kun går til at dække bankernes tabte væddemål, og at de i øvrigt er blevet 'steriliserede', et begreb som ingen rigtig ved, hvad betyder.

Men ligesom det er tilfældet med fugt og støv, har penge en tendens til at trænge igennem selv de mindste revner. Stigende oliepriser og stigende fødevarepriser ser nu ud til at være dagens orden, og mange mennesker på gaden frygter, at den accelererende devaluering af deres valuta vil føre til 'stagflation' og depression, altså til både høje importpriser og høj arbejdsløshed - eller måske værre endnu: til en gentagelse af Weimarrepublikkens hyperinflationære vanvid.

Uagtet om den nuværende makroøkonomiske politik er galimatias eller god latin, har forskellige mennesker rundt omkring i verden få en idé: Hvis centralbanker kan kreere penge ud af den blå luft, så kan vi også, siger de. Så hvorfor ikke opfinde en ny valuta som backup, hvis nu det hele falder fra hinanden snart?

2.500 pengesystemer i verden

Antallet af alternative valutaer har været i enorm vækst i løbet af de seneste ti år. Ifølge én database findes der nu over 2.500 valutasystemer verden over, og hvis man medregner virtuelle betalingsformer på nettet og diverse lokale byttehandelssystemer, er tallet meget højere. Mange af dem er baseret på et point- eller voucher-system, nogle er direkte ombyttelige med den nationale valuta (som f.eks. Christianias 'løn'), andre er baseret på arbejdstimer (f.eks. 'Ithaca Hours'), og igen andre, som for eksempel bitcoin, har en fri prissættelse på internetbørser og bruges som digitale kontanter til gebyrfrit at købe varer og tjenesteydelser over hele kloden (se en beskrivelse af bitcoins på ing.dk/k#aqhg.)

Det primære formål med alternative valutaer har været at styrke de lokale økonomiers modstandskraft og gøre dem selvforsynende med købekraft og produktion. Med udgangspunkt i kommunalt baserede initiativer og sociale bevægelser har innovationerne ofte et islæt af modkultur og grøn tankegang. For eksempel har over 400 lokalsamfund i England, Irland, Canada, USA, Italien og Chile i løbet af de sidste fem år erklæret sig som såkaldte 'Transition Towns' for at promovere en mere bæredygtig udvikling i lyset af energikrise, klimaforandringer og stigende arbejdsløshed. Ofte bruger de lokale valutaer til at drive udviklingen fremad.

Men det er ikke kun ideologisk motiverede bevægelser, der har fået øjnene op. Fremskyndet af finanskrisen leder også mange små virksomheder efter betalingsmetoder i deres lokalsamfund, der ikke involverer euro eller dollars. I den franske by Nantes vil man fra sommeren 2013 indføre en lokal valuta kaldt 'nanto', der vil blive modelleret over succeshistorien med den schweiziske WIR, et lokalt byttehandelssystem, hvor 60.000 små og mellemstore virksomheder handler med hinanden uden at bruge schweizerfranc eller andre statslige valutaer.

WIR står for 'Witschaftsring' og er i dag den ældste komplementærvaluta i verden. Den blev grundlagt af de to forretningsmænd, Werner Zimmermann og Paul Enz, i 1934, efter at børskrakket i 1929 havde ført til en kraftig pengemangel i erhvervslivet. Baseret på den liberale tyske økonom Silvio Gesells teorier var det formålet at opmuntre medlemmerne i WIR til at stille deres købekraft til rådighed for hinanden, og dermed skabe et større salgsvolumen til medlemmerne. Selveste John Maynard Keynes, som nok er den mest indflydelsesrige økonom fra det 20. århundrede, måtte i sin bog 'The General Theory of Employment, Interest and Money' fra 1936 indrømme, at Gesell var en 'miskendt profet', der havde forudset nogle af hans egne (altså Keynes') ideer.

Er oppe imod statsmonopolet

Fordelen ved de alternative valutaer er, at de fungerer som en modvægt til nationens valuta. Hvis aktiviteten i landet falder, stiger brugen af den alternative valuta, og hvis det går godt i den nationale økonomi, falder aktiviteten i den alternative økonomi. Nye valutaer er 'komplementære', støtter op om samhandelen og modvirker tendensen til recession.

Ulemperne er dog heller ikke svære at få øje på. Normalt holder stater deres monopol på papirpenge i hævd via et krav om, at skatten skal betales i statens egen valuta. Hvis der var flere gyldige valutaer, ville regeringer have sværere ved at kontrollere nationens budgetter, indkræve skatter og sætte priser. Derfor holder moderne regeringer gerne fast i deres monopol på papirpenge, selvom de påstår at være for liberalisering og et frit marked.

Den engelske forretningsmand og chefredaktør for The Economist, Walter Badgehot, sagde engang, at det nok ville være nemmere at vælte det engelske monarki, end at fravriste Bank of England dens monopol på penge. Anderledes er det ikke i dag, og den officielle politik i Europa og i USA går snarere i modsat retning af liberalisering: Man kriminaliserer brugen af lokale valutaer (f.eks. som det var tilfældet med Liberty-dollaren), undertrykker handlen med bitcoins og lægger moms og kapitalvindingsskatter på køb og salg af det absolut ældste alternative betalingsmiddel overhovedet: guld- og sølvmønter.

Umuligt at sælge igen

Et sted, hvor der stadig er frit slag for alternative penge, er på internettet. I løbet af de seneste par år er man begyndt at vælte rundt i World of Warcraft Gold, Linden Dollars, Swagbucks, Facebook Credits, Zynga, Rubies og Microsoft Points. I WoW kan du købe et 16-bit langsværd for 2.100 WoW Gold, hvilket svarer til cirka 15 kroner, og på Facebook kan du skaffe dig et par pixelerede jordbær til din farm for så lidt som fem Facebook Credits (tre kroner).

Problemet med disse fiduspenge er åbenlyst: Man bliver flået. Kreditterne fungerer slet ikke som rigtige valutaer, fordi de kun går én vej - man kan købe dem, men aldrig sælge. Økonomen Jon Matonis kalder det for 'kakerlak-hoteller'. De checker ind, men de checker aldrig ud igen, og to mennesker ville aldrig kunne handle med hinanden uden at skulle gå igennem Facebook, Second Life, eller hvem det nu er, der har udstedt valutaen.

Men der er også masser af seriøse forsøg på at opbygge alternative peer-to-peer valutaer på internettet. Efter et turbulent år med utallige hackerangreb og obstruktioner har bitcoins holdt skansen, og har i dag mellem 40-100.000 brugere, der køber og sælger varer via nettet. Andre forsøg er ripple-project.org, pebbleapp.com og occcu.com.

Ripple er et open source-projekt til at opbygge en decentraliseret valuta, baseret på tillid mellem venner. Det ligner principperne bag det arabiske Hawala-system, hvor hver person i netværket giver sine venner/kunder mulighed for rentefrit at låne penge, det kunne være bitcoins eller euro, og hvis netværket bliver stort nok, vil man via venners venner kunne overføre summer store nok til at gøre det hele økonomisk brugbart. Den logistiske side af sagen (hvem der skylder hvem hvor meget) bliver varetaget af softwaren, men problemet er tilliden. Er der bare én, som udnytter systemet, og der ikke er nogen, som påtager sig byrden, får det hurtigt netværket til bryde sammen.

Mirakler findes

Historisk set har det kun været store institutioner som banker og stater, der havde tyngde nok til at vække folks tillid til at varetage deres økonomiske interesser. Det har de til gengæld taget sig dyrt betalt for via renter, bankgebyrer, transaktionsgebyrer, vekselgebyrer, forsikringsregler og eksproprieringslove. Om den tillid bliver ved med at være lige så stor i en digital tidsalder er usikkert, især når det går op for folk, at nationalstater heller ikke baserer deres papirpenge på andet end tillid til centralbankers dømmekraft. Hvis man bare printer penge, skaber man ikke velstand. Ellers ville alle lande jo bare gøre det, og være lykkelige til deres dages ende.

Hvis uheldet er ude, og vi havner i en ny depression, kan man til gengæld regne med, at de nye ideer hurtigt vil spredes. Sådan var det nemlig også i 1930'erne: Midt under den værste arbejdsløshed, inflation og mangel på penge besluttede borgmesteren i den østrigske by Wörgl i 1932 at udstede en ny valuta, 'Das Freigeld von Wörgl'. Pengene var designet til at miste deres værdi med én procent om måneden, hvilket betød at folk brugte dem i stedet for at hamstre dem.

Efter et enkelt år var arbejdsløsheden nede med 25 procent, infrastrukturprojekter blomstrede, og investeringerne var steget med over 200 procent. Nabokommuner begyndte hurtigt at efterligne ideen, og selv den franske ministerpræsident Daladier og økonomen Irving Fisher kom på besøg for at høre om sagen. Eneste problem: Den østrigske nationalbank så sit valutamonopol truet, og forbød brugen af Wörgls Freigeld i efteråret 1933. Få måneder efter var arbejdsløsheden igen steget til 30 procent. Man kalder episoden 'Miraklet fra Wörgl', men måske er det sande mirakel det, at bankerne og deres lydige stater har kunnet opretholde monopolet på vores penge til i dag.