En tabt generation på 14 mio. unge europæere, der aldrig har fået fodfæste på arbejdsmarkedet, koster EU’s medlemslande i alt 153 mia. euro om året svarende til 1,2 pct. af EU’s BNP. Det fremgår af den til dato mest omfattende undersøgelse af unge arbejdsløse europæere, som EU’s eget forskningsagentur, Eurofound, netop har udsendt. Rapporten afdækker, at de europæere i alderen 15 til 29 år, som hverken er i beskæftigelse, under uddannelse eller i praktik, for tiden koster EU 3 mia. euro om ugen i øgede udgifter til velfærdsydelser og tabte arbejdsindtægter. Et rekordhøjt tal for denne aldersgruppe.

Organisationen for Økonomisk Samarbejde og Udvikling (OECD) advarer om, at hvis Europa svigter sin »sociale kontrakt over for de unge«, vil de unges stigende politiske desillusion kunne nå niveauer svarende til dem, der udløste de mellemøstlige og nordafrikanske opstande under Det Arabiske Forår. Rapporten påviser, at der blandt arbejdsløse unge europæere findes et meget lavere niveau af politisk engagement og tillid sammenlignet med deres generationsfæller, der er i arbejde.

»Konsekvenserne af en tabt generation er ikke kun økonomiske«, advarer rapporten – »de berører hele samfundet og indebærer en risiko for, at de unge fravælger demokratisk deltagelse«.

Antallet af unge voksne i arbejde er i samtlige 27 medlemsstater det laveste nogen sinde, konstaterer rapporten. Samtidig arbejder de unge i færre timer og i mindre sikre job. Sidste år var 42 pct. af de unge erhvervsaktive europæere kun ansat i midlertidige jobs, en stigning fra lidt over en tredjedel for et årti siden. I alt 30 pct. eller 5,8 mio. unge voksne var i deltidsbeskæftigelse – en stigning på næsten ni procentpoint siden 2001.

Prisen for massiv arbejdsløshed

Siden den globale afmatning satte ind i 2008, er omkostningerne ved ungdomsledighed steget med 28 pct. i hele EU. For Italien er de hermed forbundne omkostninger 32.6 mia. euro om året, for Frankrig 22 mia. euro og for Storbritannien 18 mia. euro. om året. Rapportens forfattere advarer om, at de samlede EU-udgifter i forbindelse med sociale bistandsydelser koster de offentlige finanser 10.8 mia. euro, mens det skønnede tab af indtægter på 142,1 milliarder euro er »meget konservativt« sat, da tallet ikke omfatter merudgifter til kriminalitet og sundhed eller de sandsynlige langsigtede skadevirkninger af langtidsledighed.

Rapportens forfattere tilføjer dog, at det er urealistisk at forvente, at alle EU’s ungdomsarbejdsløse – de udgør 15 pct. af unionens samlede yngre del af befolkning – kan integreres på arbejdsmarkedet, da tallet også omfatter dem, der passer børn eller er fysisk eller mentalt uegnede til at bestride et job.

»De 153 mia. euro er beregnet ud fra den hypotetiske situation, hvor alle unge kan integreres på arbejdsmarkedet,« siger rapportens ledende forsker Massimiliano Mascherini.

»Men hvis blot 10 pct. af de arbejdsløse unge kunne reintegreres svarende til 1,4 mio. mennesker, vil det resultere i besparelser på 15 mia. euro årligt.«

Af de unge, som hverken er under uddannelse, i beskæftigelse eller i praktik, har 73 pct. af de 15-19 årige ingen erhvervserfaring.

For aldersgruppen 20 til 24 år er tallet 43 pct., og for de 25-29-årige er det 28 pct. I sydeuropæiske lande som Italien, Bulgarien og Grækenland er tallet for unge mellem 25 og 29 år uden erhvervserfaring steget til over 40 pct. Stefano Scarpetta, OECD’s chefanalytiker for arbejdsmarkedsforhold, mener, at desillusionen blandt Europas yngre del af befolkning er ved at nå et farligt niveau.

»Vi giver ingen muligheder til dem, som har investeret i deres menneskelige kapital. Det er opskriften på sociale og politiske spændinger.«

Scarpetta tilføjer, at »parallellerne til Nordafrika er slående, for også her var det i et vist omfang investeret i uddannelse. Unge tunesere og egyptere fik en bedre uddannelse end generationen før dem, og alligevel var der ingen jobs til dem. Alt hvad de kunne håbe på, var lavtlønnede servicejobs.

»Lige præcis dette forhold blev en afgørende udløser for den politiske og sociale uro, der førte til revolutionerne i disse lande. Jeg tror ikke, at det er der, vi er endt i Europa endnu, men utilfredsheden med vores økonomiske model vokser støt.«