Eksterne kommentarer: Dette er en debattartikkel. Analyse og standpunkt er skribentens egen.

Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Endelig lavet snøen ned. I fantastisk vintervær og med Skiforenings lovnader om nypreppede løyper, var vi klare for nok langtur i Marka.

Vi benytter marka mye og turgleden er stor blant familiens små og store. Barna på syv og ni år gledet seg. Planen deres var klar; nye kilometer skulle inn på Skiforeningens distansekort.

Vi sto tidlig opp, la en turplan og var tidlig ute i Marka. Sekken ble pakket med appelsiner, boller, kakao på termos og Kvikk-Lunsj.

Da vi kom hjem var hele 15 kilometer tilbakelagt. Turen gikk i relativt krevende, men vakkert terreng i området rundt Tjæregrashøgda i Bærumsmarka. Vi fikk føle på mestring, samhold og turglede. En fantastisk tur på nesten alle måter.

Så hvorfor skriver jeg innledningsvis om en fantastisk skitur, men som bare nesten var fullkommen?

Som en årvåken leser sikkert har merket seg, skriver jeg at jeg var på tur med to skiglade barn på syv og ni år. Det jeg ikke skrev, og som burde vært mindre relevant, er at ett av barna har en fysisk funksjonsnedsettelse. Han har Cerebral parese, noe som innebærer dårlig koordinasjon, styrke og balanse. Men til tross for sine fysiske begrensninger er han glad i å gå på ski og legger mer enn gjerne ut på lengre skiturer.

Ikke bare kjemper han som alle andre i løypa, men han kjemper også i og mot egen kropp. Å legge igjen mange kilometer i skisporet er kjempeprestasjon for ethvert barn, men kanskje spesielt imponerende for en med en fysisk funksjonsnedsettelse.

Turen hadde vært fullkommen, hadde det ikke vært for andre skiløperes fremferd og opptreden.

På vår lykkelige ferd gjennom marka, fikk vi dessverre både erfare høylytte bemerkninger og uvennlige handlinger. Jeg fikk tilsnakk og sønnen min fikk uverdig kjeft, fordi han ikke kom seg raskt nok opp igjen etter fall i løypa eller falt på «feil» sted. Folk tråkket over skiene hans, sparket unna staver og presset seg forbi.

Noen kom med høylytte bemerkninger, som opplagt var rettet mot oss, snarere enn eget turfølge. Enkelte pekte og lo av oss, som da jeg plogde nedover de bratteste bakkene etter beste evne med gutten mellom bena. Som om det ikke er et stort nok nederlag for en mentalt frisk niåring å stå mellom bena på mamma?

Spesielt urovekkende er at dette var en opptreden som i all hovedsak var iscenesatt av voksne turfolk. Voksne mennesker burde vel være modne nok til heller reflektere over mulig årsak, fremfor åpenlyst å nødverge og latterliggjøre et uskyldig barn?

Igjen sitter vi med en litt emmen bismak av at mange nok mener at marka ikke er for alle. Tilsynelatende er løypevettreglene om å vise aktsomhet og vennlighet ovenfor andre skiløpere glemt eller ignorert.

Det samme er regelen om å være spesielt hensynsfull og oppmerksomt ovenfor barn. Ser man bort fra etablerte løyperegler, burde det i alminnelighet holde å vise normal høflighet og respekt. Ja, rett og slett følge normal folkeskikk.

Vinteren er heldigvis ikke over og nye skimuligheter vil melde seg. I den anledning oppfordrer jeg alle til å løfte blikket opp fra skiløypa og møte hverandre med gode hensikter. Vis hensyn, respekt og opptre verdig på din ferd gjennom marka. Det er slik ekte turfolk har oppført seg til alle tider og slik vi alle bør oppføre oss mot hverandre i marka, så vel som andre steder i samfunnet.

Helt til slutt vil jeg minne om at; Marka er for alle.

Innlegget ble opprinnelig publisert i Budstikka.