På denne tiden i fjor høst skulle jeg dekke en samtale med den beryktede «alt-right»-skikkelsen Milo Yiannopoulos på Yale-universitetet. Universitetet var blitt et hovedsete for det noen norske kommentatorer kaller «krenkefyrster» (studentene ville blant annet endre navn på bygninger som hadde navn etter slaveeiere).

Et halvt år før hadde Yiannopoulos postet et bilde av seg selv med full indianerfjærpryd og ansiktsmaling. Han truet med at han skulle møte opp i kostymet på Yale og holde en tale om at det ikke finnes noe som heter «kulturell appropriasjon». Begrepet handler egentlig om hvordan kulturuttrykk reiser. Men på universitetene hadde det blitt brukt til å peke på det smakløse i å holde «meksikanerfester» hvor folk ble tequiladrita i løsbart og sombrero – når flertallet på festene var hvite og ressurssterke, mens skolekantinen ble drevet av underbetalte meksikanere.

Yiannopoulos er blitt fremhevet som den som best forsto at hvis ytre høyre skulle bli stort igjen, måtte man vinne kulturkampen først. På dette tidspunktet så det ut til at Yiannopoulos, Breitbart og alt-right hadde funnet opp et sett med karnevalstaktikker som slo bena under de liberale amerikanernes nye, dypere respekt for minoriteter. Lenge før Yiannopoulos skulle komme til Yale hadde kostymestuntet på et vis lyktes: Breitbart, det Trump-støttende nettstedet Yiannopoulos skrev for, kunne trykke saken om ­hvordan Yiannopoulos’ planer skapte «kaos».

Vi vet ingenting om hvor bevisst finansminister Siv Jensens valg av indianerkostyme i forrige uke var. Men Breitbart er så synlig for unge, konservative nettbrukere at det er vanskelig å forestille seg at ikke en eller annen ung FrP-kommunikasjonsrådgiver har fått med seg kostymestuntet til Yiannopoulos. Da finnes det en mulighet for at finansministeren har lånt fjær fra en mann som inntil i vår var en stjerne i alt-rights propagandistiske fløy. En mann nettstedet Buzzfeed har knyttet til nynazister, hvite amerikanske nasjonalister og folk som vil gjeninnføre et autoritært adelsstyre(!). Men jeg skal ikke henge meg opp i det. Problematikken stikker dypere.

Norsk offentlighet risikerer å bli hva den var i forrige uke: et misforstått ekko av en amerikansk kulturkrig.

«2017 kommer til å bli husket som det året identitetspolitikken kom til Norge», skrev medieviteren Alex Iversen i VG denne uken. Han hadde hengt seg opp i reaksjonene på Siv Jensens kostyme, og advarte mot at vi snart får amerikanske universitetstilstander i Norge. På én måte kommer Iversen sent til ballet – nye, amerikanske ideer om kjønn, kultur og identitet har vært heftig debattert her i mange år allerede. Som hovedregel er det vel ingen fare å ta til seg nye impulser. Men det skjer noe når ideer og begreper legger ut på reise.

Tenk på hvor unorsk debatten om Siv Jensens kostyme var. Dagens voksengenerasjon lekte cowboy og indianer som barn – en kulturimport allerede da. Det var ikke i Norge man begynte å problematisere rollefordelingen i de lekene, eller forholdet mellom lek og en mørk kolonihistorie, ei heller å finne på begreper som kulturell appropriasjon. Den historien hadde lite med Norge å gjøre.

Skal vi forstå hvordan Milo Yiannopoulos faktisk tok seg ut i fjærpryd, med amerikanske øyne, må vi gjøre et tankeeksperiment. Da måtte voksengenerasjonen ha lekt same og internatslærer som barn. Da måtte vår historiske selvransakelse ha kommet lenger, og man måtte begynt å spørre seg hvorfor samer var noe vi kledde oss ut som da vi var barn. Tenk deg da at Siv Jensen postet et bilde, utkledd i en samedrakt i billig filt. Da kunne vi lært et og annet om kulturell appropriasjon, da. Finansministeren fra et parti som vil avskaffe Sametinget har kledd seg ut som en same!

Det jeg er redd for, er at vi importerer mer og mer samfunnskritikk, men også populistiske taktikker for å komme den i møte, fra USA. Da risikerer norsk offentlighet å bli hva den var i forrige uke: et misforstått ekko av en amerikansk kulturkrig.

Når jeg jobber med spørsmål om identitet som journalist, ser jeg igjen og igjen at noen har vært på internett og funnet et begrepsapparat jeg kjenner fra statene. Dette er ofte både polariserende og avsporende. Den norske LHBT-bevegelsen har måttet forholde seg til noen hatpratere som kaller seg «trans-exclusive radical feminists», det lukter av nettsamfunnet Tumblr. Andre ganger blir man usikker på om folk her overhodet får med seg hva slags konspiratorisk grums som plutselig har sneket seg inn fra andre siden av dammen: På et arrangement om menn og likestilling i fjor, med flere toppolitikere til stede, viste arrangørene filmen The Red Pill Movie. Det viser til Reddit-forumet The Red Pill, hvor helt utenomjordisk kvinnefiendtlige teorier om hvordan kjønnene forholder seg til hverandre florerer.

Jeg kan komme på fjorten kulturteoretiske begreper fra USA om rasisme, kvinnefiendtlighet eller sosial ulikhet som godt kunne blitt drøftet mer her til lands. Om det skjer, vil jeg be innstendig om at noen gjør arbeidet med å spørre hva det betyr at Norge har en helt annen flerkulturell historie enn USA, en helt annen statsfeminisme, en radikalt bedre utviklet velferdsstat.

Men utfordringen går like mye til hylekoret av menn i førtiårene som sitter i norske aviser og tror de forstår amerikansk studentaktivisme.

Et par dager før jeg skulle ta toget ut til Yale for å se Milo Yiannopoulos, kunne jeg plutselig ikke få tak i noen arrangører. Studentavisen skrev at ­arrangementet var lukket for utenforstående og flyttet til en mindre, men bedre bevoktet sal. Til slutt ble hele greia utsatt på ubestemt tid. Her er det så man kan høre VG-spaltistene skrike seg hese: SENSUR! Studentene på amerikanske universiteter har så tynn hud!

Yiannopoulos påsto selv at han var blitt utsatt for treneringstaktikker fra universitetsledelsen. Arrangøren, kjent som «Yales mest uttalte Trump-tilhenger», sa de simpelthen hadde planlagt praten på et dårlig tidspunkt – midt i høstferien – og at det ikke lå an til å bli nok publikummere i salen. Yiannopoulos fikk ikke noe sirkus hvor sinte, såre studenter prøvde å kneble ham. De gadd bare ikke høre på tøv­pratet hans.

LagreLagre