Faren for å bli det vi i Nord-Norge kaller en grinat, gammel hestkuk øker med årene, sies det. Det tror jeg så gjerne.

Jeg er syvogsytti og har for lengst begynt å gripe etter kniven når jeg hører fosterlydmusikken på 9-timen, ser og hører de hippe programledere på VGTV og får inn den gamle barrikadestormer Ole Paus, som fortsatt synger som om noen kliper han på ballene.

Men nye prøvelser bygger seg opp i horisonten. Nå går det mot valgkamp. Partienes beste menn og kvinner skal snart invadere min skjerm og mitt øre for å debattere og duellere.

Problemet er at jeg er lei dem før de starter. Inntrykket fra tidligere valgkamper henger i som gammel gangsperre

Jeg gruer for disse kontinuerlige meningsmålingene som viser hvordan velgermassen fra sekund til sekund driver rundt som rekved i de politiske brenningene. Det blir ikke bedre av at valgresultatet aldri stemmer med spådommene.

Og så har vi, gud fri og bevare oss vel, velgerne. Den gemene hop. For eksempel journalister som i folkeopplysningens tjeneste vil vite hvilken type truser våre skijenter bruker.

Ferske undersøkelser viser at bare 10% av en befolkning har vett nok til å bidra i utviklingen av eget land.

Men når jeg ser på vår innvandringspolitikk der målet har vært integrering og resultatet er blitt det motsatte, vår uslokkelige kjærlighet til program som Paradise Hotell og samtidig vet at befolkningen nylig drakk avkoket fra oppkuttete kosteskaft for å få et bedre liv, ja, da må den prosenten være for høy.

Men la nå det ligge. Her vil jeg bare gi et par, grovt subjektive, tips til våre politikere slik at valgkampen på TV ikke blir en ny pinefull affære for meg.

Altså ren egoisme. Som politikken selv.

Jeg skulle ønske de vil kutte i det intetsigende drøøøøøøøøøøøøøøøøøøøs om egen fortreffelighet og motpartens ubehjelpelighet påstrødd alle disse prosentene i egen favør og motstandernes disfavør.

Like ille er surheten og hevngjerrigheten i debattene.

Man må til områder der blodhevn gjør livet verdt å leve for å finne like mange fornedrelser som roper på hevn. Jeg tenker på alle de kvasse pilene som har sust fram og tilbake mellom partier i opposisjon og posisjon om Krekar, impotensen i motpartens politiske gjennomføringskraft og spørsmålet om norske jernbaner tilhører yngre eller eldre steinalder.

Jeg er så lei av halvsure politikere.

Hevnen sies å være søt. Mulig det, men stikkende øyne og sur krangel er dårlig tv. En annen ting er at et ønske om hevn for politiske rift og tapte saker i bystyre skaper lite dynamikk og framgang i kommunepolitikken. (Bare spør dere for i Tromsø kommune. Var det ikke der de røde og de blå vekselvis hevnet seg ved å sette krokfot på hverandre (og fellesskapet) ved bevisst å ansette «gale» mennesker i sentrale posisjoner?)

Det er en myte at alvorlige saker ikke kan behandles med humør. Det skulle heller ikke forbause meg om resultatet da ble bedre.

Og hva med litt raushet. Når skal jeg få oppleve at en politiker skryte litt av en motpart i en debatt? Da står ikke verden til påske.

Og når får jeg oppleve en politiker som ikke pisser meg oppover ryggen med alle mulige og umulige løfter, men i stedet våger stiller krav til meg. Kanskje litt lengre arbeidstid og litt vanskeligere å bli sykemeldt? Som våger å si at vi som nasjon har det så godt av vi råtner på rot.

Da blir han ikke valgt? Ja, er dere så sikker på det kjære politikere.

Alle politikere vil på TV. Men på TV er sjansen til å miste en velger like stor som å få en ny. Tro om alle partiene har skjønt det? Jeg tror velgerne, av ulike årsaker, ofte stemmer på den politikeren de liker vesenet på. Hvis det er korrekt er det flere partier som har en jobb å gjøre.

Jeg gruer meg selvfølgelig også til disse utspillene som alltid dukker opp i en valgkamp. Politikere som plutselig husker at de for mange år siden ble kysset og slikket både her og der. Hva faen interesserer det meg? Konsentrer dere heller om å unngå og lyve.

Et løfte: Partiet til den politikeren som sleiper seg inn på et aldershjem for å holde hender med gamlingene får aldri i verden min stemme. HØRER DERE !

Den politiske debatten ville friskne til hvis partiene ikke så ensidig vektlegger veltalenhet, nettverk og de egenskapene som gjør at noen kan selge strikk i metervis uten å rødme.

Hva med litt møkk på nevene? Nei, jeg tenker ikke på nominasjonsprosessene. Hva med kroppsarbeidere, sveisere og et par sjarkfiskere? Partiene bør plukke ut sine debattanter som sauebøndene kårer sine værlam. Altså velge de med sterk og rak rygg, to steiner og tjukk ull .

Dette har intet med kjønn å gjøre. I min alder har jeg møtt utallige kvinner med større baller enn menn.

Jeg håper på en spenstig og romslig valgkamp med et glimt i øyet. Så kan Ole Paus synge som han vil. For han er i grunnen ganske flink.