Det er Deadline Day.

Det er dagen for desperate overganger. Dagen der verdens mest hektiske liga ikke bare er hektisk, men elektrisk. Action på banen, action i klubbkorridorene. Managere, spillere, styreformenn og agenter – alle på jakt etter overgangen som kan gagne deres klubb, eller deres karriere. Eller deres lommebok.

Her følger en overgangshistorie fra en overgang det aldri ble noe av.

Vi skal tilbake til januar 2013. I Vest-London ligger Fulham, en etablert Premier League-klubb med ting på stell, både på og utenfor banen. Her tjente jeg til mitt daglige brød, og litt til, og var vel i all beskjedenhet regnet som en av de bedre midtstopperne utenfor topp 6 i PL. God i duellspillet, aldri skadet, jevn i prestasjonene. «A solid Premier League performer», ble det sagt.

Noen få miles lenger nord i Vest-London ligger Queens Park Rangers. På den tiden var også QPR i Premier League, men der stopper også likheten med Fulham. QPR slet voldsomt, til tross for enorme investeringer i spillerstallen. Selv om den styrtrike eieren Tony Fernandes hadde pumpet pund inn i klubben, var det lite resultater av dette på banen. QPR tapte og tapte, og kampen mot nedrykk var desperat nå i overgangsvinduet. Bakover på banen lakk det som en sil, og klubben var på jakt etter forsterkninger på midstopperplass.

Det hører med til denne historien at rivaliseringen mellom Fulham og QPR er voldsom. Tross kort avstand mellom klubbene, er det nærmest for to forskjellige verdener å regne. Rolige Craven Cottage ved Themsen, kontra fiendtlige Loftus Road litt nord for Shepherd`s Bush. Det smalt alltid skikkelig i dette oppgjøret, både på banen og ikke minst på tribunen.

Mot slutten av overgangsvinduet kom jeg som vanlig inn fra Fulham-trening rundt lunsjtid, og sjekket som alltid telefonen for å sjekke hva som foregikk i verden. Der fant jeg en sms fra en QPR-spiller og en fra en agent, begge med samme budskap: QPR ville gjerne kjøpe meg nå i dette overgangsvinduet. Lønnen som ble forespeilet var over det dobbelte av hva jeg tjente i Fulham.

QPR ville gjerne kjøpe meg nå i dette overgangsvinduet. Lønnen som ble forespeilet var over det dobbelte av hva jeg tjente i Fulham.

Med det samme hadde jeg flere ting ganske klart for meg. Sportslig og sosialt ville jeg utvilsomt ha det bedre i Fulham, mens lønnen var det beste argumentet for QPR. Videre visste jeg at en overgang den veien ville være helt uakseptabelt for Fulham-fansen, som jeg alltid hadde hatt et nært og ekte forhold til. Det var også sannsynlig at Fulham som klubb ville sette seg fullstendig på bakbena her, og det var lite trolig at en overgang ville kunne komme i stand med mindre jeg spilte med alle skitne triks fra den mest kyniske boka om player power. Her ville det vært nødvendig å ofre etablerte vennskap og brenne solide broer. Kort sagt, kun en drittsekk ville kunne få en slik overgang i stand. Det var – som alltid – nødvendig å tenke grundig gjennom dette, men tiden var knapp. Derfor ryddet jeg kalenderen, inviterte fruen på middag samme kveld, og ringte noen få personer jeg stolte helt og fullt på i bilen hjem fra trening.

Det er verdt å tenke over at det er slik disse overgangshistoriene er for spillerne det gjelder. I en verden der man spiller fotball og lever med en stor grad av offentlighet, er man likevel så til de grader seg selv nærmest når det kommer til potensielle overganger. Det er svært få man kan stole på og sparre med. Og medspillere og kolleger i egen klubb, som er mennesker man deler nære ting med daglig, er plutselig helt ute av bildet i en diskusjon om noe så nærliggende som egen fotballkarriere.

Kvelden kom, og vi satte oss i bilen på vei mot sentrum av London. Jeg husker jeg tok med min kone på en restaurant i Park Lane, ene og alene av den grunn at jeg regnet det som usannsynlig at det var særlig mange andre gjester der en kveld utenom helgen. Vi satte oss ned i et nærmest tomt lokale, jeg tok frem penn og papir for å sette opp argumenter for og imot, og vi hadde en god diskusjon til omtrent midt inn i hovedretten.

Det som så skjedde er nok den mest vanvittige tilfeldigheten jeg har opplevd så langt i livet. I et lokale som fremdeles er halvfullt, blir to mannlige gjester geleidet inn av personalet. Jeg ser en del hoder snu i lokalet, men legger først ikke merke til hvem det er. Først når gjestene er fremme ved bordet like ved siden av vårt, går det opp for meg. Dette er eks-spiller og Skysports-ekspert Jamie Redknapp med pappa Harry Redknapp, og sistnevnte er altså manager for QPR. De blir like godt plassert på et bord som er mindre enn en halvmeter fra vårt.

Det som så følger er noe av det mest pinlige og merkverdige i all min tid. Først noen høflighetsfraser, så et mer eller mindre mislykket forsøk på å forklare min kone hvem dette er uten å bruke engelske ord. På dette tidspunkt var det fristende å tro at det neppe var tilfeldig at Redknapp dukket opp akkurat her og akkurat nå, for hva var egentlig sjansen for å møtes tilfeldig i en by med over ti millioner innbyggere, samme dag som beskjeden om QPRs interesse kom?

Imidlertid skjønte jeg tidlig at Redknapp senior ikke var på jobb, snarere tvert imot. Han hadde tydeligvis startet kvelden ganske tidlig, og hadde nok med å avvikle en vanlig samtale med junior, for ikke å snakke om et innsalg av egen klubb mot en potensiell spiller. Likevel var dette en krisesetting, tenk bare hva et bilde med mobilkamera ville bety. Tidenes forklaringsproblem.

Sjelden har vel en halv hovedrett blitt spist raskere fra unge Hangeland, og aldri har fru Hangeland måttet stå over desserten. Skjult kamera var det heller ikke (jeg sjekket på vei ut…)

Vel hjemme og tross forstyrrelsen i diskusjonen var det enkelt å komme til en konklusjon. Jeg hadde ikke noe ønske om å forlate Fulham og hoppe ut i det lønnsomme, men akk så ukjente.

QPR signerte i stedet Christopher Samba fra russisk fotball, men det ble lite seiersdans på Loftus Road den sesongen. En av spikrene i QPR-kisten var et 2-3-tap på Craven Cottage i april. Fulham ble nummer tolv, QPR havnet sist og rykket ned. Og det er nettopp den typen katastrofale konsekvenser man søker å unngå på overgangsvinduets siste dag. Ofte til en veldig høy pris, og ofte med stor grad av usikkerhet.

Noen historier fra Deadline Day vil vi bli kjent med i løpet av dagen i dag, noen kommer gjerne i blogg-form om noen år, mens andre forblir godt skjulte hemmeligheter for all framtid. Uansett, vi kan forvente store nyheter på overgangsvinduets siste dag i Premier League.

Deadline Day er noe helt eget i det moderne sirkus.