AVVIST: Da Frøydis Myrhaug og Kristian S. Danielsen fikk vite at barnet de ventet, ikke kom til å overleve utenfor livmoren, valgte de å søke om svangerskapsavbrudd. Men i abortnemnda fikk familien nei.

abort

På kirkegården utenfor Ullensaker kirke på Kløfta er det fredelig og sommerstille. I bakgrunnen høres lyden av en enslig gressklipper og en og annen bil fra motorveien lenger unna. Kirka ligger på en liten forhøyning i landskapet, med vidt utsyn over bølgende jorder.

– Vanligvis pleier det å blåse en del her, sier Kristian S. Danielsen.

Men i dag blåser det bare en mild sommervind. Sammen med kona Frøydis Myrhaug er Kristian S. Danielsen på kirke­gården for å besøke graven til sønnen Håkon. Med dem er også parets andre barn, Eirik, som snart er to år gammel.

Håkon var det første barnet og var ventet sommeren 2014. Alt var lagt til rette for at han skulle komme til verden, og fram til uke 17 så alt normalt ut.

– Da var vi på kontroll og fikk vite at det var noe uvanlig med fosterets venstre nyre, sier Frøydis Myrhaug.

De fikk beskjed om at det antakelig ikke var noe farlig og ble henvist til videre oppfølging i desember. Men i februar oppdaget legene et avvik til, på haken. Da fikk Myrhaug utført en fostervannsprøve fordi to avvik kan bety at det er noe mer. Svangerskapet var da inne i uke 26.

– Så ringte de oss og fortalte at fosteret hadde trisomi 13, et sjeldent genetisk syndrom.

Abortnemnder: • I Norge er det selvbestemt abort opp til uke tolv. • Etter uke tolv behandles søknader om abort av såkalte primærnemnder. • Avslag i primærnemnd blir automatisk anket til en sentral klagenemnd. • Etter uke 22 er abort kun tillatt hvis fosteret ikke er levedyktig. • I 2016 behandlet nemndene 654 søknader om abort etter tolv uker. 569 av disse ble innvilget. Av sakene som gikk videre til den sentrale klagenemnda, ble 19 innvilget og tolv avslått.

Uka før hadde de bestemt at barnet skulle hete Håkon.

Ville ikke overleve

Trisomi 13 er et syndrom hvor den nyfødte har hjernemisdannelser, manglende øyne, ganespalte med eller uten leppespalte og hjertemisdannelser. De som har syndromet, dør i fosterlivet eller i løpet av de første ukene etter fødselen. Det finnes tilfeller hvor barn med trisomi 13 overlever i lengre tid, men dette er sjeldent.

Paret fikk klar beskjed av legene: Barnet kom mest sannsynlig ikke til å leve gjennom til termin og ville uansett ikke overleve utenfor livmoren. De snakket med en genetiker som bekreftet prognosene. Legene sa at det beste for barnet var å få slippe.

– Vi fikk beskjed om at det å avbryte svangerskapet ville være det beste for Håkon, sier Frøydis Myrhaug.

Ekteparet var knust, men bestemte seg for å følge legenes anbefaling. Dermed ble de sendt til en såkalt primærnemnd for behandling av søknad om svangerskaps­avbrudd. Av legene hadde de fått vite at møtet i nemnda var en formalitet siden fosteret ikke var levedyktig. Det skulle imidlertid vise seg å ikke stemme helt.

«Ikke levedyktig»

I Norge er det selvbestemt abort fram til uke tolv. Etter tolvte uke må kvinnen søke om å få svangerskapet avbrutt, og avgjørelsen tas av en nemnd bestående av to leger. Fram til uke 18 kan abort innvilges både av medisinske og «sosiale» grunner. Sistnevnte omfatter for eksempel graviditeter som resultat av voldtekt eller incest og tilfeller der det å bære fram barnet vil føre til «urimelig belastning» for kvinnens helse.

Etter uke 18 skal det «særlig tungtveiende grunner» til for at et svangerskap kan avbrytes, og etter uke 22 kan tillatelse bare gis når fosteret ikke kan antas å være levedyktig. Myrhaug var i uke 26.

Forhåndsprintet beslutning

Få dager etter at de hadde fått den tunge beskjeden, møtte de i nemnda på Rikshospitalet. Møtet ble en real kalddusj.

– Kristian fikk beskjed om at han ikke hadde noe der å gjøre. Det vil si, han kunne være med på møtet, men fikk tydelig beskjed om at de ikke kom til å ta hensyn til noe av det han sa, sier Myrhaug.

Grunnen var at det var hun som hadde søkt om svangerskapsavbruddet og at det formelt sett skal være kvinnen alene som tar beslutningen. Paret opplevde imidlertid begge møtet som svært ubehagelig.

– Det var en grusom opplevelse, sier Myrhaug.

Hun forteller at hun fikk snakke litt, «veldig kort», før de to legene i nemnda forlot rommet. På bordet lå det igjen noen papirer legene hadde hatt med seg. Etter kort tid kom de tilbake og ga henne papirene som lå på bordet. Det var et forhåndsprintet ark med avslag på søknaden.

– Jeg har aldri følt meg så liten før, sier Myrhaug.

– Hva var vitsen med å møte opp hvis beslutningen allerede var tatt?

Hun viser oss arket med avslaget, som består av én setning: «Søknad om svangerskapsavbrudd er avslått på grunn av svangerskapets varighet.» Etter å ha gitt dem arket begynte en av legene ifølge Frøydis Myrhaug å snakke, men paret var i sjokk og fikk ikke med seg så mye av forklaringen. Begge hadde begynt å gråte da de så avslaget.

– Jeg spurte den ene legen: Skal jeg bare gå og kjenne etter om han lever eller ikke, hver eneste dag, hvert eneste minutt?

Ifølge Myrhaug svarte legen: Ja, det skal du.

Det ble ikke tatt noe skriftlig referat fra møtet. Begge følte at de møtte liten forståelse i en desperat situasjon.

– Vi ville bare det beste for barnet, sier Danielsen.

Ifølge Myrhaug ble de fortalt at det ikke ville være noen vits i å klage på avslaget fordi nesten ingen visstnok fikk medhold i klagenemnda.

Måtte forklare seg på nytt

Når man får avslag på søknad om svangerskapsavbrudd i primærnemnd, blir beslutningen automatisk anket til en sentral klagenemnd. Etter det uventede avslaget i primærnemnda fryktet Myrhaug og Danielsen å få et nytt avslag.

Ved hjelp av venner fikk de en advokat til å se på lovbestemmelsene. Advokaten stilte opp frivillig og ubetalt og ble med i klagenemnda. Der ble de møtt av en komité av fem mennesker: To overleger, en jurist, en psykolog og en sosiolog.

– Det er helt grusomt å sitte foran en slik «jury», sier Myrhaug.

Hun måtte forklare alt på nytt, deriblant at undersøkelser av fosteret viste at det så dårligere ut.

Paret hadde rustet seg veldig for et nytt avslag, men opplevde at de denne gangen ble tatt mye mer på alvor. Etter en grundig diskusjon fikk de medhold i klagen og dermed tillatelse til å utføre svangerskapsavbruddet. Myrhaug lurer på om det skyldtes at de hadde med seg advokat.

– Jeg tenkte: Kjære vene, er det sånn at man må ha med seg advokat for å bli hørt? Hva gjør folk i samme situasjon som ikke har den muligheten?

En av grunnene til at de ønsker at saken skal bli kjent, er bekymringen for at andre ikke skal kunne oppleve noe tilsvarende.

De valgte også via advokaten å klage behandlingen i primærnemnda inn for Fylkesmannen. Klagen ble imidlertid avvist.

– Ingen fører noen kontroll med hva som skjer i primærnemndene, sier Danielsen.

– Hva om du har uflaks og møter leger med forutinntatte holdninger?

Nemndordningen kritisert

Abortnemndene har vært opphav til diskusjon og kontrovers mer enn én gang. I 2012 ble det kjent at den sentrale abortklagenemnda i noen tilfeller hadde godkjent abort etter 22. svangerskaps­uke også når fosteret var friskt. Flere jordmødre reagerte på det de mente var abort av levedyktige fostre, og Helsedirektoratet måtte fastslå at aborter av sosiale grunner etter uke 22 var ulovlig.

En rapport i 2013 viste at det var store forskjeller på saksbehandlingen i de forskjellige primærnemndene og avdekket flere andre uregelmessigheter.

I fjor skrev bergenskvinnen Mette Didriksen om sitt møte med primærnemnd i Bergens Tidende. Hun opplevde det som uverdig å måtte møte i primærnemnd etter at det var blitt fastslått at fosteret hennes ikke var levedyktig. Saken førte til stor diskusjon, og Bergens Tidende betegnet nemndordningen som «utdatert» på lederplass. I mars i år krevde leder av Høyres Kvinneforum Tina Bru at helseministeren rydder opp i ordningen.

Et forslag om å redusere antall abortnemnder har i sommer vært ute på høring. Formålet er nettopp å unngå forskjellsbehandling, men flere organisasjoner som jobber med reproduktiv helse mener at en reduksjon i antall nemnder vil flytte belastningen over på kvinnene, som får lengre reisevei.

«Ikke «ikke-eksisterende»»

I Fylkesmannens avvisning av klagen til Myrhaug og Danielsen blir det konkludert med at sykehuset ikke hadde brutt noen bestemmelser i lovgivningen. Både medlemmene i primærnemnda og daværende leder av kvinneklinikken ved Oslo universitetssykehus HF måtte forklare seg.

I legenes uttalelser legges det vekt på nyere forskning på trisomi 13 som viste at fem til åtte prosent av barn født med syndromet, overlever lenger enn ett år. Legene skriver at de på bakgrunn av disse opplysningene kom fram til at muligheten for overlevelse ikke er «ikke-eksisterende» og at de derfor måtte avvise søknaden.

Fosterets levedyktighet er det eneste kriteriet som gjelder etter 22. uke. Men i merknadene til abortlovens forskrift §18 blir det presisert at «vurderingen av fosterets levedyktighet skal være en konkret vurdering i hvert enkelt tilfelle. Det er det konkrete fosterets levedyktighet som skal vurderes».

Legene til Myrhaug og Danielsen, som hadde utført undersøkelsene av akkurat deres foster, hadde kommet fram til at barnet ikke ville overleve svangerskapet.

– Fosterdiagnostikkavdelingen og legen sa at det beste for ungen er å slippe. Hadde det vært bedre å gå ut svangerskapet, hadde jeg selvfølgelig gjort det, sier Myrhaug.

Dagen etter at de fikk medhold i klagenemnda, ble første del av fødselen igangsatt med en tablett. To dager seinere, den 6. mars klokka 8 om morgenen, ble Håkon født. Han var allerede død.

– Han døde i løpet av natta i magen, sier Myrhaug.

Legene hadde siden begynnelsen av sagt advart om at han sannsynligvis ikke kom til å overleve fødselen.

Myrhaug sier hele prosessen er noe av det verste de har vært igjennom.

– Vi tenker på ham hver dag.

heddaf@klassekampen.no