Jeg var «gulljenta» i familien, men valgte å bryte ut. Jeg ville ikke lenger leve under lydløs, sosial kontroll.

Jente (19)

15. desember 2016

- Jeg passer ikke inn i bildet mine foreldre har av meg og min fremtid. Jeg ønsker ikke å passe inn i deres ramme, skriver jente (19). Uros Jonic / Shutterstock

Si ;D-innlegg: Dette innlegget er for oss som må være anonyme på grunn av egen sikkerhet.

Si ;D-innlegg

Dette er et Si ;D-innlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning. Innlegg kan sendes Dette er et Si ;D-innlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning. Innlegg kan sendes hit

Jeg er den godt integrerte innvandrerjenta. Jeg er den som snakker dialekt, den du ser leende høyt sammen med venner på skolen.

Jeg er den du ser på kino, den du til og med en sjelden gang ser på fest.

Men du ser meg ikke på klassetur, du ser meg ikke på bursdagsfeiringer, du ser meg ikke på fotballtrening, og du ser meg sjeldent ute etter klokka ni på kvelden.

Jeg er den som lever under lydløs sosial kontroll, og dermed en av dem det er vanskeligst å fange opp.

Enklere enn brødrene mine

Jeg har levd et dobbeltliv hele livet - i limbo mellom to kulturer. Jeg har vekselvis blitt dratt i den ene eller den andre retningen.

Jeg har alltid følt større tilhørlighet til det norske, men har måttet fortsette å forholde meg til mine foreldres kultur.

De minte meg alltid på at jeg bærer hele familiens ære på mine skuldrer. Så skuffet de må være nå – nå som jeg har valgt et norsk liv.

Jeg har stadig fått høre fra mine foreldre hvor glad de er i meg, og hvor stolt jeg gjør dem. Jeg har stort sett gjort som de ønsker. Jeg har vært gulljenta og fulgt min fars oppfordring om å være den stille, snille, lydige og ærbare jenta.

I deres øyne har jeg alltid vært en lydig og god datter. Dermed har jeg også fått det enklere hjemme: Jeg har, til forskjell fra mine eldre søsken, aldri opplevd å bli utsatt for fysisk vold i løpet av min oppvekst.

Foreldrene mine minte meg alltid på at jeg bærer hele familiens ære på mine skuldrer

Jeg var altså familiens kronjuvel. For dem skulle jeg være kroneksemplet på at det er mulig å være en velutdannet og intellektuell kvinne fra deres kultur, som valgte ikke å bryte med denne kulturen.

Jeg skulle være deres eksempel på at det er mulig å satse på høyere utdanning og på andre områder enn religion og familie, men likevel være lydig og tro. Det fikk meg til å føle et stort ansvar.

Hvordan kan jeg da bryte ut? Hvordan kan jeg bære en hel families skuffelse med meg videre i livet?

Må være anonym

Jeg har aldri fått muligheten til å flytte ut, reise, sette mine egne sosiale grenser og i det hele tatt lære av egne erfaringer. For en svært individualistisk og selvstendig sjel, er det vanskelig å akseptere at mine brødre og min far skal passe på meg til jeg skal gifte meg.

Etter bryllupet tar ektemannen over ansvaret. Det tærer på alt - selve livsgleden.

Jeg ønsker ikke lenger å få kommentarer om at jeg er blitt for norsk, for vestlig, for skamløs. Jeg vil ikke lenger få begrenset min frihet, utvikling og utfoldelse. Jeg vil ikke leve livet mitt for å tilfredsstille andres forventninger.

Jeg ble formet som individ av det norske skolesystemet, av den norske kulturen, av norske holdninger og verdier, og jeg passer dermed ikke inn i bildet mine foreldre har av meg og min fremtid.

Det var vanskelig å akseptere at mine brødre og min far skal passe på meg til jeg skal gifte meg

Jeg er sikker på at jeg ikke er alene. Den lydløse sosiale kontrollen er noe mange minoritetsjenter kan kjenne seg igjen i. Jeg er sikker på at den også induserer skyldfølelse og ansvarsfølelse hos andre unge jenter, som sleper med seg familiens ære i alle sine daglige gjøremål.

Dette innlegget er for alle minoritetsjenter som har det vanskelig med å kombinere et moderne, sosialt liv med familiens press og forventninger.

Dette innlegget er for oss som må være anonyme på grunn av egen sikkerhet.

Vanskelig valg

Jeg har valgt å gjøre noe mange minoritetsjenter har gjort før meg, og noe mange andre vil gjøre etter meg. Jeg har valgt å bryte ut.

Jeg har valgt friheten til å råde over eget liv, til å ta egne valg, til å skape min egen identitet og til å vokse som individ.

Jeg har valgt friheten til å elske den jeg vil, til å kle meg som jeg vil, til å reise hvor jeg vil, og friheten til å leve og lære av egne erfaringer. Jeg har valgt personlig lykke framfor å tilfredsstille andre.

Les også Jente (18): Hver gang ordet jomfru kommer opp hjemme hos oss, får jeg en klump i magen.

Jeg ønsker så gjerne å understreke hvor vanskelig det er å bryte ut når det å bli værende fortsatt er et alternativ. Muligheten for et nokså godt liv ved å bli værende hos mine foreldre, og ved å fortsette å være lydig, er noe som hjemsøker meg den dag i dag.

Mange vil hevde at jeg har valgt skammen over æren, synden over dyden og helvete over himmelen.

Noen vil påstå at jeg bringer sorg og vanære. Mine foreldre vil sannsynligvis føle skyld for å ha oppdratt en ung kvinne som velger å forkaste sin identitet, kultur og familie. Jeg mener tvert i mot de bør være stolte, for å ha oppdratt en ung kvinne som setter frihet og selvstendighet først, som verdsetter autonomi og tør å ta sine egne valg.

Jeg håper fremtiden nå står åpen for meg, og jeg vil møte den med åpne armer, for jeg har tross alt valgt å frigjøre meg fra mine foreldres kulturelle og religiøse begrensinger – et valg jeg mener også de bør være stolt av.

Flere tekster fra skamløse jenter:

Les også Det var innlegget fra Nancy Herz som startet debatten: «Vi er de skamløse arabiske jentene, og vår tid begynner nå»

Les også Her svarer Sofia Srour på Herz' innlegg: Om det å være vestlig er synonymt med å være fri, så er jeg vestlig – og stolt av det

Les også Jente (18): Hver gang ordet jomfru kommer opp hjemme hos oss, får jeg en klump i magen.

Les også Fathia Mahmoud (23) skriver om samme tematikk: Kjære innvandrerjente: Det finnes ingen ære. Det er noe som er oppfunnet for å kontrollere deg.

Les også Amina H. Bile (18) : Hurra for skamløse jenter som står frem! Nå tør jeg også.

Hør Aftenposten Si ;D: Tre skamløse minoritetsjenter forteller

— Vi er de skamløse arabiske jentene, og vår tid begynner nå, skrev Nancy Herz (20) og Sofia Srour (21) på Si ;D. Sammen med Amina Bile (18) diskuterer de skam og ære i denne podkasten. Bile ble så inspirert av Srour og Herz at hun selv valgte å stå frem som skamløs.

Hør den med ett klikk her:

Les også Her kan du høre alle Si ;D-podkastene!

Slik blir du podkast-abonnent:

— For iTunes: Trykk her

— Android eller annen telefon? Søk på Si ;D i din podkast-app.

— Soundcloud: Trykk her