Bjørn (61) soner cannabis-dom. Fra fengselet skriver han avisinnlegg om legalisering

Bjørn Dahl soner en dom på fire år. Nå studerer han fem dager i uka på universitetet og skal holde innlegg på litteraturfestivalen i Bergen.

edv@lomedia.no

Det sies at det blir god litteratur av grimme opplevelser. Det er opplevelser han gjerne skulle vært foruten, den atypiske gjesten på lørdagens litteraturfestival i Bergen.

Bjørn Dahl ser ut som en tidsreisende beatpoet som har landet mellom 40 år yngre medstudenter på Universitetet i Bergen. Opp av ei velbrukt skinnveske trekker han Mac-en full av leserinnlegg, bloggtekster og et av de nyeste dokumentene, manus til et innlegg på helgens litteraturfestival, LitFest Bergen 2020. Tema: Hverdag i fengsel.

Eirik Dahl Viggen

61-åringen fra Stavanger soner en dom på fire år for besittelse av cannabis. Nå tilbringer han fem dager i uka på forelesning og lesesal mens han har frigang fra overgangsboligen. Som forkjemper for lovlig cannabis har han skrevet utallige avisinnlegg. Fra Dahls tastatur flyter kronikker og avisinnlegg om feilslått narkotikalovgivning og fengslenes overformynderi.

Det blir personlig

Litteraturfestivalen fattet interesse for Dahl etter han sist høst ble med i et skrivekurs i Bjørgvin fengsel. Det var da, i samarbeid med en skrivecoach, han begynte å skrive personlig. Det er en større utfordring enn avisinnlegg, siden det betyr å gå tilbake til årsakene: turbulent barndom, traumer, innleggelser i psykiatrien og brutale opphold i fengsel. Å hale alt sammen ut fra hukommelsen er ikke smertefritt.

Skrivingen har satt i gang en del prosesser. Dahl ble uføretrygdet etter at han fikk diagnosen posttraumatisk stresslidelse. De utløsende faktorene kan spores helt tilbake i barndommen da han som 11-åring selv tok kontakt med barnevernet for å komme unna omsorgssvikt. Fra 16-årsalderen levde han som hjemløs på gata i Stavanger. Rusen ble både smertestillende og en fluktvei.

Tillitsvalgte frykter friomsorgen blir en soningsmaskin

Etter å ha blitt tatt med 18 gram hasj, ble han varetektsfengslet og satt på isolasjon i to uker. Det satte fart på den psykiske sykdommen. Som 20-åring opplevde han at hans beste venn hengte seg mens de satt i 12 ukers varetekt i gamle Bergen fengsel. Det førte til at Dahl for første gang ble lagt inn på psykiatrisk avdeling. Tilværelsen skulle siden veksle mellom miljøer på siden av samfunnet, mellom psykiatri og fengsel.

Eirik Dahl Viggen

– Jeg har levd som en flyktning i mitt eget land. Når jeg skal skrive om det, kommer det opp ting jeg har unngått å tenke på. Ting som er så innsmurt at de ikke er endret på 50 år. Det er de tingene som gjør at jeg står på utsiden av samfunnet.

Han bestiller en kaffe latte i studentkafeen og ser bordene fylles opp av pratesjuke vestlendinger. Å være ute blant folk er god trening mot den sosiale angsten som kan ha gode vekstforhold under soning.

– Jeg skulle egentlig ikke klart meg, men er blant de få som har taklet traumene mine. Vi har 8000 sprøytenarkomane. Mange av dem er folk som ikke klarte traumene. Selv om ethvert rusmisbruk er en vei ned, blir det en vei til overlevelse.

Pilletrilling i vakta

På noen måter er åpen soning mer krevende enn å sone i høysikkerhetsfengsel, mener Dahl.

– Friheten er like ved. Du må hele tiden passe på. Selv om det ville blitt oppdaget med urinprøver, kunne jeg stukket ned i sentrum nå og tatt rusmidler.

Åpen soning bygger derfor på tillit, noe de som styrer fengslene burde ta enda mer innover seg, mener han. I overgangsboligen der Bjørn soner siste del av dommen, fant de ansatte kosttilskudd i skapet hans. Det ble beslaglagt. Han fikk beskjed om å gå i vakta å be om det hver gang han skulle ha det.

– Slikt oppleves som unødvendig pedanteri. Skal en fengselsdom på lavere sikkerhet virke rehabiliterende, er tillit det eneste som teller. Det oppnås best gjennom gjensidighet. De burde gått for så mye normalisering som mulig.

Opp fra dypet

Å skrive er en måte å tenke på. Mens han skriver hender det at det dukker opp så mange nedgravde minner at han må stoppe.

– Du drar i en tråd, så kommer det et helt lass. Det kan komme opp så mye at det blir vanskelig å reflektere. Det gjelder å ikke bli sentimental. Hvis jeg virkelig vil grave i driten, kan jeg bare ta fatt i tiden 16–18 år da jeg var overlatt til meg selv.

Metoden for å unngå å bli dårlig har blitt å ta det porsjonsvis litt og litt. Å sone i fengsel har den fordelen at du har mye tid til å skrive. Frihetsberøvelsen har også en stor ulempe. Stillstand. Tilværelsen er statisk. Du får aldri anledning til å vurdere det du har skrevet fra en annen sinnstilstand, slik mange andre forfattere og skrivende har hatt for vane ved å bruke diverse lovlige og ulovlige rusmidler. Han kan heller ikke stikke en tur opp med Fløybanen og nyte solen over Bergens lavtliggende skylag, eller gå en tur på fjellplatået Vidden. Da ville frigangen gå tapt.

– Jeg må være forsiktig med hvor mye jeg graver i fortiden. Men der ligger også utfordringen. For å skrive godt, må man skildre tingene.

Nå er skogsfengselet stengt for godt. Siste innsatte har forlatt Kleivgrend

Å skrive er en tung prosess som ikke får soningen til å gå fortere, mener Dahl.

– Jeg opplever mening og tilfredshet ved å skrive. Men det er ingen selvterapi å rote opp i det. Det koster.

Ved å skrive ønsker Bjørn å fortelle hvilke liv folk har måttet leve under den gjeldende lovgivinga og justispolitikken. Det handler det om å få kommunisert ting ut, med håp om å bidra til forandring. Av narkotikapolitikken, av kriminalomsorgen.

– Siden jeg sonet første gang på 70-tallet har det skjedd veldig mye. Nå møter du for det meste ansatte som behandler de som soner med respekt. Dessverre følger regelverket som styrer fengslene noe av det gamle tankesettet. Få inn flere psykologer og finn ut hva som virker.

Hvis det han har opplevd skal ha noen verdi, og dette livet skal ha noen mening, må han få det ut, forteller Bjørn. Å skrive er en forpliktelse.