Juristen Per Holfve betecknar i sin artikel regeringens presskonferens som ett nederlag för humanismen. Ja, kanske för den abstrakta, till intet förpliktande humanismen. Ett resonemang som går ut på att om övriga Europa inte tar emot flyktingar måste Sverige ta emot fler är inte trovärdigt. Med Holfves – eller Jonas Sjöstedts – logik borde vi ensamma ta emot en miljon eller fler när Tyskland inför restriktioner.

De beslut regeringen fattat är en seger för förnuft och moral. Det har stått klart åtminstone sedan i somras att Sverige inte klarar en flyktinginvandring av den senaste tidens omfattning. Vi kan varken hantera själva mottagandet eller på sikt ge nytillkomna arbete och bostad. Om Sverige inte längre har sängplatser är det ett hån att tala om en human flyktingpolitik.

All statistik visar att det är svårare för utomeuropeiska flyktingar att få ett arbete i Sverige än i andra länder. Det beror huvudsakligen på att flertalet har otillräcklig skolbakgrund och inte kan konkurrera på den svenska arbetsmarknaden. Ingenting tyder på att en större andel av dagens flyktingar från Mellanöstern skulle ha akademisk examen, vare sig svenska eller tyska siffror.

Vi vet att sysselsättningsgraden är låg, i vissa grupper orimligt låg. Ingenting talar för att detta kommer att förändras. Att i det läget späda på en påtvingad sysslolöshet för alltför många människor med ytterligare 200 000 per år är knappast humant. Att påstå att detta är en investering är att vilseleda allmänheten. Kostnaderna står inte i proportion till det sannolika utfallet. Sverige behöver arbetskraft, men tyvärr finns den i ringa utsträckning bland dem som söker sig hit utan pass.

Men är vi inte skyldiga att följa asylrätten? Asyl i vanlig mening rör endast ett fåtal av dem som får uppehållstillstånd. Det handlar inte längre ens om EU:s regler för utvidgat skydd. För att tala klarspråk är det av allt att döma fler som flyr från sina liv än för sina liv. Det framgår av siffror över ansökningar och uppehållstillstånd i Europa. Balkanländerna har insett detta.

Efter att ha dragit slutsatser av Tysklands och andras uttalanden, samt planer framlagda i olika dokument, stängde Slovenien nyligen gränsen för personer som inte kommer från krigszoner. Detta spred sig snabbt till Kroatien, Serbien och Makedonien. Makedonien släpper i dag igenom flyktingar från Syrien, Irak och Afghanistan, men tillåter inte migranter från Marocko, Iran, Bangladesh eller Pakistan att ta sig vidare.

De hårresande scener som utspelar sig i Gevgelija, som svenska media upptagna av terrorn knappt hunnit rapportera om, är ett ansvar, ja för vem? För ett bankrutt Grekland som inte vill eller förmår registrera folk? För EU-kommissionen, medlemsländerna, eller för Tyskland och Sverige? Som inte tagit itu med ett problem som funnits där i månader.

Talet om att 500 miljoner européer skulle klara av 1,5 miljoner flyktingar är missvisande, eftersom möjligheterna inte är jämnt fördelade. Alldeles oavsett oviljan i enskilda länder räcker det med att se till medellöner och arbetslöshetssiffror i Europa och stora delar faller bort. Att 1-2 miljoner per år skulle kunna absorberas i Europa är en utopi. Tanken att Sverige ensamt skulle klara av det är i bästa fall hybris.

I svensk kultur finns en bekymmersam tendens att bortse från verkligheten och samtidigt häftigt kritisera var och en som vill föra en diskussion om den verklighet vi lever i. Moralism är inte detsamma som moral. En flyktingpolitik som inte kan ta emot människor på ett värdigt sätt och inte heller ge dem en framtid är varken moralisk eller human Vår uppgift är att på ett långt bättre sätt än tidigare ta hand om de människor som redan finns här. Det torde innebära extraordinära åtgärder.

Omvälvande samhällsförändringar kommer krypande, tills det en dag står klart att något hänt. Vi måste inse att EU:s fortbestånd inte längre är en självklarhet. Man har misslyckats med de två stora projekten: Euron och Schengen. Flyktingfrågan har visat att det inte finns en europeisk solidaritet och inte heller sanktionsmöjligheter. Om flertalet europeiska länder, med Storbritannien och Polen i spetsen, inte tar emot flyktingar finns i praktiken inte längre EU. Vad kan man i så fall enas om?

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.