När man ringer och beställer färdtjänst i Skåne kopplas samtalet till numera till telefonister i bland annat Senegal och Moldavien. Där tas samtalen emot av personal som har genomgått en åtta månaders utbildning i svenska, pluggat Skånes geografi, och per distans skickar ut bilarna bland skånska gods och herresäten. Detta arrangemang är något som man kan fundera på.

Hello Africa!

En första fråga är förstås hur det kan vara möjligt att på åtta månader i Afrika utbilda senegaleser – som aldrig har satt sin fot i Sverige – till att prata svenska på en nivå som gör dem anställningsbara (som telefonister!) på svensk arbetsmarknad, samtidigt som vi kapitalt misslyckas med samma sak med nyanlända i vårt eget tvååriga etableringsprogram. Kanske borde vi upphandla all Sfi-undervisning i Senegal? Nej, knappast, ty ingen pedagogisk magi ligger bakom bedriften. Det handlar helt enkelt om urval.

De 32 eleverna som sitter i bänkrader om tre har valts ut bland 500 sökande. De har alla flera års studier i engelska på universitet, några har tagit en magisterexamen. Andra har motsvarande en svensk civilingenjörsexamen i ämnen som fysik, matematik och kemi. De har testats för sin förmåga att forma svenskklingande ljud och sina språkkunskaper.

Men den allvarligare frågan är hur det kan vara ekonomiskt lönsamt att personal på en annan kontinent ska lära sig ett nytt språk och försöka plugga in basal lokalkännedom, bara för att kunna svara i telefon, samtidigt som det finns gott om ledigt folk i Skåne som har svenska som modersmål och alldeles av sig själva kan skilja på Höör och Hörby. Senegals konkurrensfördel handlar inte om kvalitet. Jag har släkt som inte kunde göra sig förstådda av de nya telefonisterna eftersom de pratade landsbygdsskånska med rejäl accent. Klagomålen har ökat kraftigt. Svaret är givetvis lönenivåerna.

När vi diskuterar problemen med långvarig arbetslöshet, utanförskap, arbetslöshet bland utrikesfödda och svårigheten att jobbintegrera nyanlända, landar det ofta i frågan om lönebildning. De svenska lönenivåerna är osedvanligt sammapressade. De högsta lönerna är lägre än i andra länder, medan de lägsta lönenivåerna ligger mycket högt. Personer med en produktivitet som ligger under de lägsta lönenivåerna kommer inte att vara ekonomiskt anställningsbara på marknadsmässiga villkor. Och ligger de lägsta lönenivåerna ovanligt högt kommer den gruppen att bli ovanligt stor. En tråkig men enkel logik som är lättbegriplig. Lågproduktiva får det inte nödvändigtvis bättre när de lägsta lönerna pressas upp. Istället för högre lön får de ingen alls.

”Produktiviteten” förändras

Samtidigt finns två detaljer som vi gärna glömmer bort när problemet diskuteras. Först detta med ”lågproduktiva”. Begreppet väcker olust. Hur kan man kalla någon för lågproduktiv? De telefonister som blev utkonkurrerade av Senegal var knappast långsamma, lata, dåliga på Skånes geografi eller dåliga på att förstå skånska åldringar med bred accent. Tvärtom, de var säkert väldigt duktiga och arbetssamma. Men produktivitet här handlar om antal besvarade samtal per krona i lönekostnad för arbetsgivaren. Det vill säga kostnadseffektivitet. Och jadå, dessa telefonister hade säkerligen också en modest löneutveckling. Men deras kostnadseffektivitet sjönk ändå, hur snabbt de än svarade i telefon, eftersom den jämförs med andra tillgängliga alternativ. När Senegal dök upp på kartan blev de skånska telefonisterna ett mycket dyrt val.

Samma processer har länge pågått inom många sektorer. Monotona arbetsuppgifter har varit enklast att ersätta med maskiner, och ska man kunna behålla ett tillverkningsjobb måste man numera konkurrera ut robotar. Med högre kvalitet eller lägre lön.

Maddie is cheaper than a machine. It would be easy to buy a robotic arm that could take injector bodies and caps from a tray and place them precisely in a laser welder. Yet Standard would have to invest about $100,000 on the arm and a conveyance machine to bring parts to the welder and send them on to the next station. As is common in factories, Standard invests only in machinery that will earn back its cost within two years. For Tony, it’s simple: Maddie makes less in two years than the machine would cost, so her job is safe—for now. If the robotic machines become a little cheaper, or if demand for fuel injectors goes up and Standard starts running three shifts, then investing in those robots might make sense. (The Atlantic)

– Han kommer att pressa ned löneläget i okvalificerade jobb!Ringer man myndigheter och företag i dag svarar ofta datorröster, man mejlar och bokar resor själv istället för att ha en sekreterare, gräset klipps av robotklippare och vi köper chokladkakan i en automat och betalar med ett SMS. Allt detta gör samhället väldigt mycket rikare, prylar och tjänster blir billigare, och totalt sett försvinner inte ”jobben”. Det är en bra utveckling som har pågått i hundratals år och ökat välståndet enormt.

Men den innebär att det som tidigare var en ”produktiv” anställd, kan bli hopplöst improduktiv i jämförelse med nya alternativ som öppnat sig. Men samhället blir rikare, jobben dyker upp någon annanstans. Förvisso. Men inte samma slags jobb, åtkomliga för samma kategori arbetskraft. När Region Skåne sparar pengar på att köpa in billigare telefonister används medlen snarare till att investera i högteknologisk utrustning eller anställa kvalificerad vårdpersonal. Med titthålskirurgi ökar efterfrågan på fiberoptik och minskar på vårdbiträden som inte längre behövs när patienten kan gå hem samma eftermiddag.

Människor och arbetskraft är inte homogena, och förmågan att skaffa sig de färdigheter som nu efterfrågas är inte jämnt spridd. Så att säga.

Det naturliga lönegolvet

Den andra detaljen som brukar glömmas bort är att det finns ett naturligt golv för hur lågt man kan låta löner sjunka i Sverige. Lönen för telefonisterna i Senegal var mycket låg:

Studenterna erbjöds till en början en lön på 2.800 svenska kronor i månaden. ... Efter diskussioner har nu Samres nått en kompromiss med studenterna. Lönen höjs till 3.500 kronor.

Även om så LO vingklipps fullständigt, LAS avskaffas och vartenda kollektivavtal i landet bränns, kommer ändå inte de lägsta lönerna i Sverige att pressas ned till den minimala nivån. Botten kommer nämligen i praktiken att sättas av den inkomst man kan ha utan att arbeta alls, det vill säga socialbidragsnivån.

Det finns en lägsta levnadsstandard, en lägsta inkomstnivå som det är mycket oklokt att låta grupper sjunka under. Våra uppfattningar om vad som är en ”rättvis” fördelningspolitik kan säkerligen skilja sig åt rejält, men om inte annat blir vardagslivet opraktiskt och tilliten sjunker om det pågår regelrätt förslumning i de mest oattraktiva förorterna.

Varför vara så rädd för förslumning i Sverige när den pågår för fullt i andra länder? Detta har kallats för NIMBY-tänkande.

Det som sker när människor rör sig över jorden är att de globala inkomstskillnaderna tränger in genom våra gränser. Anders Bolling beskrev det fint på Framstegsbloggen häromdagen, som att vi ”har världens orättvisor in på knuten.” Man kan föra ett NIMBY-resonemang och säga att man inte bryr sig om dessa skillnader så länge man ”slipper se skiten”. Men det är många gånger bättre att bo i en kåkstad i utkanten av Stockholm än i utkanten av Mogadishu.

Inte så bra för barnen.

Och det är förstås helt korrekt. Men ingenting som jag ber om ursäkt för eller ser som illegitimt. Ja, man fokuserar i första hand på den plätt här i världen där man har sin familj. Så är det för oss alla. Det är sant och djupt beklagligt att det finns slumområden runtom på jordklotet. Ändå kommer jag aldrig någonsin acceptera att förflytta sådan misär (om än i mildare form) till förorter ett par kilometer från där jag har min familj. Helt enkelt därför att det skulle förpesta tillvaron och göra livet otryggare för mina egna barn som ska växa upp i det här samhället. Förklara sambandet för svenska valmanskåren (någon kommer att göra det) och en helt förkrossande majoritet kommer att sluta upp bakom detta enkla ställningstagande.

Problemet

Knepigheten som saknar bra lösningar är helt enkelt vad vi då gör med den arbetskraft som har en produktivitet som ligger under det naturliga golvet och därför inte kommer att hitta marknadsmässig försörjning.

Det är inte så mycket ett ekonomiskt problem. Den svenska statsbudgeten går inte på knäna (för tillfället i varje fall). Vi har råd att försörja mycket lågproduktiva grupper. Vi har också goda skäl att göra det – dels därför att de sociala konsekvenserna annars kommer att bli obehagliga, dels därför att vi tycker att det är rättfärdigt att hålla alla samhällsmedelmmar över svåraste armod. Men knepigheten handlar mer om hur det här ska gå till. Hur hittar man vettiga former? Utan att det jäser bitterhet? Hur skapar man regelverk som alls identifierar de grupper som verkligen inte kan försörja sig själva utan att förstöra incitamenten för den partiella förmåga som ändå finns där? Hur påverkar regelverken grupper med en förmåga som ligger strax under eller strax över golvet?

Det problemet kommer vi behöva hitta någon lösning på, men jag har ingen aning om hur den ska se ut.