

Griseknoen väger 50 kilo och har ett bittryck på runt 100 kg per kvadratcentimeter. Om han ville skulle han kunna tugga skaftet av en piasavakvast. Fast det är sällan det går så långt och Griseknoen är nästan farligare med munkorgen på. Sätter man på honom den förvandlas han till en levande murbräcka som på bara några meters ansats kan komma upp i bedövande hastigheter. Det gör ont när Griseknoen springer in i dig med full fart.

”Han brukar sikta på skrevet om det är en mansperson som ska avvisas”, säger Malik som är Griseknoens förare, husse och bästa vän. ”Fast de flesta ger förstås upp innan de behöver gå så långt… inte minst om det är personer från icke skidåkande nationer. De är i allmänhet inte överdrivet förtjusta i hundar. Allra minst ilskna tjänstediton.”

”Personer från icke skidåkande nationer?”

”Icke-européer…”

Klockan är halv tre på natten och jag och Malik står i ett underjordiskt parkeringsgarage och pratar om kulturella skillnader; hur olika nationaliteter reagerar när de ertappas med att sälja knark, sex eller begå bilinbrott. Vilka parametrar kan rent praktiskt påverka situationen när en väktare tvingas ingripa?

Lukten av kiss och exkrementer är påtaglig, men efter drygt tjugo år som väktare tänker Malik knappt på det längre. Han är avtrubbad och jag frågar – apropå det – hur han motverkar den mentala och moraliska avtrubbningen?

Hur gör man för att bibehålla sin mänsklighet när man hela tiden rör sig i såna här miljöer? När man varje arbetspass konfronteras med människor som slåss, spottar, sparkar, skriker och ljuger?

”BCD-syndromet” säger Malik och ler snett.

”Vad betyder det?”

”Bitter, cynisk och dryg… alla väktare drabbas av det till slut. Men det är en försvarsmekanism. Vi ser så oändligt mycket skit i det här jobbet så man måste tillåta sig att skoja om det. Annars blir man knäpp. Det var som när jag hämtade och körde döda människor till bårhuset för ett antal år sen. Då var standardsvaret när en kollega ringde och frågade hur läget var:

’Dött’.

…och det är kanske inte så respektfullt att säga samtidigt som man kör runt med nåns pappa eller mamma i bakluckan, men… det är ett sätt att hantera de vidrigheter man med jämna mellanrum utsätts för. Det är så det funkar.”

Vi återvänder till frågan om kulturella skillnader.

Hur reagerar en 50-årig rumän som växte upp under Ceaușescus skräckregim på Securitas-loggan (den rumänska säkerhetstjänsten hette ‘Securitate’, förf.anm.)? Hur reagerar en somalier som blir stångad av en rottweiler, malinois eller schäfer – om personen ifråga fått lära sig att hundar bär på en förbannelse (eller rabies) och att den som rört vid en hund måste doppas i floden sju gånger innan han/hon blir ren igen?

http://www.tcdailyplanet.net/what-do-somalis-think-of-dogs/

”Det finns säkert de som tycker att det är rasistiskt i att diskutera kulturella skillnader,” säger Malik och kliar Griseknoen bakom örat. ”Men vi präglas av den kultur vi växer upp i, vare sig vi vill eller inte. Och vi agerar ofta utifrån invanda mönster. Jag bedömer inte de människor jag stöter på här nere i garagen efter hudfärg. Jag bedömer dem efter hur de agerar. Mot mig och mot andra. Men därmed inte sagt att jag inte då och då skojar om dem. Eller – exempelvis – kallar en eftersökt person för en nollförti.”

”…som betyder?”

”Mercedes gamla kodnumrering för svart.”

”Skriver du in sånt i rapporteringen?”

”Nä, det funkar inte. Men ibland har jag skrivit in saker i loggen när jag varit jävligt arg. Saker som kanske inte är helt politiskt korrekta.”

”Men måste ni ha den där jargongen? Icke-skidåkande… 040 etc…? Bekräftar det inte fördomen om väktare som lätt halvrasistiska? Om det nu är rasism att kommentera någons hudfärg – svart som vit…”

”Många tolkar det säkert så… men att de där uttrycken växt fram har framför allt en praktisk bakgrund. Det handlar om att snabbt få ut ett signalement om det begåtts ett grovt brott. Och eftersom många journalister, förr om åren, tjuvlyssnade på den öppna radiofrekvens där våra samtal pågick – och reagerade negativt på uttryck som ’neger’ eller till och med ’svart’ och ’färgad’ – så började väktare och ordningsvakter hitta på alternativa uttryck. I vissa lägen är prioriteten att förhindra att brottslingar kommer undan och att nya brott begås högre än värdegrunden… då kan den politiska korrektheten få stryka på foten. Det låter säkert hemskt i vissas öron men ibland kan man behöva beskriva nyanser hos människors hudfärg.”

”Kan man inte bara säga ’afrikan’?”

”Det kan man säkert. Men har alla afrikaner samma hudfärg? Är alla afrikaner ’svarta’? Har alla samma mörka nyans på huden? Att förutsätta det vore väl rasistiskt om något…”

***

Vi åker vidare genom natten.

Griseknoen morrar dovt i skuffen när vi passerar några berusade polacker på ett elskåp utanför Seven Eleven. Han känner igen dem; känner lukten av dem genom plåten påstår Malik.

Samma sak när vi stannar utanför ett av stans större varuhus för att låsa de stora entrédörrarna av glas; Grisen markerar mot de rumänska hororna som sitter inne i foajén och värmer sig, sömngångaraktigt böjda över det blinkande chattfönstret på mobiltelefonens display.

”Gamla bekanta även det” säger Malik och beskriver hierarkin i kvarteren där vi rör oss. ”Det finns tre lag just nu: ett rumänskt, ett nigerianskt och ett asiatiskt. Ju tidigare på kvällen desto snyggare tjejer – ju senare på natten desto anskrämligare eftersom torskarna i allmänhet är fullare då och därmed mindre nogräknade.”

”Beer googles.”

”Japp.”

”Varför just nigerianer?”

”Ingen aning. Antagligen en slump. Den hederliga svenska gamla tjackhoran finns fortfarande kvar men hon är på utdöende. Utkonkurrerad av tjejer från andra länder.”

”Lönedumpning?”

”Nä… de är bara fler. Rumänskorna är lite intressanta för övrigt eftersom de sällan drogar. De klär sig ganska diskret också. Har inte så mycket smink. Och smälter därmed in bland vanligt folk. Många av dem är unga så de ser i allmänhet rätt oförstörda ut. Till skillnad från Rent-a-Wreck här borta på hörnet…”

Malik pekar ut ”Rent-a-Wreck”. En kvinna i obestämbar ålder som hänger i kvarteren runt Stora Torget. Känd för att busvissla efter sina kunder. En originell taktik kan tyckas men uppenbarligen fungerar den eftersom hon fortsätter att gå till jobbet varje dag.

”Hon har humor den kvinnan”, fnissar Malik. ”Kanske därför hon överlever… ser du där framför oss, förresten?”

Jag tittar på en silverfärgad Toyota Previa som står och väntar på att rödljuset ska slå om. Malik berättar att den är inredd med en säng i bakre delen. Rumänienreggad.

”Rullande bordell”, förtydligar han medan han letar efter nåt i det skallrande nyckelskåpet av plåt som tar upp hela passagerarsätet . ”Välkänd företeelse både hos oss väktare och hos polisen. Den cirkulerar kvarteren runt Centraltorget nätterna i ända. Vi ser den med jämna mellanrum.”

Lite längre fram stannar en taxi och en av de rumänska trottoartramparna hoppar in. Hon har stått och väntat i skuggorna bakom ett större statligt verk.

Malik fnyser.

”Politikerna säger att de vill få bort horeriet från gatorna, men som du ser så går det trögt… trovärdigheten i deras ambition att få bukt med problemen blir liksom inte så hög om man inte ens kan hålla rent här. Det är samma sak uppe i Stockholm enligt mina kollegor – i kvarteren runt Rosenbad. Det sker öppet och inte sällan kommer kunderna åkande i taxi… och plockar in tjejerna där. Tämligen indiskret.”

”Så prostitutionen pågår trots den nya sexköpslagen?”

”Ja.”

”Efter allt du visat mig verkar det fortfarande vara en blomstrande marknad?”

”Svar ja.”

Jag möter en av tjejernas blick genom bilfönstret. Hon stirrar tillbaka och tuggar uttråkat på sitt tuggummi.

***

”Jag är uppvuxen med en ensamstående mamma”, berättar Malik. ”Hon jobbade som poliskommissarie på åttiotalet och det var jävligt tajt ekonomiskt. Jag minns att jag ogillade Palme redan som barn. Hans snack om att ta hand om de svaga klingade ihåligt när jag såg på hur tufft min egen mamma hade det. Jag blev nog höger redan då. Fast jag röstade faktiskt på Göran Persson en gång på 1990-talet eftersom han var den som hade bäst chans att bilda en majoritetsregering. Han var väl den sista landsfadern i nån bemärkelse…”

Jag nickar där jag sitter i baksätet, med Griseknoens heta andedräkt i nacken och tomma McDonaldspåsar runt fötterna..

”Och dagens politiker…” säger jag efter en stund. ”Utanförskapet? Utmaningarna? De så kallade. Det du ser i ditt nattliga jobb här i stan… kommer vi att kunna lösa det, tror du? Blir det nånsin bättre?”

Jag ställer frågan eftersom Malik, tillsammans med poliser, socialarbetare, lärare, sjuksköterskor, brandmän, ambulanspersonal m.fl är en av de som rent praktiskt ska omsätta politikernas vision om framför allt ett mångkulturellt, inkluderande samhälle där ‘allas lika värde’ är normen. Och som dessutom ska sopa ihop skärvorna när visionen spricker.

Allt som ramlar mellan maskorna i välfärdsnätet hamnar till slut hos såna som Malik. Fast det är inte de fryntliga ölgubbarna i Karl-Bertil Johnsson vi pratar om nu; Per Åhlins folkhemska fyllon som tar komiska luftsteg och lyfter artigt på mössan när de möter en hederlig skattebetalare på trottoaren.

Det här ‘skit och patrask’ för att använda Maliks egen jargong.

Inbrottstjuvar, langare, våldtäktsmän.. som hela tiden lockar in yngre förmågor i sin iskalla värld. Människor som skulle blåsa sin bäste vän för en sil och som inte har nåt emot att dra ner andra i misären. Samtidigt som de givetvis är människor. Ibland offer för olyckliga omständigheter – ibland sin egen olyckas smed.

”Jag försöker alltid prata med de som är yngre,” säger han efter att vi kört ut en yrvaken (vit) uteliggare i 20-årsåldern från ett av de mindre parkeringsgaragen. ”Speciellt om de är förstagångsförbrytare… så att säga. De blir jävligt spaka när de vaknar av att Griseknoen står över dem och stormskäller, men jag säger som det är: det här är inget personligt men du får inte sova i min arbetsgivares garage. Du får inte uträtta dina naturbehov här. Du får inte droga. Du får inte gömma stöldgods. Du får inte ha sex. Du måste gå nån annanstans.”

”…och var är nån annanstans?”

”Oftast ett annat garage som inte hör till mitt eget bevakningsområde.”

”Summan av alla laster är konstant?”

”Ja.”

”…och vad ger du dem för råd på vägen?”

”Jag säger åt dem att sluta med den här skiten och försöka göra nåt bra av livet istället.”

”Lyssnar dom då?”

”Nä.”

”Och de som inte ens pratar svenska eller engelska?”

Malik rycker på axlarna.

”Där får Griseknoen sköta snacket.”

***

Jag följer med, hack i häl, när Malik och Griseknoen tålmodigt söker av trapphus, prång, ventilationsrum, kulvertar, skyddsrum och parkeringsytor.

Malik kliver in och ur sin bil mellan 60-70 gånger per natt. Söker av mellan 20-25 garage per natt. Går – eller springer – runt 16 000 steg.

Vissa garage är gigantiska. De mäts inte i kvadratmeter utan fotbollsplaner och är för tidsödande för att patrullera till fots så vi söker av dem med bil. Andra utrymmen är så trånga att Malik måste lämna Griseknoen och åla och krypa för att ta sig fram och in till sen tidigare kända sov- och- kopuleringsplatser. Nånstans långt nere under stans nöjesdistrikt, i en labyrint av dunkelt upplysta stentunnlar som mest för tankarna till medeltidens fängelsehålor stannar vi och undersöker några hopknutna påsar som, enligt Malik, inte legat där under förra ronden.

”Knark?” frågar jag.

”Nej…” säger Malik och petar på det mjuka innehåller med batongen. ”…pundarna gör sina behov i påsar och knyter ihop dem för att det inte ska lukta… så att de ska kunna återvända hit senare och sova. Får jag låna lite av din handsprit är du snäll…”

***

Vi arbetar oss vidare, ståldörr för ståldörr, prång för prång.

Griseknoen är på spänn och reagerar uppmärksamt på husses minsta kommando. Samspelet är lågmält. Perfekt. Eftersom ventilationen i garagen blåser uppifrån och ner vet Griseknoen redan på gatuplanet om det sitter nån och gömmer sig längst upp. Antagligen vet han också hur många. Ålder. Kön. Grad av berusning. Hans nos är ett fantastiskt instrument och hans hjärna sorterar enorma mängder information varje natt.

Fast om det händer för lite blir han otålig och så ser Malik till att busa lite med honom; skoja och prata barnspråk. Den stora hunden förvandlas från en sekund till en annan till en glad valp som skuttar på bakbenen och gnyr av glädje. Det är en skarp kontrast mot hur han beter sig när husse blir hotad eller attackerad och jag försöker föreställa mig den stora hunden i en lugn hemmiljö. Han bor på landet halva tiden. Sju nätter i den Stora Stadens undre värld, sju dagar på landet nånstans i mellansverige. Så rullar schemat. Månad efter månad. År efter år.

”Feministiskt initiativ vill förbjuda att hundar används av såna som jag” säger Malik när vi satt oss i bilen igen.*

”För att?”

”Det blir tydligen för våldsamt… enligt dem. Men hunden är ett fantastiskt verktyg för både mig och polisen. Griseknoens luktsinne är makalöst, i alla situationer, och bara hans uppenbarelse – och skall – gör att jag slipper en massa konfrontationer. Det behöver sällan gå så långt när han är med.”

”Är det förresten en nidbild att alla väktare och ordningsvakter är fascister innerst inne?”

”Ja.”

”Vilka är det som blir väktare, då?”

”Misslyckade poliser… om du ska tro stereotypen.”

”Men du passar inte in på den.”

”De flesta gör inte det. Visst finns det människor som är olämpliga som väktare, men det finns olämpliga hjärnkirurger också. Och politiker. Och journalister.

***

02.00, nånstans långt under ett av stadens mindre torg.

Vi tränger oss förbi en fettavskiljare in i en skabbig betongkulvert. Griseknoen har markerat att nån uppehåller sig därinne, eller alldeles nyss har gjort det. Garanterat narkoman eller alkoholist. Möjligen beväpnad. Eller i värsta fall: på glatt humör. Pratglad (självutnämnd) hundmänniska som vill vara social och klappa Griseknoen. En sån grej hände för några nätter sen. Det slutade illa – Malik hann inte reagera tillräckligt snabbt och uteliggaren läckte ‘alkoholbaserad vätska med lite rött i’.

”Supraklavikulär insufficiens”, mumlar Malik och skakar på huvudet.

”Va?”

”Otillräckligt utrustad ovanför nyckelbenet… Om man som narkoman får för sig att klappa en hund som Griseknoen – eller en polishund – då är det mer än några hjärnceller som fattas.”

Vi arbetar oss längre in bland kulvertarna.

”Vad händer om nån plötsligt hoppar fram bakom ett hörn i ett sånt här utrymme?” ropar jag medan Malik lyser med sin ficklampa inne bland rören bakom en brummande ventilationscentral. Han kommenderar Griseknoen att sitta fint medan han själv ålar in i en trång passage som mynnar ut i ett utrymme där några knarkare brukar sova.

”Då får man försvara sig,” flåsar han inifrån skumrasket.

”Ta till våld?”

”Ja… fast jag inte har fler befogenheter än du som vanlig medborgare. Jag har mindre jurisdiktion än en ordningsvakt. Och självklart mindre än en polis. Även om min fysiska uppenbarelse och min storlek i och för sig kan verka ganska avskräckande bara den… jag väger ju 130 kilo med kängor och skyddsväst.”

Malik rumsterar en stund inne i det trånga utrymmet innan han tittar fram igen, röd i ansiktet och andfådd. Jag påpekar – antagligen överflödigt – att han och Griseknoen har ett både farligt, otacksamt och ensamt jobb. Bara stanken från restaurangernas fettavskiljare är mer än de flesta skulle stå ut med. För att inte tala om den mänskliga misären som är allestädes närvarande. Och de ständiga påminnelserna om att systemet inte fungerar – att det läcker konstant.

Avvisade asylsökande försvinner ut i samhället i allt större omfattning, och tiotusentals människor lever redan som s.k ’papperslösa’ runt om i svenska städer. Ingen vet exakt hur många. De ingår inte i nån tillförlitlig statistik men redan 2010 beräknades det finnas mellan 10 000 och 35 000 papperslösa i Sverige, varav 2000-3000 barn (Källa: Migrationsinfo.) Sen dess har siffrorna ökat och i år meddelade Migrationsverket att fram till 2019 så kommer drygt 45 000 personer till att ‘försvinna’ ut i civilsamhället efter avvisningsbeslut. Många av dem kommer att sluta i kriminalitet och hemlöshet. Och Malik kommer att stöta på ett antal av dem. Återväxten bland stans missbrukare är god.

”Fast jag älskar mitt jobb,” säger Malik och ser ut som om han menar det. ”Jag menar, jag får gör allt det ’spännande’ som polisen gör; jag får jaga människor, gripa, packa ihop och handfängsla farliga typer… men jag slipper samtidigt mycket som polisen måste syssla med. Långrandig rapportskrivning, borttransportering av det bus jag och mina kollegor sätter fast, de verkligt grova våldsbrotten etcetera…”

”Känner du att du gör skillnad med din insats?”

Malik sitter tyst.

”Alltså… när jag griper någon och överlämnar vederbörande till polisen så blir det sällan nån större praktisk konsekvens. Personen har ofta så mycket på sitt samvete att om jag griper vederbörande för brott mot knivlagen eller narkotikabrott så läggs det bara in under alla andra brott som personen kommer att åtalas för vid det tillfället. Diverse stölder… snatterier… olovliga körningar… narkotikinnehav och en massa andra små skitbrott. I domen kommer sen personen att dömas i bulk där straffet utmäts för det grövsta brottet.”

”En slags mängdrabatt, alltså?”

”Tja… straffet för 20-25 åtalspunkter kan bli fängelse i säg sex månader… men då ska fyra veckor i häkte räknas av till att börja med. Och killen kommer därtill ut efter två tredjedelar av strafftiden… alltså fyra månader… vilket blir tre månader i praktiken då eftersom häktningstiden varit en del av straffet. Sen kanske det är fullt på häktet och alla anstalter när domen faller… vilket i sin tur gör att personen släpps och i praktiken inte kommer att avtjäna sitt straff förrän han är efterlyst av krimvården… och då har denne hunnit begå nya brott…”

”Men det är ju rena snurren?”

”Oh yes.”

”Ett ändlöst Sisyfosarbete?”

”Många poliser uppfattar det nog så, ja.”

”Så varför blir inte alla poliser väktare istället?”

”Bra fråga. Polisyrket är ofta otacksamt. Tufft jobb för lite lön… samtidigt är en del av dem inte lämpade att jobba som poliser; de har inte rätt psyke för det.”

”Menar du såna som är för våldsamma?”

”Nja… snarare tvärtom, va… om jag ska vara ärlig. Jag menar, man ska inte vara ’våldsam’ som polis – det finns inget självändamål i det – men man måste kunna vara det. Ibland. När situationen absolut kräver det. Och sista åren har jag sett poliser som inte pallar den biten. Jag tror att vissa av dem kanske har blivit poliser av politiska skäl, för att med sin blotta närvaro bidra till en ’mänskligare’, mer mångkulturellt genusmedveten kår… och tanken är god… men som du ser när du åker runt med mig: verklighet vill inte alltid anpassa sig till de politiska idealen och målsättningarna. Hur välmenta de än är.”

***

02.30, ett garage nånstans under stans finare affärsdistrikt.

Griseknoen tar sats mot sex afrikanska män och en vit kvinna som ligger utspridda på fuktiga pappkartonger längst inne i ett smutsigt, kisstinkande hörn. De reser sig skyndsamt, rafsar ihop sina tillhörigheter och raglar iväg.

Ingen diskussion.

Fast en av männen börjar rota runt i en väska och Malik drar batongen medan Griseknoen morrar varnande. Malik tilltalar mannen lugn och sansat:

”Don’t do that. Just get up and leave.”

Mannen dansar runt på stället och pratar osammanhängande med osynliga kompisar. Flaxar ryckigt med armarna. Hög som ett hus. När han stapplat undan plockar Malik upp några mattknivar från marken.

”Det var därför jag drog batongen. Den där jeppen har en tendens att bli våldsam men den här gången var han nog lite väl hög…”

”Vem var kvinnan? En prostituerad?”

”Nej. Bara en i gänget. Känd narkoman i de här kretsarna.”

”Hon såg gammal ut för att ligga och skjuta heroin i ett garage?”

”Hon är mellan 25 och 30.”

”Du skojar.”

”Nä.”

Vi kliver in i bilen igen och skumpar iväg.

Muzakversionen av Feliz Navidad ljuder i garagets PA-system.

***

Lite senare: vi spårar upp en svensk narkoman i ett låst cykelförråd några kvarter bort. Malik uppmanar honom att tömma axelväskan. Inbrottsverktyg och en sax ramlar ut på golvet – tillsammans med en anteckningsbok innehållande minutiösa anteckningar om saker som stulits. Och ska stjälas. Listor på portkoder som nån smygläst över axeln på intet ont anande boende. Och mitt i listorna: några avskrivna SMS. En kärleksaffär som gått i stöpet, dokumenterad med små, sirliga bokstäver:

”Hur kunde du svika mig så?”

”När jag fick reda på att du hade…”

”…du var mitt allt.”

Narkomanen är medgörlig. Lugn och fin. Nästan gammeldags belevad. Har varit med förr. Och Malik också. Jag ser honom inte brusa upp en enda gång under våra dygn ihop. Han talar lågmält med de människor han måste avhysa. När vi sitter i bilen och resonerar om politik och samhällsutveckling är han påläst och intresserad. Ställer relevanta frågor. Humorn är underfundig. Svart. Dråplig. Men det är en bildad människa bakom den bistra uppsynen. Hård utanpå, mjuk inuti. Yrkesstoltheten är påtaglig. Liksom oron för utvecklingen i Sverige.

”Det här landet är på väg åt helt fel håll”, säger Malik och möter min blick i backspegeln. ”Men många verkar fortfarande leva i en naiv förhoppning att det ska ordna upp sig om vi får en fjärde pappamånad. Eller könsneutrala toaletter. Eller om bara Avpixlat försvinner…”

Jag nickar och känner mig träffad.

För varje timme jag tillbringar med Malik blir jag mer och mer nedslagen. Eländet är mer utbrett än jag trodde. Våldet råare. Misären djupare. Löfvens klassiska ‘Sverige har varit naiva’ skaver i bakhuvudet; hur lätt var det inte för socialdemokratin att två sina händer när grytan till slut kokade över? Lika lätt som när Reinfeldt gjorde det sommaren 2014.

Misär och uteliggare är inget nytt fenomen (inte heller politisk skenhelighet) men allt oftare undrar jag varför den ’humanitära stormakten’ Sverige har så svårt att se – och åtgärda – problemen på sin egen bakgård? Varför den feministiska utrikespolitiken inte spiller över på förorten? Varför så få av mina kosmopolitiska vänstervänner har en människa ’på flykt’ boende i sitt extrarum eller i sin sommarstuga?

Samtidigt som klyftan mellan de socioekonomiskt utsatta grupperna ökar. Nåt som med all önskvärd tydlighet står klart för den som tillbringar några timmar ihop Malik och Griseknoen. Lubbe Nordström kartlade ‘Lort-Sverige’ redan 1938. Det är drygt sjuttiofem år sen. Idag är Sverige ett helt annat land. Fattigdomen är utrotad. Eller… den var utrotad. Nu importeras den igen, från länder som Rumänien, Bulgarien, Marocko, Afghanistan, Djibouti, Sudan, Mali, Albanien, Yemen, Uzbekistan, Polen… etc.

Den humanitära stormakten har bitit av en stor tugga. Ålagt sig självt ett gigantiskt ansvar – att lösa världens problem på hemmaplan. På bekostnad av biståndsbudgeten.

Och många väljares förtroende.

http://www.svt.se/nyheter/inrikes/regeringen-ser-over-bistandsoverforing

http://nyheteridag.se/all-time-high-for-sd-268-procent-i-nyheter-idagsentios-opinionsmatning/

http://www.aftonbladet.se/nyheter/article21279957.ab

***

03.00

Malik och Griseknoen avhyser en grupp utländska medborgare från ett vindsförråd.

Vi sätter oss i bilen och åker runt kvarteret och hinner precis se hur killarna smiter in genom porten till det intilliggande bostadshuset, med knark, kanyler och inbrottsverktyg nerstoppade i smutsiga gymväskor.

Malik tvärnitar och ringer ett konkurrerande vaktbolag.

”Tja… tänkte bara informera om att jag precis avvisade ett gäng raketforskare från en av våra fastigheter på XX-gatan och nu är de på ert område…”

”Hur tar de sig in?” frågar jag när han lagt på.

”Ringer på porttelefonen och säger att de är där för att leverera pizza.”

”Går folk på det?”

”Inte alla men alltid finns det nån. Barn, äldre människor… nån som tror gott om folk.”

”Tror du gott om folk?”

”Nix.”

***

04.35

Griseknoen spårar upp en ung afrikansk man och en lite äldre svensk kvinna i en kulvert runt en större affärsgalleria. Mannen släpar på en låst cykel.

Griseknoen kör ut dem utan pardon.

”Känd narkoman även det,” förklarar Malik efteråt medan han skriver rapport i bilen. ”Försökte hugga mig med en av sina sprutor för ett tag sen… fast ikväll var hon märkligt loj. Hon har förmodligen åkt på en infektion av nåt slag.”

”Vad skulle de ner i kulverten och göra?”

”Troligtvis ta droger. Eller ha sex. Eller båda.”

”Är det mycket droger i den här stan?”

”Det är det alltid.”

”Vad för sort?”

”Just nu mycket heroin.”

”Och vad beror det på?”

Malik kontrollerar tiden på sitt armbandsur.

”Jaa du… kanske för att vi har ett konstant inflöde av afghanska unga män just nu. Killar som ofta är fullfjädrade opiatmissbrukare långt innan kommer till Sverige.”

”Varför är de det?”

”Framför allt för att det är billigare. Men också för att heroin har inte samma sociala stigma därborta. Det är mer en ’recreational drug’ i den delen av världen. Skillnaden i pris här i Sverige gör sen att killarna måste deala och begå brott för att finansiera missbruket i det nya landet. Heroin är fortfarande relativt billigt i den här stan men inte så billigt som i deras hemländer. Det kostar ungefär hundra gånger mer här.”

Vi resonerar en stund om det påtagligt höga antalet utländska medborgare bland de människor vi stöter på ner i underjorden och Malik förklarar så pedagogiskt han kan vad det beror på; och lägger till att han allt mer sällan tar den diskussionen för vänner och bekanta.

”Varför?”

”För då åker rasistkortet fram. Man anklagas för att ha taskig människosyn etc. Men jag berättar bara det jag ser. Jag lägger ingen värdering i det. Det här är verkligheten i våra storstäder och det är upp till politikerna att försöka lösa det. Polackerna utanför Seven Eleven är hitresta byggnadsarbetare som supit bort sig och fått sparken. Hitlockade med löfte om högre löner än på hemmaplan. De blev kvar… tillsammans med illegala flyktingar, tiggare, diverse lycksökare, utländska horor, yrkeskriminella och så vidare… jag känner ingen personlig aversion mot dem, jag bara konstaterar att de är här och att de blir fler och fler.”

”Hur ser det ut i den här stan om fem år?”

”Då är sannolikt såna som jag beväpnade. Antingen med skjutvapen eller pepparsprej. Eller både och.”

”Vi går mot en amerikansk samhällsmodell?

”I raketfart.”

”Utanförskapet…” tänker jag och överväldigas för ett ögonblick av min medelklassångest. Av komplexiteten i samhället. Samtidigt som det inte är särskilt komplicerat alls: människan agerar ofta mot bättre vetande. Det är en väsentlig del av vår natur: att göra fel. Att vilja men inte kunna. Anden är villig men köttet är svagt. Jag tänker – som så ofta – på Palme; hans klassiska ’Politik är att vilja.’

Det är ett av de mest citerade och omhuldade citaten i den svenska samhällsdebatten

Men också ganska korkat tänker jag medan jag, Malik och Griseknoen skumpar ner i nästa underjordiska garage för att finkamma omgivningarna efter obehöriga. Borde det inte heta: ”Politik är att veta”…? Som i att veta vad man pratar om? Veta hur det faktiskt ser ut?

När vi kliver ut i den kalla decembernatten basunerar en löpsedel ut:

”DE EXTREMT RIKA VILL SKYDDA SIG – PANIKRUM ALLT VANLIGARE I STORA STÄDER!”

Henrik Schyffert kommenterar på Facebook:

”Haha… vad fan är ni rädda för? Att ni måste prata med städhjälpen eller att grannen har byggt ett kök som är lite dyrare än ert? #varinterädda** ”

Jag tänker: folk kanske är rädda för våld? För vapen För terrorism? För att människor som inte har nåt till slut bestämmer sig för att ta det de vill ha och behöver. Även ifrån vanligt folk. Även ifrån Henrik Schyffert. De som verkligen inte har nånting alls – och som därmed inte har nåt att förlora – blir fler i Sverige.

Lite senare den natten skjuts två somaliska bröder ihjäl i Rinkeby strax utanför Stockholm.De saknade – gissningsvis – panikrum. Liksom den person som inom samma 24-timmarscykel hittas död i en brinnande bil strax utanför Säter.

I Kristanstad kallar kyrkan in vakter eftersom det finns ‘obehöriga’ som bajsar och onanerar i kyrkan, och vid ett tillfälle försökt ‘ta barn’ från präst eller mamma i samband med dop. Veckan därefter rånas två familjer i sina hem. Först i Solna – sen i Upplands Bro.

Men Henrik Schyffert mår bra.

Hans nya föreställning väntas bli en succé.

Sverige har aldrig varit tryggare.

http://www.expressen.se/kvallsposten/efter-bajs-och-onani–vakter-tas-in-till-kyrkan/

http://www.svt.se/nyheter/lokalt/stockholm/oro-infor-det-som-hander-i-rinkeby

http://www.expressen.se/nyheter/en-person-har-hittats-dod-i-brinnande-bil/

http://www.aftonbladet.se/nyheter/a/AyWor/barnfamilj-ranad-och-bunden-i-upplands-bro

***

Fyra nätter senare skiljs mina och Maliks vägar.

Jag sätter mig där hemma och tittar igenom bild- och- filmmaterialet. Klipp efter klipp med yrvakna uteliggare och heroinister som väcks av Griseknoens dova skall, kravlar sig upp, sluddrar på främmande språk, försvinner ut i den råkalla decembernatten och förångas.

Rumänska horor som patrullerar kvarteren runt Stora Torget och de finare varuhusen. Rouge. Kajal. Uttråkade blickar. Tunna jeans och tunna jackor trots att det är iskallt ute. Det gäller att visa upp det man har. Tjocka tröjor, dufflar och mysbylsiga bomullssjalar från Nitty Gritty funkar inte i den branschen.

Alla dessa afrikanska män.

Är de lösningen på den svenska landsbygdens framtid? Lösningen på utflyttningen från glesbygdskommunerna? I alla fall om man ska tro Stefan Löfven och Ylva Johansson. Fast många av dem tar sig aldrig vidare till SFI-klassrummet i Sorsele. Instegsjobbet i Strömsund. Praktikplatsen i Örkelljunga. De fastnar i Göteborgs, Malmös och Stockholms under värld. Ihopkrupna på en smutsig filt längst inne i ett sunkigt betonggarage. De vet inte ett dugg om den svenska värdegrundsdebatten. Eller om hur många kändisar och kvällstidningskrönikörer som ‘står upp’ för deras sak (i teorin). Makode Lindes afrikanska tårta. Utrensningen av Tintin från kulturhusets bibliotek. Lilla Hjärtat.

Jag scrollar planlöst bland bilderna.

Tänker: i en alternativ verklighet hade jag kunnat vara en av dessa uteliggare, och om jag tillåter mig att kokettera lite kan jag låtsas att jag – på ett poetiskt plan – har nåt gemensamt med de proverbiala ‘tramps’ som Springsteen sjunger om i Born to Run. Fast hans – och Jack Kerouacs, och Mark Twains – ‘tramps’ är förstås lättare att förhålla sig till. De är mer poetiska. De förlupna existenserna i storstadens underjord är inte ett dugg poetiska. Det är bara tragiska. Kulissen är misär och ingenting. Sunk och elände.

Jag tänker på det Malik berättat och visat mig under dessa fyra dygn. Jag tänker på hans uppgivenhet när det gäller omvärldens reaktioner, de få gånger han berättar om sitt jobb för nån utomstående.

Rasistkortet.

Den förment taskiga människosynen.

Samma dag som jag åker ut med honom första gången publicerar en av Fredrik Reinfeldts tidigare medarbetare ett servilt avlatsbrev i tidskriften Kvartal. Han påstår att han skäms över hur han under lång tid medverkat till att skambelägga människor som kritiserat den – uppenbart – ogenomtänkta asyl- och- integrationspolitiken.

http://www.dn.se/nyheter/politik/reinfeldt-medarbetare-om-invandringspolitiken-jag-skams/

***

Jag har en del journalistkollegor som gärna och innerligt vill att samhället ska vara nåt det inte är. Ännu inte hunnit bli – det postmoderna folkhem där vi med full koncentration kan ägna oss åt ideologiska finjusteringar av Det Kollektiva Värdegrundsmanifestet. Inte tråkigheter som de afrikanska männen i de underjordiska parkeringsgaragen. Eller de rumänska tonårshororna. Eller de marockanska gatubarnen.

De VILL att ekonomin ska vara urstark, de VILL att integrationen ska fungera, de VILL att utanförskap ska gå att lösa med värdegrundsseminarier och att (för att ta ett i sammanhanget aktuellt exempel): afghanska, ensamkommande män på nåt sätt är ett offer för svensk strukturell rasism, redan innan de kom till Sverige. Och att dessa mäns aktiva beslut att börja knarka och att resa till Sverige och begå brott på något sätt är ett uttryck för klasskamp.

Det kan låta raljant att beskriva det så. I överkant cyniskt. Men jag stöter ofta på den attityden. Liksom talet om ‘allas lika värde’. Har alla samma värde i underjorden…? Människospillrorna som Malik och Griseknoen (och jag) jagade ut från värmen i kulvertarna till snålblåsten utanför?

De raggiga figurerna som ligger där och hostar i smutsen under presenningar och ventilationstrummor? Allt medan Den Övre Medelklassen pågår – i all sin självgoda prakt – hundra meter ovanför deras huvuden. Med softa retrobutiker, mysiga Yogainstitut, ekologiska Meatball-Quiz-aftnar, microbryggt öl, Linas matkasse, en sojalatte och rawfoodboll på HBTQ(r)-certifierade Ekofiket och varma chiagrötsomslag på ett eventuellt dåligt samvete.

Öppna era hjärtan.

Släpp in en fattig, smutsig människa i ditt stuckaturornamenterade stavparkettparadis.

Skriv det inte bara på Facebook – gör det.

Gilla det.

På riktigt.

‘ALLA SKA MED!’ fastslog socialdemokraterna i valrörelsen 2006. Moderaterna trumfade tio år senare med det panaltruistiska ‘ÖPPNA ERA HJÄRTAN!’. Parollen som Reinfeldt – utan synbar känslomässig övertygelse – ropade ut över hela Sverige i samband med sitt sommartal i augusti 2014. En uppmaning som resulterade (?) i att hela sjuttio Stockholmare till slut hörsammade politikernas vädjan om att folk skulle upplåta sina extrarum till behövande.

http://www.stockholmdirekt.se/nyheter/nya-akutlosningen-for-nyanlanda-sovsalar-med-12-16-personer-i-samma-rum/reppla!jy31IqleQeyADdUy7uXyg/

Samtidigt som tusentals människor stod på Medborgarplatsen i september 2015 och applåderade när statsminister Löfven kungjorde att ‘hans Europa inte byggde några murar’ och att Sverige är en ‘humanitär stormakt’.

Den ekvationen går inte ihop.

Hur man än vrider och vänder på den.

Text och foto: Jens Ganman

……………………………….

*Det står inget i FI!:s manifest om polishundar men däremot har representanter för FI uttalat sig i frågan:

http://blogg.agria.se/fredriksteen/2014/07/10/jag-ar-radd-for-att-detta-avslojar-vilken-okunskap-om-hund-det-finns-inom-politiken/

**Var inte rädda är namnet på Schyfferts nya krogshow.

Förf. anm. Malik och Griseknoen heter egentligen nåt annat.