I alla förhandlingar ingår ett moment av spel. Måhända ska finansministerns hot om att banta biståndet med hälften ses som ett inspel i interna förhandlingar med Miljöpartiet och delar av det egna partiet. I samma ljus kan man se nödropen från UD och Sida - de katastrofala effekterna på hjälpen till världens nödställda framstår som ett medvetet valt värsta-scenario.

Sida har upprättat en lista med konsekvenser om biståndet skulle halveras rakt av. Det är förfärande läsning. En miljon människor skulle berövas nödhjälp såsom filtar, köksredskap och kläder. 50 000 flickor och pojkar skulle inte kunna gå till skolan längre. 4 000 färre barnmorskor skulle utbildas, flickor och kvinnor i Afghanistan skulle få sämre tillgång till skola och mödrahälsovård. Detta är bara ett axplock ur listan.

Låt vara att detta kan ses som en partsinlaga: Men hur kan en regering med anspråk på att företräda en humanitär stormakt ens överväga något sådant? Eller menar finansdepartementet att Sida hittar på?

Risken är att följdverkningarna blir än mer dramatiska. Om Sverige som världens ledande biståndsgivare plötsligt halverar sin budget för att vi inte klarar att få ihop ekonomin kan det bilda exempel för andra länder. Visserligen medger OECD:s så kallade DAC-regler att länder får göra avräkningar för flyktingmottagande. Men inget tvingar Sverige att bilda skola i konsten att dra av mesta möjliga.

Det är moraliskt förkastligt. Regeringen har tappat kontrollen över migrationspolitiken - och planerar att låta världens allra fattigaste betala priset för det. Antingen bör regeringen öppet försvara det vägvalet - varför det är rätt att slussa pengar från flickor i Afghanistan till riskkapitalbolag i asylbranschen - eller så får den börja ta ansvar för den uppkomna situationen.

Det borde vara ett enkelt val. Ett första steg är att se till att vi får en migrationspolitik som är långsiktig hållbar och i balans med våra övriga humanitära åtaganden i världen. Det innebär bland annat att se till att Sverige upphör att vara en magnet för ensamkommande minderåriga i Europa. Men även det övriga asylmottagandet skulle behöva komma ner i nivå med våra grannländers.

Det hjälper dock inte mot de skenande kostnader som vi redan har. Finansministern är i desperat behov av nedskärningar för att klara utgiftstaket. Det finns dock väldigt mycket annat som borde offras i det akuta läget innan biståndet på nytt ska läggas under kniven.

Magdalena Andersson kan exempelvis börja med att bromsa de skenande sjuktalen och behålla den bortre parentesen i sjukförsäkringen. Därefter kan hon gå vidare till de nya bostadssubventionerna och kasta dem i papperskorgen liksom alla populistiska förslag om gratistjänster inom välfärden.

Om regeringen på allvar menar att obegränsade medel till asylbranschen måste gå före mödravård för världens fattigaste kvinnor har den definitivt tappat sin moraliska kompass.