Den bästa boken i genren är Anna Horns ”Kärngårdar”. Det är en nätt liten sak. På omslaget står två medeltidsmänniskor under ett vindkraftverk och skördar råg med skära.

Författarens poäng är den här:

Eftersom jordbrukspolitiken här i landet har misskötts i många decennier, och försvarspolitiken med, för att inte tala om miljöpolitiken, råder vid det här laget en akut krissituation. Skulle man behöva stänga gränserna, om ett krig bröt ut eller så, skulle försörjningen av livsmedel braka ihop inom några veckor. Det är en konkret berättelse. Man får veta hur många gram torrmjölk, knäckebröd och fruktkonserver man bör hålla i lager hemma. I slutet finns en ordlista där det varnas för datavirus, de sägs ha angripit det högteknologiska CERN i Schweiz. Man bör, instruerar boken, kalla sig superamatör i peppande syfte, som ett slags protest mot det moderna samhället som domineras av specialister som inte duger mycket till när apokalypsen kommer.

Anna Horns ”Kärngårdar”.

Författaren föreslår följande:

Den protektionistiska politiken måste tillbaka, det krävs ett stopp av importerad mat under svenska jordbrukets högsäsong åtminstone. Ett nätverk av kärngårdar – ekologiska och självförsörjande – ska införas över landet och dessa kommer utgöra värn när klimatkatastrofen slår till. Eller kriget. I dessa oroliga tider kan ju vad som helst hända. Man vet inte.

I dessa oroliga tider kan ju vad som helst hända

Men framtiden är farlig i alla fall.

Boken kom ut 1987.

Anna Horn, hon stod högst upp på den miljöpartistiska valsedeln i Stockholms län 1988. Vid den första partiledardebatten i riksdagen som de gröna deltog i valde man henne att föra partiets talan.

Hon var inte extrem, tvärtom var hon typisk.

Du missar väl inte Per Gahrtons författarskap? Foto: FREDRIK PERSSON

Att år 2017 ta sig igenom den gamla miljöpartilitteraturen är en speciell sak. Man dras in i den där världen av annalkande katastrofer och elitfolket som inte vill begripa att nu är det fara å färde, och så tar man en paus för att hämta syre och bligar lite på rubrikerna i en tidning av i dag och drabbas av en enda fråga:

Hur fan kan det här partiet vara hotat att åka ur riksdagen?

Nu?

Mer rätt i samtiden har ju Miljöpartiet aldrig legat.

Hur många glossiga reportage om preppers och survivalister har man inte läst i år? Det ska vara det hett i näringslivet, dra från Stureplan och checka in i någon gammal stuga i skogen i Värmland och lära sig rena vatten genom träkol.

Det är modernt.

Säger de som vet.

Hur kan miljöpartister ha fastnat under spärren nu när deras idéer äntligen går hem?

Valaffisch för Miljöpartiet 1985. Foto: TOM BONNALT

Hela tiotalet, det decennium vi lever i, är en parad av kriser. Migration och klimat och valutor och samhällen som klyvs isär. Enligt rubrikerna. Och kriser, det kan jag lova, att sådana finns det gott om i böckerna som de gröna producerade när de försökte fästa vad deras nya parti skulle stå för. Lars Norberg, tidig ideolog, skrev fantastiska undergångsberättelser som han döpte till saker som ”En betraktelse på domedagsafton” och ”Genom död till liv”. Han var tidig med att mixa religion med politik, Norberg.

Och har ni läst Per Gahrtons samlade författarskap någon gång? Gör det! Språket har exakt ton av 2017, alltså hemmasnickrande Facebookteoretiker. I ”Guld – eller gröna skogar?” från 1985 är televisionen livsfarlig, liksom fosterdiagnostiken. Han är förbaskad på framtidsvisionerna med deras knappnålsstora datorer, elektroniska expressbrev och rullande trottoarer.

”Det är bara tekniska leksaker.”

Tre år senare – i ”Vad vill de gröna?” – kräver han skydd av det ”det arbetande kapitalet” och skriver att ”den heligaste av alla heliga kor är frihandeln”. Jag behöver inte tjata om Trump och Le Pen för att ni ska förstå att Gahrton harmonierar bättre med samtiden än någon i dag verksam svensk politiker.

Det är bara tekniska leksaker

Han kallar sina fiender för specialister, nu säger man väl snöflingor. Det är skillnaden.

Miljöpartiet på åttiotalet, det var en grupp människor som avskydde etablissemanget så mycket att de hade svårt att riktigt finna ord för sin ilska.

På tiotalet har Jimmie Åkesson klagat över att hans parti inte får komma på Nobelfesten, de gröna gick förstås längre än så. De bjöds in men tackade nej. Den där förbannade eliten tänkte de inte bli en del av. Nobelpriskommittén var djävulens påfund, ansåg språkrören Fiona Björling och Anders Nordin. Ville man stå upp för folket kunde man inte befatta sig med sådant.

Fiona Björling, tidigare språkrör för miljöpartiet.

Nej, man skulle sitta i möte eller ses en kväll och trycka stenciler. Det gällde att väcka de som ännu inte förstått.

Att de levde i den yttersta av tider.

Och att de måste börja rösta på alternativet, den enda opposition som fanns.

Jag berättar nu inte allt det här bara för underhållnings skull. För att miljöpartisterna har rest till Linköping i helgen och ska ta sig igenom en kongress. Det finns en allvarlig fråga i de där gamla böckerna.

1980, som ett led i partibildningen, genomfördes ett par enkäter bland det 50-tal entusiaster som sökt sig till Per Gahrton. Svaren, återgivna i Valentin Sevéus ”Från ord till handling”, är intressanta. Fler ville att partiet skulle rikta sig till ”alternativrörelsen” än till ”alla som önskar politisk förnyelse”. Man såg landets ”värderingar och mentalitet” och ”den politiska och ekonomiska makteliten” som större samhällsproblem än ”miljöförstöring”.

Detta är grejen.

Per Gahrton talar 1985. Foto: PETER KJELLERÅS

I Per Gahrtons föreställningsvärld kokade alla kriser som samhället hade drabbats av ner till en – karriärpolitikens. Journalisten Maggie Strömberg har skrivit om det, om att Gahrton i den meningen var klassisk populist. Skicklig därtill. Han pekade på det politiska etablissemang han tillhört som folkpartist men hoppat av ifrån. Han sa att de där, de är korrupta, de har glömt bort demokratins ideal och ägnar sig bara åt politiskt spel och karriärplanering, de sitter och skor sig själva.

Besvikelsen över sin egen tid som folkvald – distinkt skildrad i en märklig doktorsavhandling – var den enskilt viktigaste orsaken till att ett nytt parti bildades. Kanske den enda orsaken.

Miljöpartisterna avskydde partipiska minoritetsregeringar och stockholmska kotterier. Man skulle stå för ett nytt demokratiskt ideal. Det var det viktiga. Blåsa liv i demokratin, förankra sig i folkdjupen på riktigt.

Det där är intressant i dag.

Överallt i västvärlden pågår en diskussion som i grunden handlar om demokratin. Vad den är, vad man vill att den ska vara, om man tror på den alls. Borde experter styra i stället? Går det manipulera fria val? Vågar man ge makten till väljarna? De rörelser som sker strävar alla mot det grundläggande spörsmålet om vad man menar med folkstyre.

Det är framtidens fråga.

En gång i tiden hade Miljöpartiet ett svar på den.

De skäms för sin egen historia

Nu fastnar de i falangstrider så fort någon knystar kritik mot partiledningen. De skäms för sin egen historia och dem i partiet som påminner om dem. De tycker det är pinsamt med partikamrater som flummar till allting. När vi inte framstår som regeringsdugliga får vi problem i opinionsmätningar, klagar de.

Jag har haft fel förr, men jag tror de missar den riktiga frågan.

Hur kommer det sig att ett nyare parti, bildat på det fundament som Bevara Sverige Svenskt lämnade efter sig, i många väljares ögon blev mer alternativt, mer demokratiskt, än det parti som Anna Horn och Per Gahrton grundade?

Kan kongressen svara på det är den redo att gå till beslut. Men bara då.