KULTURDEBATT. En och en halv mil från mitt köksfönster i Harlem gräver de massgravar. Nere på den folktomma gatan, som för bara några veckor sedan myllrade av typiskt New York-liv, står nu vita kyllångtradare där de förvarar döda kroppar. För två veckor sedan utlyste borgmästaren en dispens för stadens krematorier så att de skulle kunna ”hålla öppet” dygnet runt. Men de hinner inte med.

Med 10 000 döda bara i New York City känner alla någon som har drabbats. Under de senaste veckorna har vänner till mig förlorat sina föräldrar, arbetskamrater och barndomskompisar. Den kollektiva, förlamande rädslan har försiktigt vikt undan för den ofantliga sorgen.

Från min dystopiska verklighet noterar jag att en svensk forskare har riktat kritik mot Folkhälsomyndighetens och regeringens strategi. I artiklar och på Twitter gör sig folk lustiga över hennes frisyr. Någon annan skämtar om att regeringen borde lyssna mer på anonyma konton på Twitter än Folkhälsomyndighetens experter. Allt medan regeringens utsedda demokratiambassadör Emma Frans delar coronamemes där hon raljerar över de som kritiserar regeringen: ”fejkexperter” med ”hemmagjorda Excel-grafer som visar att allt ska gå åt helvete” och människor som använder caps lock.

Det är inte bara ett högst oempatiskt mänskligt beteende, utan ett beteende som undergräver hela vår demokrati.

De hånfulla skämten är uteslutande på bekostnad av människor som är rädda och kritiska. De som ställer frågor om varför Sverige valt en annan väg än de flesta andra länder, buntas ihop som alarmister. Av journalister, vars kärnuppdrag är att granska våra myndigheter, kallas de föraktfullt för coronahaverister och Tegnell-skeptiker (Expressen 15/4).

En god ton och en gnutta ödmjukhet betyder inte att vi inte kan kritisera forskare som blandar ihop siffror, eller de som delar varenda obskyr skärmdump på Twitter. Men när makthavare och journalister, under en dödlig pandemi, ägnar sig åt att hånskratta åt oroliga och kritiska röster och ryggdunka varandra, är vi ute på farligt tunn is. Det är inte bara ett högst oempatiskt mänskligt beteende, utan ett beteende som undergräver hela vår demokrati.

Evelyn Scala Schreiber är journalist och bor i New York. Hon har tidigare arbetat som ledarskribent på Dagens Nyheter och Nerikes Allehanda.

Kan vi verkligen räkna virus som liv?

”After utan work” är Expressen Kulturs spontana program från coronakarantänen.

I det här avsnittet samtalar Daniel Sjölin och författaren Aase Berg på videolänk om isoleringstillvaron, varför poesi inte ska läsas på en scen och om vad ett virus egentligen är för något.

Förra veckan möttes Daniel Sjölin och författaren Stefan Lindberg. Se det avsnittet nedan.