Under de senaste tio till femton åren har huvuddragen i den svenska försvars- och säkerhetspolitiken formats under bred politisk enighet. Den har rått om behovet av att ställa om och utveckla försvarsmakten från gårdagens förrådsställda invasionsförsvar. Så långt var det rätt! Men under enighet har partierna också diskonterat den eviga freden efter murens fall och slutet på Europas delning. I den delen har politiken sedermera visat sig vara grundad på en grav felbedömning.

Därför befinner vi oss nu i ett läge där vi långsiktigt saknar tillräckliga möjligheter att hävda vår territoriella integritet. Det minskar även våra möjligheter att fylla en stabiliserande roll i Östersjöområdet. Den svenska försvarsmakten har visserligen förband som håller hög klass. Men numerären är för liten, uthålligheten alltför begränsad och förmågebredden otillräcklig. Vi får inte valuta för skattepengarna och vi löser inte uppgiften.