I dag finns 1788 styrelseledamöter i svenska börsbolag. En av fyra är kvinnor. Om inte börsbolagen har 40 procent kvinnor i sina styrelser väntas regeringen föreslå en kvoteringslag år 2016. I praktiken innebär det att 259 personer av manligt kön antingen är välkomna att byta kön, eller att ta ett steg åt sidan och lämna sin stol åt person av kvinnligt kön (biologiskt eller socialt framgår ej, men för enkelhetens skull lägger jag de normkritiska glasögonen på hyllan och utgår från okulär besiktning i min fortsatta framställan).

Finansmarknadsminister Per Bolund menar att bolagen inte ska se skrivningen om lagstiftad kvotering i höstbudgeten som ett hot. Istället anser han att regeringen ”ger valberedningarna en möjlighet att bredda sina rekryteringsbaser och ger bolagen den kompetens som också Sveriges kvinnor sitter på” (DI 25/11). Så generöst!

Vilken exakt kompetens som just Sveriges kvinnor sitter på framgår givetvis inte. Att specificera kompetensen vore ju detsamma som att fastslå att det finns något som heter ”kvinnlig” kompetens vilket ju på riktigt vore att reducera kvinnor till sitt biologiska kön, vilket får också mig, kritiker av normkritiken, att gå i taket!

Kvinnor är inget kollektiv och varje kvinna som åstadkommer något är inte per se en representant för det övriga kvinnosläktet. De kvinnor som når toppen har oftast betydligt mer gemensamt med de män som når toppen, än med valfri kvinna. De individuella olikheterna mellan individer av samma kön leder till att individer sällan är utbytbara med varandra. Samma logik kan tillämpas på utrikes födda, homosexuella, vänsterhänta.

I ovan refererade intervju konstaterar Bolund vidare att ”det måste synas att vi är på väg mot jämn könsfördelning i bolagsstyrelser, så att det inte finns en tydlig diskriminering av kvinnor i börsbolagens styrelser”. Med andra ord, det som syns är viktigare än det som är. Om vi uppnår jämn könsfördelning - förslagsvis 50/50 - vilket som av ett under blir konsekvensen av en straffsanktionerad lag, får vi bort den tydliga diskrimineringen som utestänger kvinnor.

Ja, exakt så framgångsrikt fungerar tvång i teorin, men är det liktydigt med att diskrimineringen de facto förvinner? Eller resulterar det enbart i att de inkvoterade kvinnorna för alltid är stämplade, också de som hade kommit in på meriter viktigare än korrekt kromosomuppsättning? Och är det verkligen rättvist, givet kvinnors växande dominans på universiteten, att de i den nya rättvisans namn kommer förvägras jobb som de gjort sig förtjänta av för att de har fel kön, det vill säga inte är män?

Rättvisa är inte lika utfall, rättvisa är lika rättigheter och belöning efter meriter och prestation. Jämställda blir vi inte när lika många inkompetenta kvinnor som män befolkar bolagsstyrelserna. Jämställda blir vi först när könet inte spelar någon roll, även om det innebär att 99 procent har det ena, andra eller tredje könet.

De kvinnor som når toppen har oftast betydligt mer gemensamt med de män som når toppen, än med valfri kvinna.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.