Anbefalt

(LANGLESNING) Han er Skandinavias viktigste tenker rundt vår tids største trussel: islamiseringen av våre samfunn. Nettopp derfor ble han nesten drept av en kule avfyrt av Den islamske staten. Nettopp derfor er han blitt Danmarks folkefiende nummer 1. Men tro aldri at han legger ned sin skarpe, prinsippfaste og vittige penn av den grunn. Møt hedersmannen Lars Hedegaard (76) som alltid står opp mot løgnene i vår tid.

Vi har lagt ut på landeveien igjen for å treffe en av de bortgjemte, en av de terrorutsatte. Først var det tegneren og kunstneren Kurt Westergaard i Aarhus som tok oss imot, deretter kunstneren og professoren Lars Vilks. Begge forsøkt drept grunnet noe streker på et papir. Igjen er endestasjon vår Danmark, denne gangen et sted langt fra København. Der bor nå en forfatter, som grunnet sine kritiske ord må tilbringe livets solnedgang lengst mulig borte fra Muhammeds tilbedere.

Da vi ankommer hans nye hjemby denne formiddagen i april, noterer vi raskt at huset hans er et av de tradisjonelle, så typiske for den danske idyllen vi nordmenn setter så umåtelig pris på. Vinduene i hoveddøren kan vi dog ikke se gjennom, og det vi umiddelbart legger merke til er overvåkningskameraet som fanger oss der vi står på trammen og ringer på.

En hjertelig og smilende Lars Hedegaard åpner døren og ønsker oss velkommen inn i hans verden.

Vi ser det ganske umiddelbart. Med det mener vi alle sikkerhetstiltakene. I bakhagen omgitt av høye gjerder, står nemlig overvåkningskameraene på rekke og rad oppunder mønet. Vi vet på forhånd at huset til Lars, denne forfulgte mannen på 76 år, også er utstyrt med skjulte alarmsystemer. «Det er sensorer overalt», forteller Lars. Dansk sikkerhetstjeneste, PET, har også installert et såkalt «panikkrom», eller safe room, i hjemmet hans. Det vi ikke visste er at bak døren som ser ut som inngangen til et bankhvelv, sover Lars hver eneste natt. Og i dette soverommet er det en alarmknapp koblet til politi og PET.

– Hvis jeg trykker på den, så er de her om 15 minutter. Og det tar en time å hugge seg gjennom døren med øks. Så det går fint, sier Lars, som om vi snakket om været.

Men det er mer. Vinduene på soverommet. De er akkurat som glassene i hoveddøren: De kan ikke ses gjennom. De samme vinduene registrerer vi i stuen.

– De er bombesikre, forklarer Lars. – Det vil si at smeller det en bombe mot glassene, vil det ikke skape farlige splinter. Så det er trygt nok i huset mitt. Og politibeskyttelse, det skal jeg nok ha resten av livet mitt vil jeg tro, konstaterer han tørt etterfulgt av et vennlig smil.

Verken fotografen eller undertegnede klarer der og da å si noe som kunne oppleves som meningsfylt. Vi blir tause, rett og slett. Å sove i et bankhvelv med bombesikre vindu, 76 år gammel. Og så står han der foran oss, blid og godmodig, hele tiden med en lun humoristisk replikk på lur. Som da han klarte å stelle i stand en «ballade» med PET fordi han gikk ut døren på egenhånd.

– Jeg har jo alltid PET-folk rundt meg. Det vil si at hver eneste gang jeg skal ut av døren, så er to mann på plass. Jeg kan gå ut i bakhagen alene, men går jeg ut hoveddøren uten å gi beskjed på forhånd, så får jeg en satans ballade. Jeg gjorde det én gang, og to fra PET kom umiddelbart reisende fra København og ga meg inn. Så det gjør jeg ikke en gang til, sier han og blinker lekent med øynene.

Da Muhammeds mann slo til i København

Vi må spole tilbake til hendelsen 5. februar 2013 som frihetsberøvet Lars for resten av livet. Det er formiddag og Lars tar på seg yttertøyet på vei til et redaksjonsmøte i Malmø. Da ringer det på døren hans i Pelargonievej 7 på Fredriksberg i København. Callinganlegget er ute av drift, så Lars åpner vinduet i stuen for å sjekke hvem som vil ham noe. Foran hovedinngangen står det en ung mann i det danske postvesenets røde jakke. – Jeg har en pakke til deg, roper han til Lars, og Lars tar veien ned trappen.

Der i inngangen til bygården trekkes det en pistol om lag 10 centimeter fra Lars’ hode. Kulen fyker millimetre forbi det høyre øret, øret Lars ble døv på under en ulykke kun 10 år gammel. En ulykke som denne dagen er med på å redde livet hans, for skuddet på så kloss hold gjør han ikke særlig ør og satt ut. Tvert om går han rett til angrep på «postbudet» og slår etter hodet hans, mens «postbudet» famlende prøver å ta nytt ladegrep og pistolen ender på gulvet. Basketaket fortsetter, «postbudet» får på ny tak i pistolen, som viser seg å ha gått i lås. Det hele ender etter 10-15 sekunder med at terroristen styrter nedover gaten.

– Jeg var mer kampklar enn pistolmannen takket være det døve øret, sier Lars.

La oss smette inn følgende om det mislykkede angrepet: terroristen var tydeligvis utrent. Han skulle nemlig skutt etter mageregionen, forklarer Lars, for rekylen etter et skudd som dette er så kraftig at armen får et løft oppover. Derfor bommet han, mener Lars.

Når en forfatter blir prøvd drept i oppgangen til sitt eget hjem, så skulle man tro dette vakte forferdelse blant alle toneangivende samfunnsstemmer og medier. Inkludert i Norge. Men nei, det skjedde i liten grad, for Lars var allerede for lengst brennemerket i mediene som «et sted mellom menneskeæder og sinnsyg», som han skriver i boken Attentatet (2015). For det ble heftig spekulert i om han selv hadde iscenesatt angrepet.

– På en nettside med flere tusen følgere diskuterte de hvordan jeg hadde lyktes med å lage denne forbrytelsen. «Og hvor er pistolen?» sa de så. – Det vet da heller ikke jeg fordi terroristen Basil Hassan tok den med seg da han løp, sier Lars med latter. Og fortsetter slik:

– I Fyns stiftstidende, altså den ledende avisen på Fyn, fikk en leser dette på trykk: – Stopp Lars Hedegaards forbrytelse! Ikke nok med at jeg hadde fingert attentatet, nå hadde jeg også drevet en uskyldig mann ut av landet! Basil Hassan hadde jo flyktet til Tyrkia, stakkars. Det var ingen ende på hva galt jeg hadde gjort.

– Store deler av den danske pressen mer enn antydet at jeg selv hadde funnet på attentatet, og i svensk presse ble det jo sagt direkte at det var meg som hadde gjort det for å få status som martyr. Jeg hadde funnet opp attentatet fordi jeg ikke hadde klart å slå gjennom i den offentlige debatten, lød anklagene.

Lars legger følgende kjensgjerning tørt på bordet nå seks år senere: – Det har overhodet ikke kommet noen form for beklagelse.

Vi må i første omgang tilbake til 2010 for å nøste opp i hva som forårsaket den dramatiske vendingen Lars’ liv fikk. For det var særlig de tre rettssakene (2010 – 2012) med rasismebeskyldninger som gjorde Lars til et godt kjent ansikt i Danmark, og som antakelig lå til grunn for at han ble et terrormål. Anklagene om rasisme var dog tynne, men ble til en forlokkende mulighet til å trekke en brysom stemme for retten. De noe lurvete uttalelsene falt fra Lars sin munn under en julelunsj i hans eget hjem da han ble intervjuet av en venn, og uten Lars’ vitende ble han også videofilmet. Filmen ble deretter kringkastet på nettet uten at Lars hadde fått intervjuet til godkjenning. Slik falt ordene som ble tauet inn i rettssalen: «de voldtager deres egne børn. Det hører man hele tiden. Piger i muslimske familier bliver voldtaget af deres onkler, deres fætre eller deres far.»

La det være sagt: undertegnede var en av dem som etter disse uttalelsene, støttet Lars aktivt i spaltene.

Jeg registrerte ikke en eneste norsk avis den gang som i timene etter drapsforsøket i 2013 ikke trykket ovennevnte sitat og delte ut etiketter som antydet indirekte offerskyld: den «omstridte», «den kontroversielle», «den rasismeanklagede», «den muslimhatende», ja, NRK radio ved Tove Bjørgaas gikk så langt som å påstå at Lars hadde vært «bøtelagt flere ganger», tross at sannheten var at han ikke hadde fått en eneste rettskraftig bot for rasisme. Faktum var at han hadde vært rettsforfulgt for sitatet over, men ble frifunnet først i tingretten, dømt i lagmannsretten og til slutt frifunnet i Høyesterett.

Et annet moment må nevnes før vi går videre med vår samtale med Lars. Etter attentatet ble Lars borte fra offentligheten. Alle vi som har brydd oss om denne mannen gjennom mangfoldige år, alle vi som hegner om ytringsfriheten, var naturlig nok svært bekymret for hvordan situasjonen hans var. Selv sendte jeg ham en e-post to dager etter attentatet og fikk blant annet dette til svar:

«Jeg har det godt og vil fortsætte kampen med større styrke end hidtil.»

Da det ble klart at Lars for første gang skulle vise seg offentlig februar samme år, dro HRS, ved undertegnede, til København for å overvære hendelsen som var tillyst inne på Christansborg, Danmarks nasjonalforsamling, altså Folketinget. Vi skisserte hendelsen slik den gang:

Landstingssalen i Folketinget 21. februar 2013 er fullsatt. Ved inngangsdøren til salen har alle toneangivende danske presseorgan stimlet sammen. Det er Lars vi alle venter på, etter å ha gått gjennom samme sikkerhetsprosedyrer som på en flyplass.

For første gang siden attentatet får han opptre offentlig, i et toppolitisk debattmøte arrangert av Trykkefrihedsselskabet, som han selv er formann for, om kampen videre for ytringsfriheten etter attentatet.

Nøyaktig kl 17 åpnes en bakdør av sikkerhetspolitiet, og der står Lars med et bredt smil i blitzregnet.

Men jeg ante noe nytt ved Lars. Ikke en resignasjon, men noe usikkert og sorgtungt. På personlige spørsmål fra pressen om hvordan livet artet seg nå, svarte han:

Jeg savner familien min og vennene mine. De kan ikke besøke meg, og jeg kan ikke besøke dem.

Jeg savner å gå tur på stranden og i skogen.

Jeg vet ikke hvor jeg skal bo i fremtiden. Jeg får ikke tilbake et alminnelig liv.

Et spørsmål presser seg naturlig frem: Er det verdt det?

Jeg kan ikke kalle meg historiker og skribent hvis jeg velger å gjemme meg heller enn å uttrykke min mening. Jeg vil fortsette arbeidet med full styrke, for at våre barn og barnebarn ikke ender opp i et Europa under diktaturets fane som de ikke makter å kjempe seg ut av.

En sentral mann i IS som fryktes av USA

Man kan forholdsvis enkelt ende opp med å skrive en hel bok om det historiske attentatet – som Lars selv har gjort. Det skal vi selvfølgelig ikke, for vi er først og fremst interessert i den politiske tenkeren, Lars. Men «noe» skjedde i Danmark i dagene før og etter vår ankomst 10. april som absolutt må med i denne reportasjen. Danskenes NRK, Danmarks Radio (DR), sendte to dokumentarfilmer om terroristen Basil Hassan, som ifølge «de pene» angivelig kun var en tilfeldig amatør som på egenhånd fant ut at han ville ha has på Lars. Filmene «Dronekrigeren – Danmarks farligste terrorist» (1 og 2), som Lars gjorde oss oppmerksomme på under samtalen vår, fikk denne signaturen til å få bakoversveis. Innholdet i det meget oppsiktsvekkende og grundige arbeidet til DRs journalister skal gjengis så kortfattet som mulig:

Basil Hassan, født i Libanon, var ingeniørutdannet ved universitet i København i 2010.

Uttrykte allerede på videregående skole at han ønsket å medvirke til opprettelsen av en islamsk stat.

Året før attentatet på Lars, var Hassan allerede i gang med å kjøpe droner som ble sendt til Den islamske staten via Tyrkia.

Hassan var en sentral del av et dansk terrornettverk som særlig spesialiserte seg på droner.

Dronene utstyres med sprengstoff og er et nytt terrorvåpen, brukt av IS, som omtales av eksperter som «det perfekte terrorvåpenet».

Hassan anses å ha/ha hatt en lederrolle hos IS og var utvilsomt den ledende i å utvikle droneprogrammet til IS.

USA frykter at Hassan og hans nettverk skal begå eller allerede har begått terror i Europa og Vesten.

I 2016 settes Hassan opp på USAs terrorliste som en av de potensielt farligste terroristene i vår tid.

Frykten er ikke minst at droner utstyres med kjemiske, biologiske eller radioaktive våpen og rettes mot Vesten.

Hassans terrornettverk har prøvd å smugle sprengstoff ombord på fly, som i Australia. En koffert med en voldsom sprengladning ble tilfeldigvis stoppet på vei inn i flyet med 400 passasjerer. Kofferten hadde nemlig fire kilo overvekt. Sprengstoffet – gjemt i en kjøttkvern i kofferten – ble altså ikke fanget opp i sikkerhetskontrollen.

Danske myndigheter frykter at Hassan og hans nettverk kan slå til mot knutepunkt i transportsystemet i København, ikke minst Nørreport.

Ja, det var det oppkonstruerte og/eller langt på vei ufarlige «postbudet» sitt, det. For en oppreisning DR indirekte ga Lars, tenkte undertegnede da hun så de to filmene etter besøket hos den bortgjemte. Men kunne man registrere noen beklagelser i de danske aviser etter DRs program? Nei.

Og her må følgende føyes til: Bare tre måneder før attentatet utga OIC (paraplyorganisasjonen for den islamdominerte verden) rapporten «Femte rapport om islamofobi». I rapporten gjøres Lars til en ideologisk skurk som «dessverre» ikke ble dømt for sine uttalelser om voldtekter i muslimske storfamilier.

Grunnen var beredt fra mangt et hold, med andre ord. Lars selv mener at Hassans forsøk på å drepe ham var en form for innvielsesritual: Attentatet skulle gi Hassan troverdighet overfor ledelsen i Den islamske staten. Han skulle bevise at han var god nok. – At attentatet gikk feil, var jo ergerlig, men det beviste i hvert fall at han var til å stole på. Sånn tror jeg det er.

Men hvor er Hassan i dag? Det vet verken Lars eller offentligheten. Hassan ble fengslet i Tyrkia i april 2014. Lars var meget opptatt av at han skulle utleveres til Danmark for rettssak. Politiet i Købehavn prøvde å berolige ham gang på gang med at Hassan helt sikkert satt trygt bak lås og slå i et høysikkerhetsfengsel. Det var bare et tidsspørsmål før han ble utlevert, sa politiet. Lars trodde ikke på den visen, og i september samme år viste det seg at Lars var en dyktigere spåmann enn både politiet og PET: Hassan skulle ha blitt sluppet fri, og det man tror er at frigivelsen handlet om en fangeutveksling mellom Tyrkia og Den islamske staten.

Men hvorfor jobbet ikke Danmark langt hardere for å få Hassan utlevert før utvekslingen? Fordi Lars ikke var viktig nok for den danske regjeringen, mener Lars selv. Fordi regjeringen hadde et meget godt samarbeid med Tyrkia, som ikke måtte ødelegges, het det blant annet fra offisielt hold, et argument Lars fnyser av. – Konkret hvilket godt samarbeid? undrer han seg.

Familien til Hassan har meldt han død. Liket har ingen sett.

– Tror du han lever i dag?

– Jeg blir spurt om det gang på gang, og det eneste jeg kan svare er at jeg tror det ikke før jeg ser liket på bordet. Sannsynligvis er han død, men det kloke hans venner og familie kunne gjøre var jo å erklære han død, så kan han reise til Libya eller et annet sted og fortsette. Fyren er meget intelligent. Det kan man se på måten han har operert på.

– Men jeg håper han for pokker er i live, for jeg vil gjerne ha ham fremstilt for en dansk domstol. Særlig fordi han ikke kan ha handlet alene. Han må ha hatt hjelpere, for han var ute av Danmark samme dag. Noen har sørget for å få ham ut. Og det må være medvitere, et miljø som visste om attentatplanen.

Marxisten skammet ut som høyreorientert

Idet disse ordene faller, faller også noe annet: en hårdott tar veien fra området ved det døve øret og lander på skjortekragen. Det en gang så fyldige skjegget er pistrete, det samme er resten av hårmanken. Lars er syk. Kreften har tatt bolig i ham. Det har også cellegiften som han håper skal gi ham flere år til på denne jorden.

– Jeg håper jeg blir noen år til. Jeg vil gjerne se hvordan det går med Danmark, om vi makter kampen for friheten. Men jeg tror ikke jeg blir mer enn 110 år.

Lars har ikke tid å kaste bort. Det har han aldri hatt. Produksjonen hans gjennom årene vitner om det, som fra tiden som adjunkt på gymnaset på 70-tallet, da han også skrev flere lærebøker om verdenshistorien. Som da han reiste til USA og fikk jobb i et samfunnsvitenskapelig forlag og redigerte bøker og tidsskrift. Som da «noen på et tidspunkt mente jeg skulle være sjefsredaktør» i venstreorienterte Information. Sammen med journalist Lars Villemos skrev han da dansk historie i akkurat den avisredaksjonen: avsløringene av den kommunistiske kriminelle banden Blekingegadebanden. Banden ranet banker, postkontor og pengetransporter, stjal våpen og ammunisjon, prøvde å kidnappe rikes barn for å presse frem løsesummer, alt i det «godes navn», altså i solidaritet med undertrykte folk i tredje verden, som i henhold til slik ideologi ikke minst handler om palestinere. Det var Lars og Lars som avslørte denne vanviddets bande:

– Hele resten av redaksjonen var fullstendig imot avsløringene. Så ble jeg tolket og hengt ut som høyreorientert. Fordi Blekingebanden var våres venstreorienterte venner.

På dette tidspunktet hadde den sterkt venstreorienterte Lars tatt et oppgjør med sosialismen og marxismen. Og i sjefsredaktørstolen i Information i perioden 1987-1990, tok han altså et oppgjør med denne banden. Det var jo ganske tøft gjort, eller?

– Men hva skulle man gjøre? Man kunne ikke som sjefsredaktør kjenne sannheten og skrive løgn!

– Er det ikke nettop det mange gjør den dag i dag?

– Ja, det kan man jo godt, men det gjør altså ikke jeg. Og derfor ble jeg sparket.

– Men var du blitt høyreorientert?

– Nei, overhodet ikke! Det har jeg aldri vært. Jeg er nærmest sosialdemokratiet av den gamle typen. Jeg går inn for velferdsstaten og høye skatter hvis pengene brukes til noe fornuftig, og fred, likhet og brorskap. Som jeg har lært av min far og hans familie. Som min farfar som var med å stifte Socialdemokratiet i Brædstrup i sin tid. Sånn er det.

Telefonen ringer, det er Bruno fra PET, hører vi.

Lars: «Jeg sitter her med et par norske kvinner. De har verken bomber eller annet med. Så det går bra. Nei, vi skal ikke gå utenfor.»

PET hadde registrert at vi kom litt tidligere enn avtalt.

Vi undrer videre: er det slik at Lars opplever at sosialdemokratene har forlatt ham, og ikke omvendt?

– Det er hele venstrefløyen som har forlatt meg. Da jeg var ung og vill, da gikk vi inn for antiklerikalismens retning som vil motvirke kirkens og presteskapets innflytelse i det offentlige liv. Kirken skal ikke blande seg i politikk, som kvinners like rettigheter. I dag er plutselig venstresiden blitt så hellig. Hvis det er snakk om kristendommen, så kan de godt finne på å kritisere det sønder og sammen, men når det kommer til islam, så ligger de nærmest på knærne. For når den klassiske venstrefløyen vil gi særstatus til imamer og religiøs fundamentalisme, så er den ikke lengre venstrefløy, den er blitt høyrefløy. Venstrefløyen står derimot stadig vekk for meg som rasjonell og kritisk tenkning. På venstrefløyen bøyer man seg ikke, i alle fall ikke tidligere, for dogmer og hellige menn. Nei, det er ikke jeg som har beveget meg, det er dem.

– De liker ikke meg på venstrefløyen. Jeg kan tilfeldigvis min marxisme. Bedre enn de kan. Det irriterer dem, konstaterer han, igjen med dette skøyeraktige blikket.

– Hva er det som har skjedd med denne venstrefløyens hang til knebøy for bakstreverske islam?

– Det er en lang historie som jeg tror vi skal droppe. Det er et så langt og komplisert resonnement at man faktisk kun kan skrive om det. Og det har jeg gjort, sier han og reiser seg fra stolen ved stuebordet og rusler varsomt over gulvet mot en av husets bokhyller. Alle de over 100 bøkene han har lest om islam, de er gjemt bort i en «egen avdeling i huset», forteller han underveis over tregulvet. – Jeg holder ikke ut å se på dem, men jeg har lest dem alle sammen.

Fingrene hans leter i bokradene etter to bøker, Verden var så rød, mor og Reven lusker der ude, mor, hans personlige erindringer fra periodene 1942-1980 og 1980-2011. Det er i den siste memoarboken han mener å huske at han tar et oppgjør med en venstrefløy som har glemt hva det vil si å være venstrefløy. Etter å ha lett forgjeves etter boken, tusler han tilbake mot stuen, og idet han passerer Jøtul-ovnen i stuens midte, kommenterer fotografen at Jøtul var eid av familien til Jonas Gahr Støre…

– Da skal den simpelthen ud!

... som svingte seg godt opp økonomisk under andre verdenskrig…

– Nei, jeg vil ikke ha den! Støre kan selv komme og hente den!

Lars var altså meget populær i de venstreorienterte kretsene på 70-tallet og videre inn på 80-tallet. Han var det levende marxistiske leksikonet. Han brøt med trotskismen, men offisielt har han aldri brutt med marxismen.

– Jeg bruker jo stadig vekk den marxistiske metoden.

Så hva er nå denne mystiske metoden? Han deler metoden i to bolker, 1. den materialistiske historieoppfatningen, og 2. ideologikritikken.

– Den materialistiske historieoppfatning går i sin kjerne ut på at det alltid til syvende og sist vil ligge materielle forhold til grunn for folks handlinger. Ikke alltid, men altoverveidende. Altså før folk kan begynne å skape kunst, begi seg med intellektuell virksomhet, må de ha noe å spise. De må ha et sted å bo, et sted der de kan oppfostre barna sine. Det er grunnfjellet. Og Marx utviklet så denne oppfatningen til teorien om klassekampen. Først hadde man slavesamfunnet, slik har det vært over hele verden; slaver og slaveeiere. Så kom middelalderen og kampen mellom leilendinger og adelen. Så kom kapitalismen og kampen mellom proletariatet og kapitaleierne, og til slutt en arbeiderklasse som beseirer kapitaleierne og innfører sosialismen. Det er sånn noenlunde korrekt fremstilling, men det er altfor skjematisk. Det er ikke ubrukelig, men det er overdrevet. Men selve grunnideen om den materialistiske historieoppfatningen, den har jeg holdt fast ved. Det skal dog bemerkes, at den materialistiske historieoppfatning er særlig velegnet til å beskrive samfunn av den vestlige typen. Den passer ikke så godt på islam, som på mange måter synes å være styrt av tvangstanker.

– Over til punkt 2, ideologikritikk. Marx sier: man skal alltid lete dypere i det folk sier eller påstår om seg selv. Altså; når en politiker står frem og sier «jeg er tilhenger av det grønne skiftet», så må man spørre seg: hvilke andre interesser er det som kan ligge i det grønne skiftet? Kan det eksempelvis være slik at politikeren vil ha høyere skatter? Slik at han i sterkere grad kan regulere folks liv? Så må man sjekke om det er hold i påstanden om CO2s avgjørende innflytelse på klimaet. Det tror jeg ikke det er, og jeg mener også at hele denne ideen om det grønne skiftet vil bryte sammen om ganske få år.

Der banner han altså durabelig i kirka igjen, og kan forveksles som «høyreorientert». Og han er på langt nær ferdig:

– Men altså, hver gang en offisiell person står frem og bedyrer sin nestekjærlighet, så skal man spørre seg: er det også penger i dette? Er det karriere? Og det som er metoden min, og som alltid har vært det; du skal ikke tro på hva folk sier, du skal tro på hva de gjør. Ikke minst fordi enhver ideologi har et element av fordreining, løgn og propaganda. Det ligger i alle ideologier.

– Churchill sa det: hvis du har visjoner, så skal du oppsøke lege. Igjen må vi tilbake til dette: hva vil du ha ut av dette, hva er det i dette for deg? Enkel, funksjonell metode. Jeg liker den «skide godt».

Sammenbruddet av en hel løgnkultur

Vi har statsråder i Norge som nidkjært favner om islam, Trine Skei Grande er et godt eksempel. Vi har statsråder som stadig slår på stortromma: vi skal bli så mye flinkere på integrering! Jan Tore Sanner er en fortaler for denne påstanden. Hvorfor sier de dette? Nå har eksempelvis forskeren Ruud Kopmans slått fast at forskning siste 20 årene viser at statistisk sett går det definitivt dårligst med integreringen av muslimer. Hvorfor opptrer disse nevnte politikerne som de gjør, ut fra ditt analyseverktøy?

– Den mest umiddelbare forklaringen vil være at når de først har grepet tigerens hale, som de gjorde for 30-40 år siden, så kan de ikke plutselig slippe den.

– Hvorfor kan de ikke det?

– For journalistene og politikerne har jo for fanden tatt feil de siste 40 årene. Hvis de ærlig innrømmet at det slettest ikke har gått som de spådde, måtte de jo innrømme rett ut at de tok feil, og det ville jo filleristet maktposisjonen deres. Det er innlysende at folk nødig vil innrømme feil. Så skal man gå dypere i undersøkelsen og spørre: Hva får de ut av den fiksjon om at islam er en flott religion? Jo, slik kan de fortsette å argumentere for stadig høyere skatter til integrering og hjelp til stakkars mennesker som kommer fra et eller annet sted. Politikerne og journalistene representerer klasseinteresser, nemlig byråkratiet og de statsstøttede avisene, forfatterne og de statsanerkjente intellektuelle. Det handler om jobb, karrieremuligheter og makt. Den dagen folk innser at integrering er et spørsmål om å ville integrere seg, og at vi som danske ikke kan gjøre noe for å integrere folk som ikke vil integreres, så kan man kutte alle integreringsmidler. Dermed mister titusenvis av saksbehandlere, psykologer, eksperter på multikultur, synsere, ja, det er en hel klasse som mister sitt materielle eksistensgrunnlag. Så det er ikke merkelig at folk holder fast i sine tidligere påstander.

– Sagt på en annen måte: Hvis noen fant opp en vaksine mot tannsykdom, så står titusenvis av tannleger der som må finne seg et nytt yrke.

Lars mener nemlig hele pressen, inkludert i Norge, bygger på fiksjonen om den multikulturelle lykken og islam som en «vidunderlig» religion: – Hva skal journalistene og redaktørene i Dagbladet gjøre den dagen Dagbladet må innrømme at «vi har fylt dere lesere med løgn – i 40 år»? Så svarer folk med å slutte å kjøpe Dagbladet. Slik ville en marxist resonnert.

– Vi lever i meget spennende tider, der vi vil se sammenbruddet av en hel løgnkultur.

– Ditt resonnement omkring å gripe tigerens hale og legge ned religionskritikken, betyr at i dag ville de samme kalt Marx høyreekstremist?

– Ja, som noen kanskje vil huske, mente den gamle at all kritikk begynner med kritikk av religionen. Dette er et synspunkt som jeg hjertelig kan tilslutte meg. Jeg mener således at kristendommen har hatt uvurderlig nytte av å ha blitt kritisert sønder og sammen. Uten religionskritik kan man glemme alt annet.