Eksterne kommentarer: Dette er en debattartikkel. Analyse og standpunkt er skribentens egen.

Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

I natt våknet jeg av at en stemme snakket til meg.

- Hallo, Tore, hører du meg? Det er Arnulf Øverland her.

- Naturligvis hører jeg deg, Arnulf. Med den kraftige stemmen og skarpe skarringen skulle du kunne vekke de døve.

- Der tar du feil. Jeg har ropt meg hes, og ingen lytter. Men kanskje du kan sende en melding til det norske folket fra meg?

- Selvsagt, Arnulf, hva som helst. Du er jo min husgud.

- Du må be dem lese diktet mitt igjen.

- Diktet ditt? Bøkene dine mener du vel. Hele forfatterskapet fortjener å leses på ny. Det er jeg sikker på. Når jeg bare får tid, så lover jeg å finlese alt sammen.

- Jeg forstår at du har dårlig tid, Tore. Det har man nesten alltid innen man dør. Derfor rekker det at dere leser Diktet.

- Du må ikke sove?

- Ja. Dere ser ut til å ha glemt det.

- Hva mener du, Arnulf?

- Jeg mener at dere må slippe inn Edward Snowden. En frihetskjemper skal ikke henvises til å bo i et diktatur.

- Hvorfor vi? Kan ikke noen andre gjøre det?

- Ikke vær dum, Tore. Han kan ikke passere internasjonalt farvann. Valget står mellom Norge og Finland. La ham gå over grensen.

- Men Arnulf, er dette virkelig vår sak?

- Du må ikke tåle så inderlig vel den urett som ikke rammer deg selv.

- Det kan stå oss dyrt.

- Du må ikke gå til ditt kjøpmannskap og tenke på hva som gir vinning og tap.

Så ble han borte. Jeg tok på meg klær og gikk ut for å se på soloppgangen. Det var en tynn blodrød stripe i øst.