«Dette klarer jeg», tenkte Gabriel da han ble skrevet ut av Trasoppklinikken i midten av april. Bak de kliniske murbygningene holdt Østmarka på å våkne. Det var vår og 26-åringen var klar for å starte på nytt.

Han hadde fått plass på Stensløkka ressurssenter, en kommunal rehabiliteringsinstitusjon på Fagerborg i Oslo, og flyttet inn i et lite, lyst rom med kveldssol. Gabriel satte et par bøker i hylla og en robust ungkarspalme i hjørnet.

I notatblokka, som senere skulle få langt mørkere innhold, skrev han handleliste: «Vaskepulver, hårbånd, vekkerklokke, hodetelefoner» og «tå-sko», for han liker følelsen av å gå barbeint, selv i en gammel, gulvkald villa.

Planen var å bo her i ett år.

Gabriel begynte i en barnehage han hadde jobbet i før innleggelsen. Der kjente de historien hans, men de hadde vært fornøyde med ham, og han var velkommen så lenge han holdt seg nykter og skjøttet arbeidet.

Gabriel elsker barn, men de krever mye energi av en som har nok med sitt. Kanskje for mye, tenkte han senere.

Etter jobb pleide han å meditere, innta husets lyder og bare være til stede. Han hang med de andre beboerne, lagde mat, boller og kaffe. Mye kaffe. De spilte i band og trente muay thai, en kampsport som krever utøverens fulle oppmerksomhet.

Det var en kjærkommen distraksjon fra tankene som hadde begynt å angripe ham.

– Da jeg dro fra Trasopp sa de at de hadde trua på meg, og at dette kom jeg til å få til, sier Gabriel. Foto: Patrick da Silva Saether / NRK

Første gang jeg møtte Gabriel var midten av juni, et par måneder etter han ble skrevet ut. Vi drakk kaffe i den store, tilbaketrukne hagen utenfor det nye hjemmet hans.

Han ønsket å fortelle om livet som tidligere rusavhengig, men slo meg ikke som en person som, ifølge seg selv, hadde vært «alkis og hasjnarkoman» halve livet. Han fremsto som en kvikk og klartenkt fyr med planer som gikk mine egne en høy gang.

Gabriel fortalte at han hadde tre mål for fremtiden. Først skulle han sjøsette en gammel trebåt han kjøpte for noen år siden. Den hadde ligget i opplag siden, i påvente av en grundig overhaling. Hver gang Gabriel dro ned til båten, hadde han endt på fylla isteden. I sommer skulle han få den på fjorden.

Så skulle han søke Teaterhøgskolen. Den utadvendte Holmlia-gutten har alltid hatt et talent for drama, men en gammel frykt for å mislykkes har holdt ham unna den krevende opptaksprøven. Nå skulle han endelig forsøke.

Disse to målene forutsatte riktignok at han oppnådde det viktigste, det vanskeligste, først. Gabriel, som innerst inne savnet rusen som en fersk ekskjæreste, skulle aldri drikke igjen.

– Ikke én øl engang?

Han satte fra seg kaffekoppen og smilte skjevt.

– For meg er det ingenting som heter «én øl».

Da jeg dro tenkte jeg at Gabriel ikke ville ha noen problemer med å holde seg nykter. Jeg er ingen fagmann, sikkert naiv, og jeg kjente ham heller ikke utover det han selv hadde fortalt.

Jeg hadde lest en norsk undersøkelse av tidligere rusavhengige, hvor 46 prosent sa at de hadde ruset seg igjen etter endt behandling. Men jeg var rimelig sikker på at Gabriel tilhørte den statistiske halvparten som ikke gjør det.

Han fremsto kompromissløs, målrettet og oppriktig fornøyd med sitt nye liv.

Senere snakket jeg med Ingvild Aargaard, som er leder ved Stensløkka ressurssenter. Hun fortalte at de fleste er svært motiverte når de flytter inn, at de ønsker å få kontroll på livet sitt og avhengigheten sin.

Men mange sliter med å holde motet oppe.

– Vår erfaring er at jo lenger de har holdt seg rusfrie, jo mer kontakt får de med følelser de har ruset seg bort fra, som sorg, skam og selvforakt. Samtidig føles ofte veien til et «normalt» liv tung og uoppnåelig, og det «normale» livet kan i tur oppleves kjedelig og fullt av forpliktelser. Da er spørsmålet: gir du deg, eller blir du?

Neste gang jeg møtte Gabriel, satt han på senga. Han hadde på seg joggebukse og var matt i blikket. Han hadde vært syk, fortalte han. Forkjøla. Problemet var ikke selve sykdommen, men at han hadde hatt litt for mye tid til å tenke.

Han var 26, men hvor var han? Hva hadde han utrettet? Hvor ønsket han å være?

Dette var tanker han knapt hadde konfrontert før, ikke edru i hvert fall.

– Jeg lå der, dag inn og dag ut, men orket ikke å utagere fordi jeg var syk. Foto: Patrick da Silva Saether / NRK

Det var mer. De siste ukene hadde rastløsheten slått inn, slik den ofte gjør etter en tid. Rusen etterlater seg et tomrom, og hverdagen blir fort et utmattende jag for å fylle det.

– Jeg har vært veldig urolig. Jeg har veldig lite lyst til å være hjemme og bare kulen. Jeg har vært veldig lite zen, erkjente Gabriel.

Samtidig brukte han masse energi på å unngå situasjoner som kunne utløse russuget. Han styrte unna fuktige barstriper og livlige parker. Han var i bursdager, men dro hjem før folk ble fulle. Oppsøkte selvhjelpsgrupper. Meldte seg på en rusfri festival på Sørlandet.

Hittil hadde det gått bra, men nå lå han altså pal med gnagende uro i både kroppen og hodet. Meditasjonsteknikkene fra Trasopp virket ikke.

Han begynte å få ideer.

– Innimellom hvisker styggen på ryggen: Skal vi gå rundt og ha det sånn her a? Skal vi ikke bare ta oss en bønne?

Det var ikke et alternativ, ikke ennå. Han hadde for mye å se frem til. Han skulle sjøsette en båt, søke teaterhøgskolen. Og selv om han fortsatt følte kjærlighetssorg etter bruddet med rusen, hadde han truffet en ny.

Jointen eller jenta

De hadde møtt hverandre på en seilskute for mange år siden, og hatt sporadisk kontakt siden. Hun visste ikke at han var rusavhengig før han ringte fra Trasopp og fortalte det.

Da han ble skrevet ut, møttes de. Så møttes de igjen. Vennskapet var i ferd med å bli noe mer.

Noen dager etter at jeg besøkte ham sist, skulle de på date. For Gabriel lå det an til å bli ukas, sommerens, årets høydepunkt. Det var en varm fredagskveld i juni, han hadde fått låne leiligheten til en kompis, han skulle møte en jente han var forelsket i.

Kanskje noe skulle skje …

Han krysset Bislett og St. Hanshaugen, passerte Vår Frelsers Gravlund, skrudde på Neikeds «Sexual» på full guffe – I don't know what you done, but I can't get enough / 'Cause you give me that rush, I don't want it to stop – og fløt nedover Telthusbakken.

Der slo det ham: Dette var farlig. Under avrusningen hadde han blitt advart mot å innlede nye forhold det første året.

Nå forsto han hvorfor: Han var oppstemt, han svevde. Om noe skulle skjære seg, var det veldig langt ned.

– Jeg tenkte: Er du lur nå, Gabriel, går du hjem. Så kan dere møtes en annen dag.

Men mot sommeryr forventning er fornuften sjanseløs. Gabriel snudde ikke, han fortsatte over Kubaparken, opp til Grünerløkka. Der satte han seg på en benk og ringte.

Hun tok ikke telefonen.

Han ringte på nytt.

Ingen svarte.

Tankene begynte å spinne, fortere og fortere. En tornado av sinne og frustrasjon vokste i ham.

Hvorfor tok hun den ikke?

Ville hun ikke møte ham likevel?

I et halvt år hadde han klart å holde seg unna rusen, men akkurat nå virket ingenting mer riktig enn å oppsøke den igjen.

Gabriel gikk bort til Sofienberg-parken, kjøpte to gram hasj og satte seg på en benk. Han rullet jointen og skulle til å fyre den opp da mobilen ringte.

Det var henne.

– Dette var et episk øyeblikk, forteller han.

– Jeg måtte velge; jointen eller jenta.

- Når russuget setter inn, er de fleste sjanseløse i å snu tankegangen min. Foto: Patrick da Silva Saether / NRK

Farlig flørt

For en som aldri har vært avhengig, ville valget vært opplagt. Det var det ikke for Gabriel. Han har hatt et selverklært «kjærlighetsforhold» til rus siden han drakk seg full for første gang som 12-åring.

Han hadde følt det med én gang: Alkoholen tiltrakk ham, stilte ingen krav, var der når han trengte den.

Det var en farlig flørt.

– I barndommen og tenårene lærer vi å håndtere impulser, kalkulere konsekvenser, takle medgang og motgang. Gjentatte rusinntak kan forstyrre utviklingen av disse psykologiske funksjonene, og fort bli den mestringsstrategien en pasient velger i stressende situasjoner med mye følelser, forklarer psykiater Shahram Shaygani, som er medisinsk ansvarlig ved Trasoppklinikken.

Ifølge en norsk studie fra 2010 drikker én av ti 12-åringer månedlig, tre prosent så mye at de blir fulle. Tidligere studier har antydet at det å drikke seg full tidlig, øker risikoen for å bli avhengig som voksen.

Slik Gabriel var i ferd med å bli.

På ungdomsskolen ble han oppfattet som sjarmerende og morsom, men også selvstendig og opposisjonell, en som viste finger til verden. Det var et image han dyrket. Gabriel drakk sprit, røyket hasj og la seg ut med de tøffeste.

En gang slåss han alene mot en hel gjeng. Han fikk juling, men også respekt. «Gæbby er gæren», sa folk.

Men bak fasaden var han liten og usikker.

– Det var kanskje et rop om hjelp, for jeg hadde det ikke så lett.

Blod på jakka fra en kveld han ikke husker. Foto: Patrick da Silva Saether / NRK

Alkoholen stilte alltid opp. Snart fant han trøst i noe annet også. Etter å ha spilt i skolerevyen ble Gabriel hekta på teater. Det føltes naturlig å stå på scenen, kanskje fordi han allerede var en dreven skuespiller i sitt eget liv.

Gabriel kunne fått en ny start da han begynte på dramalinja på videregående.

– Men i oppveksten ble drama sett på som «gay», så jeg prøvde å opprettholde imaget som den barskeste. Jeg kunne være to personer: «Engelen Gabriel» og «Grusomme Gabriel». Jeg dyrket det der.

Han fikk gode karakterer. Han var motivert, kreativ, skapende, en lærerne hadde tro på. Medelevene likte ham også. Gabriel hadde dreads og var sosial.

Men han virket også rotløs og søkende. Han kunne flytte inn til kompiser i lengre perioder. Og han festet.

Det er ikke uvanlig å feste på videregående, men Gabriel festet hardt. Han følte at rusen passet perfekt inn i sine nye, kreative omgivelser, og han flørtet begjærlig med hasj, kokain og amfetamin.

Han sluttet før han skulle i militæret, men etter en kjapp dimisjon holdt ingen ham tilbake lenger. Gabriel jobbet som servitør, drakk etter jobb og røyket hasj for å stilne virvaret av bestillinger som fortsatt spant i hodet. Ripasso. Hjort. Indrefilet.

– Jeg så aldri på rusbruken som et problem. Jeg fikk ting til å gå rundt. Jeg hadde kapasitet. Jeg var alkis og hasjnarkoman, men jeg hadde et sted å bo og tjente penger. Jeg hadde kjærester og var lykkelig til tider.

I 20-årene er det uansett greit å surre litt, tenkte han. Og de gangene gjengen diskuterte om de drakk for mye, ble det avfeid med en stor skål. De var kunstnere, bohemer, gutta som har opplevd alt. Rus var en del av pakka.

– Jeg hadde alle unnskyldninger for å flyte rundt, men kjente vel innerst inne at dette livet ikke kom til å bringe meg særlig langt. At jeg ikke kom til å oppfylle drømmene mine om jeg fortsatte sånn.

Ikke den største drømmen i hvert fall. Selv om Gabriel spilte i venners oppsetninger, torde han ikke å søke Teaterhøgskolen. Han var kuet av den samme usikkerheten han skjulte som tenåring. Han følte han ikke strakk til, han fryktet nederlag.

Og alkoholen, Gabriels faste følge, støttet ham ikke lenger, den trakk ham ned.

– Ingenting ble viktigere enn å få i seg nok rusmidler, forteller Gabriel.

Når kompiser nøyde seg med en sixpack, trengte Gabriel to, pluss et par vinflasker og en joint. Han fulgte søte jenter hjem fra byen, men snudde i døra fordi han ikke hadde hasj. Han levde i en ryggsekk, bodde på sofaer, «bøffa» venner for å få tak i det han trengte.

– Rusen gjorde meg selvopptatt og selvmedlidende. Det var alle andres feil at jeg hadde det kjipt. Det var Oslo, «heroinhovedstaden». Alt skulle bli bra bare jeg kom meg vekk, sier han.

Han reiste til Asia for å jobbe på en dykkerskole noen venner hadde startet. Han tømte baren, fikk en ny sjanse, spolerte den og ble bedt om å dra. Han ringte hjem, ba om penger til første fly, kjøpte en billigere billett en uke senere og dro på en sanseløs kule isteden. Han husker det knapt.

– Det er nesten et mirakel at jeg overlevde.

Avgjørelsen

Turen til Asia ble et vendepunkt. Gabriel innså at rusavhengigheten var i ferd med å med ødelegge ham. Han måtte ut.

Et halvår senere la han seg inn på avrusning. Han var en annen da han ble skrevet ut.

– Når du først innser at du har et rusproblem, endrer du identitet. Det er ikke kult å drikke lenger, det er trist. Du er ingen bohem lenger, du er en alkis med et problem du må ta tak i, forteller han.

– Jeg følte rusen ga mening til livet mitt, for livet mitt var ikke nok. Så kom konsekvensene, og det er på grunn av dem at jeg ikke har kommet meg lenger. Foto: Patrick da Silva Saether / NRK

En bekjent beskriver Gabriel som en «kameleon», en som kan tre inn de fleste roller: «Han er ekstremt tilpasningsdyktig, han kan veksle mellom ulike identiteter, han er jordomseiler og skuespiller. Men holder du på slik, risikerer du også å miste deg selv».

Og Gabriel slet med å finne seg til rette i sitt nye liv. Han måtte holde seg unna gamle svirebrødre, selv om mange av dem var hans beste venner. Han synes de andre kompisene overbeskyttet ham, selv om han visste at de bare ville ham vel. Han følte seg som en klient, ikke bare på institusjonen, men i hverdagen også.

– Jeg var ganske ensom, og jeg takler ensomhet ganske dårlig. Da de andre dro på fest, måtte jeg liksom hjem, og hva skulle jeg gjøre der? Se på TV og spille ukulele?

Langvarig bruk av rusmidler gjør noe med dømmekraften vår. I hjernen finnes områder som i utgangspunktet er forbeholdt positive signaler, de som forteller oss at vi må spise, bry oss om andre mennesker, at vi befinner oss i fare. Men etter hvert forandrer cellene i disse områdene seg.

– Rusmidlene lurer oss til å tro at vi trenger dem, og det kan forklare irrasjonell adferd, forklarer Jørg Mørland, forsker og fagdirektør ved Folkehelseinstituttet.

Narrespillet startet på forsommeren. «Du er ikke ordentlig rusavhengig før du sprekker», sa Gabriel til seg selv. «Noen klarer det jo, men de er ikke ordentlig rusavhengige»

Og nå satt han der, i Sofienbergparken, med en joint i hånda og alle unnskyldningene han trengte.

– Jeg hadde penger, jeg hadde en fet leilighet, jeg hadde blitt avvist av en jente jeg var forelska i. Det var den perfekte sprekken.

– Når besettelsen setter inn, er rusen det eneste jeg vil ha i hele verden, sier Gabriel. Foto: Patrick da Silva Saether / NRK

Rebound

Derfor tok han ikke telefonen. Han tenkte «fuck it» og fyrte opp hasjen. Så åpnet han notatboka, bladde forbi den gamle handlelista og skrev:

«Jeg skriver på to bøker hele tiden: En tragedie og en romantisk komedie med lykkelig slutt. I dag skriver jeg på tragedien».

Den neste uka flakket han rundt i byen med ett mål for øye: å ruse seg så mye som mulig. At jenta fikk forklart at hun slett ikke hadde avvist ham, men sovnet etter en nattevakt, spilte ingen rolle. Besettelsen hadde festet jerngrepet, og det kunne ingen løsne.

– Jeg visste at dette ikke var bra. Men samtidig var det lettere å ta to trekk av jointen enn å ta tak i problemene mine.

En uke senere sto to kompiser på døra. De ba ham kle på seg og kjørte ham til rusakuttmottaket på Aker sykehus. Så bar det tilbake til Trasopp.

Etter noen dager snek han seg ut med en tannbørste og et par solbriller i et bærenett, kjøpte en spansk sterkøl og satte seg på flytoget.

Han skulle til Barcelona for en «grand finale».

Gabriels metode mot rusen

Når Gabriel forteller om alt dette, er det blitt høst. Jenta er fortsatt en god venn, men ikke noe mer. Og turen til Spania ble ingen avslutning, det ble et par runder til. Han har et ferskt arr over øyet etter å ha falt ned en trapp i fylla. Sterke medisiner gjør ham sløv.

Gabriel er sykemeldt fra barnehagen og bor ikke lenger på Stensløkka ressurssenter. Han venter på svar fra et annet rehabiliteringshjem, i mellomtiden får han låne et rom hos foreldrene til en kompis.

– Jeg fortsetter å være optimist, selv om jeg går på trynet. Nå vet jeg at jeg er rusavhengig, nå har jeg fått tilbakefallet som beviser det. Jeg har vært på bunn. Nå prøver jeg å holde meg fast og ikke ruse meg.

Gabriel beskriver en teknikk han ofte bruker når han lengter etter rusen. Han forestiller seg at han sitter på en benk, og at tanker og følelser er trafikk som flyter forbi. Han skal ikke dirigere trafikken, han skal bare sitte og se på, forsone seg med at alt er i konstant bevegelse og ingenting vedvarer.

– Men det er mye lettere sagt enn gjort, ler han.

– Hva skjer med båten?

– Nå har jeg betalt en fyr for å pusse den, og han bruker litt tid. Jeg håper å sjøsette den i høst, men det blir fort til våren.

– Og Teaterhøgskolen?

– Selv om jeg var veldig optimistisk da jeg forlot Trasopp, har jeg forstått at dette tar den tiden det tar. Nå er det viktigste å komme i vater, så venter jeg heller et år med å søke. Det er ingen aldersgrense på Teaterhøgskolen.

Når vi publiserer dette har Gabriel fått plass på rehabiliteringsinstitusjonen Fossum-kollektivet. Han høres glad ut i telefonen.

– Ingenting er for sent, jeg er fortsatt ung. Det er en fordel å ta tak i problemene sine, og det er det jeg gjør nå, sier Gabriel. Foto: Patrick da Silva Saether / NRK

HELENE SJEKKER INN: Bli med når NRK-Helene flytter inn på Trasopp