Jeg elsker velferdsstaten. Derfor har jeg få sykedager til tross for diagnosen kronisk migrene.

Det er bedre å bidra til felleskassa enn å høste av den, har jeg trøstet meg med når jeg må spy i grøfta på vei hjem fra jobb etter at kverna i hodet igjen har begynt sine nådeløse omdreininger.

Jeg nekter å være en byrde, har jeg sagt til meg selv når jeg atter en gang må avlyse møte med venninnene, etter at sylen igjen har begynt å hakke i øyehulene.

I tre uker har jeg hatt et normalt liv.

Ferie kan jeg ta når jeg blir pensjonist, har jeg sagt til familien når de drar uten meg fordi jeg er utslitt når sommerferien endelig kommer og jernbåndet rundt panna strammer enda mer enn før.

For det er slik det kjennes ut å ha et migreneanfall.

Hverken sylen, kverna eller jernbåndet tar hensyn til bursdager, jul, bryllup, ferier, foreldremøte, dugnad i barnehagen eller viktige fotballkamper for poden.

Da kan anfallsmedisin være redningen. Er jeg heldig, gjør medisinen meg i stand til å møte opp på fotballkampen. Og selv om jeg står forvirret, fjern og tydelig medisinert, er jeg overlykkelig over at jeg denne gangen slapp monsteranfallene, de som gjør at jeg mellom oppkast og tårer føler at livet umulig kan være verdt slik en smerte.

Den dårlige samvittigheten overfor familien er nesten verre å takle enn kverna i hodet.

Men anfallsmedisinen er som alle andre medisiner, jo flere doser, jo mindre virkningsfulle blir dem. Derfor må migrenepasienter med kronisk hodepine gjennom knallharde prioriteringer.

Skal jeg medisinere meg til undervisninga i dag, eller skal jeg prioritere en helg utenfor soverommet med nedrulla gardiner?

Jeg har valgt jobben hver gang.

Det har familien min fått lide for. Halvparten av dagene er jeg ute av funksjon når jeg kommer hjem fra jobb og kan verken bidra til å matlaging, lekselesing eller trøst.

Det er de som må trøste meg, med kalde kluter og trøstende ord.

Den dårlige samvittigheten overfor familien er nesten verre å takle enn kverna i hodet under de verste anfallene.

Likevel velger jeg jobben om og om igjen, ikke fordi jeg er et overmenneske eller har en fantastisk karriere, men fordi jeg har en sterk trang til å bidra, til å delta i samfunnet og en grunnleggende tro på velferdsstaten.

Familien min høster også goder av velferdsstaten som jeg bidrar til, har jeg trøstet meg med. Jeg må bidra mens jeg kan! En annen gang kan det gjelde meg, har jeg tenkt.

Jeg har vært naiv.

I år ble den første forebyggende medisinen mot migrene lansert. For tre uker siden fikk jeg prøve den etter at all annen forebyggende medisin har vært testet.

I tre uker har jeg hatt et normalt liv.

70.000 i året er mye for en lærerlønning.

Jeg har grått av glede over å ha hatt syv dager etter hverandre utenfor soverommet og nærmest euforisk løpt i skogen uten det stramme jernbåndet over tinningen.

Nå har jeg skjønt hva jeg har gått glipp av i alle disse årene og jeg har for første gang siden anfallene begynte å komme, fått et håp om et normalt liv.

Men medisinene er dyre. 70.000 i året er mye for en lærerlønning.

Det lønner seg å betale utgiften det er å gi forebyggende medisin framfor å bruke felleskassa på sykepenger og uføretrygd.

Jeg er heldig, har klart å spare litt og klarer det ett år, kanskje to og kan etter all sannsynlighet være arbeidstaker og en fungerende mor.

Men hva med dem som har det verre enn meg, de med kraftigere og hyppigere anfall og som derfor allerede har en skrapt familiekasse etter tid på uføretrygd.

Skal de fortsatt måtte være en byrde og koste mer for samfunnet enn det de ville gjort om de fikk forebyggende medisiner på blå resept? Skal de fortsatt måtte velge mellom å være en god forelder eller en god arbeidstaker?

Flere av våre nordiske naboland har skjønt det.

Når jeg må spy i grøfta på vei hjem, trøster jeg meg med at det er bedre å bidra til felleskassa enn å høste av den.

Samfunnsøkonomisk vil det lønne seg å betale den store utgiften det tross alt er å gi forebyggende medisin, framfor å bruke felleskassa på sykepenger og uføretrygd.

Det er den velferdsstaten jeg vil elske, den som hjelper sine samfunnsmedlemmer til å være aktive borgere og bidra til fellesskapet, den som ikke lar kortsiktige besparelser stå i veien for langsiktige investeringer i mødre, fedre og arbeidstagere som så gjerne skulle bidratt.

Jeg håper helseminister Bent Høie likevel finner plass til oss på årets statsbudsjett.