Kronikk: Innfødte i Groruddalen mener at utviklingen allerede har gått for langt | Halvor Fosli

Halvor Fosli

12. okt. 2015 21:42 Sist oppdatert 28. oktober 2015

Store innvandrergrupper ønsker ikke nevneverdig kontakt med andre enn sine egne. Og av religiøse grupper skiller muslimer seg negativt ut, skriver Halvor Fosli, på bakgrunn av samtaler med en gruppe innfødte beboere i Groruddalen. Audestad Paal

De innfødte er kanskje først og fremst triste, særlig den eldre generasjon bærer på en sorg over en idyll som ble borte.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Den som ønsker å forstå hvordan dagens innvandring har konsekvenser for nordmenns dagligliv, kan med fordel besøke bydelene nord i Oslo. I flere tiår har de hvert år tatt imot svært mange innvandrere.

Det siste året har jeg intervjuet mange innfødte nordmenn som har bred erfaring i å dele hverdagen med innvandrere fra hele verden. De er våre praktiske eksperter på hva det moderne, multikulturelle samfunnet innebærer.

Vil være anonyme

Gjennom mitt eget, store nettverk fant jeg etter hvert frem til cirka 20 personer, og samtalene med hver av dem varte i flere timer. Kriteriene for utvalget var blant annet at jeg ikke kjente noen av dem personlig fra før, at de i sum skulle representerte begge kjønn, ulike aldre og store yrkesgrupper i privat og offentlig sektor.

De skulle heller ikke ha jobbet i organisasjoner eller institusjoner der man direkte eller indirekte er forpliktet til å ha et bestemt syn på innvandring, utvalget skulle representere «ordinary taxpayers», som amerikanerne gjerne kaller dem.

Boken Fremmed i eget land. Samtaler med den tause majoritet ble resultatet. Alle informantene er blitt gitt pseudonym og er anonymiserte. Uten det tror jeg ingen av dem ville stilt opp.

Et hovedfunn er dette: I varierende grad føler de seg hjemløse eller fremmede i eget lokalmiljø. Det ikke handler om hudfarge, men om kultur, om religion.

«Sinte, stirrende mannfolk»

Det som for den eldre generasjonen var et oversiktlig, homogent lokalsamfunn med små forskjeller og tett fellesskap, er blitt splittet opp i særgrupper, som dels dyrker sin etniske egenart, dels er negative og til og med fiendtlige til det norske og til nordmenn.

«Kari», en kvinne på rundt 80 år som har levd i Groruddalen hele sitt liv, oppsummerte det hele slik: «Groruddalen er totalt ødelagt. Totalt ødelagt. Og det syns jeg er tragisk. Jeg tror det ville vært utenkelig for mine barn å slå seg ned her. Sinte, stirrende mannfolkblikk, som måler deg opp og ned, i sine kjortler, med langt skjegg, dem kryr det av på Furuset, det er skikkelig ubehagelig».

Blant de yngre innfødte har mange følt seg som en utsatt minoritet, mens kravet var å integrere seg motsatt vei: innordne seg ikke-norske normer og regler.

Barn og barnebarn med foreldre eller besteforeldre i Groruddalen bosetter seg i liten grad i sine hjemtrakter, ja, noen drar nesten ikke på besøk engang.

Ønsker ikke kontakt

En annen utbredt holdning: De innfødte opplever at spesielt de store innvandrergruppene, som pakistanerne og somalierne, ikke ønsker å ha nevneverdig kontakt med andre enn sine egne.

Det har igjen ført til at de innfødte har isolert seg, trukket seg tilbake. Få har personlige venner med innvandringsbakgrunn.

Skolen er et smertepunkt. Alle jeg snakket med foretrakk at innfødte elever utgjør en vesentlig andel, helst et flertall, av elevene. Dersom skolen blir altfor innvandrerpreget, utgjør det kanskje den viktigste flytteårsaken.

De innfødte er kanskje først og fremst triste, særlig den eldre generasjon bærer på en sorg over en idyll som ble borte

Den unge familiefaren «Erik» – de hadde nettopp flyttet for å komme til en annen skolekrets i samme bydel – sa det slik: «Det var ikke mulig å bo der vi bodde med barn i skolepliktig alder, ingen foreldre fra barnehagen ville sende barna til lokalskolen. (...) Når det bare er utlendinger som begynner i førsteklasse, så er det ikke et alternativ».

Vi anbefaler også denne:

Les også Forskjells-Oslo stopp for stopp

Av religiøse grupper skiller muslimer seg markant ut negativt. «Islam er ikke en berikelse, det vil jeg ikke kalle det, den religionen er heller en belastning», sa for eksempel «Simen», en stødig bydelspatriot og familiefar.

Ingen i utvalget mitt sa at de er venn med praktiserende, moskégående muslimer.

Resignerte

Innfødte i Groruddalen mener at utviklingen allerede har gått for langt, det er håpløst å gjøre noe — de lar norsk innvandrings- og integreringspolitikk seile sin egen sjø.

De vil ha et godt liv og bruker derfor energien sin på annet enn innvandringsdebatten. De vil i stedet kose seg på hytta, være sammen med venner, se tv-sport, delta i foreninger – kort sagt: leve som alle andre nordmenn. Det er forståelig, men det bør bekymre oss alle.

Ida Tolgensbakks kronikk skapte mye debatt. Les den her:

Les også Velkommen til Groruddalen. Her bor det vanlige folk.

Resignasjonen bygger på en erfaring om at det ikke nytter å si noe, ingen er særlig interessert i hva de har erfart. Man blir tvert imot stemplet og mistenkeliggjort. Like godt å holde munn, tenker det tause flertall.

De innfødte er kanskje først og fremst triste, særlig den eldre generasjon bærer på en sorg over en idyll som ble borte.

Den integrasjonsmodellen som de innfødte ønsker seg, er assimilasjon, der innvandrerne – selvsagt over tid, og uten tvang – tilpasser seg den norske kulturen.

Bør bosettes mer spredt

Redusert innvandring, særlig av ikke-vestlige innvandrere, og enda mer spesifikt, særlig av muslimske innvandrere, var et utbredt ønske. Utbredt er også et ønske om at innvandrerne bosettes mer spredt, og at de som ivrer mest for innvandring, selv flytter til innvandringstette lokalsamfunn og bistår i integreringsarbeidet.

De færreste er det man ofte har kalt alarmister, men flere var blitt mer bekymret.

Den positivt orienterte familiefaren «Bjørn» svarte slik på spørsmålet om han likevel frykter fremtidige ghettoer: «Ja, jeg tenker på det, at det kan bli farlig. Det kan virke som om politikerne ikke helt ser det som kan skje, at de ikke klarer å fange opp et lite problem før det blir et stort problem».

Lav tillit til politikerne

Gjennomgående er tilliten til rikspolitikernes evne til å forstå innvandrings— og integreringsutfordringene lav.

«Sarah», midt i 40-årene og født og oppvokst i Groruddalen, sa det slik: «Vi synes det var bedre på 80- og 90-tallet. Vi nordmenn har glemt litt å være oss selv. Innvandringen går for fort, utviklingen bare går sin gang, vi sitter jo midt oppi det, men har ikke noe vi skal ha sagt, vi må bare ta imot».

Sett fra Groruddalen fremstår Norge som et land med en liten befolkning i en overveldende, folkerik verden. Den unge trebarnsmoren «Helene» sa med bekymring: «Jeg føler at vi er sårbare, vi er så få, Oslo er ikke så stor. Vi ser så fort det har gått her».

Jeg dro til Groruddalen for å lære, ikke for å lære bort. Politikere og mediefolk bør gjøre det samme. En fortsatt god samfunnsutvikling i Norge er avhengig av at folk forteller hvordan de har det. Alle skal med.

Si din mening og se hva andre mener - følg Aftenposten meninger påFacebookogTwitter

Les også:

Les også Anila Akhtar (42) hadde bare norske venner som barn. Datteren (16) har ingen. Hvorfor er det slik?

Forfatter Yngve Kveine mener Oslo snart revner på midten: