KommentarDette er et debattinnlegg. Innlegget gir uttrykk for skribentens holdninger. Det er smått sjarmerende å se folk ta i bruk sosiale medier for å puste liv i nostalgi og artige anekdoter fra fortiden. Man må unektelig dra på smilebåndet av at voksne mennesker klarer å mobilisere stort nok trykk på Facebook til å få for eksempel gamle påleggssorter i produksjon igjen.

Det er, bokstavelig talt, noe søtt og uskyldig over at pålegget HaPå, den hvite varianten med ananassmak, blir laget på nytt. Og det er en slags vinn-vinn-situasjon over det. Produsenten får litt hyggelig oppmerksomhet og gamlinger på over førti år kan spise ironiske brødskiver med syrlig ananassmak.

Andre og lignende aksjoner har vært for tyggisen Bugg med banansmak, Toros Jegergryte, sjokoladen Soho og den, for enkelte, svært så minnerike brusen Tropo.

Så langt så bra. Jeg synes nemlig det er sjarmerende. Der sliter jeg mer med å se den oppriktige harmen som er forårsaket av at NRK standhaftig nekter å sette opp de gamle julekalenderen Jul i Skomakergata. Avgjørelsen falt allerede i 2011, og NRK følger nå opp, som et svar på «press fra sosiale medier», med å si at avgjørelsen er endelig. Det er bra. Dagens barn fortjener det.

Jeg var åtte år første gang de 24 episodene med Henki Kolstad & co. gikk på skjermen. Det er mange halvråtne klementiner med nellikspiker siden. Eller, det het vel mandariner den gang. I ettertid har serien blitt sendt i reprise hele seks ganger, sist i 2003.

Da den første gang gikk i reprise, i 1981, minnes jeg å oppleve hele serien som både treg, traust og kjedelig. Spesielt var de snuttene med Jon Blund og opplesning av FNs rettigheter for barn usigelig kjedelige, og der budskapet ble hamret inn ytterligere ved at den flegmatiske skomakeren Jens Petrus Andersen gnidde gjentagende og overpedagogisk inn til den smått retarderte, tungnemme og kruspersillegomlende skohund-fingerdukka Tøfflus.

I fjor husker jeg at Vidar Lønn «ikke akkurat midt i målgruppa lenger» Arnesen raste og tordnet og var i harnisk over avgjørelsen om å pensjonere den gamle julekalenderserien. Han har beviselig flere med seg, men det hele denne «folkebevegelsen» ikke klarer å legge så mye som en halv juleduk over, er at all praten om å ivareta tradisjoner i bunn og grunn egentlig handler ufattelig lite om behovene til dagens barn.

Det er sine egne behov de tørster sårt etter å holde liv i, og så skyver dem de stakkars barna foran seg, blendet som de er av nostalgi og troen på at alt var bedre før, noe det ikke var. Det er selvsagt også derfor serien fortsatt er en storselger på DVD. Ikke noe galt i det, for all del, men det er overhodet ikke på grunn av den voldsomme appellen Jul i Skomakergata har blant barn, for eksempel åtteåringer, i 2013.

Med all respekt å melde for både Henki Kolstad, Jon Blund og Tøfflus, men tiden har løpt fra dere. Akkurat som den også har løpt fra Leikestove, Labbetuss og Mens far var på Grini. For ikke å glemme den helt enormt enerverende skikkelsen Titten Tei André von Drei. Verden er i utvikling, også den verdenen barn lever i, og tiden vil alltid løpe fra et og annet.

Jul i Skomakergata tilhører en helt annen tid, til og med en tid da vi hadde bare én TV-kanal. Nei, det var ikke noe bra, det heller. Og derfor kan heller NRK, i den grad de vil tilfredsstille de nostalgiske surpompene, sette opp Jul i Skomakergata på NRK3 til neste år. Klokka 23.30. hver kveld.

Så får den virkelige målgruppa se på det når barna har lagt seg, samtidig som barna kan få legge seg uten å bli kjedsomhetstraumatisert av Jon Blund og Tøfflus først.

Følg Egon på Twitter