Korkeajännitys-lehden toimittajana oppii tiettyjä perusasioita. Kuten sen, että natsi kannessa myy hyvin ja yrmeä natsi kannessa vielä paremmin.

”Joku viehätys siinä on. Teevatikypäräiset britit eivät ole ollenkaan niin vetäviä kuin sakut”, sarjakuvaneuvos Asko Alanen toteaa.

Alasen opit perustuvat vuosien kokemukseen Korkeajännityksen toimittamisesta. Hän ei koskaan julkaissut sotasarjakuvaa, jonka puhekuplissa ei ollut kahta avainrepliikkiä: ”Kirottua!” ja ”Aargh!”

Korkeajännityksen kielenkäyttö noudattaa tarkkaa linjaa. Mikään sodankäynnin tilanne ei ole niin paha, että voimasanojen sarjatuli äityisi manailusta oikeaksi kiroiluksi.

Korkeajännitys, eli tuttavallisemmin Korkkari, tunnetaan taipumuksestaan pelkistää toinen maailmansota urheiden brittien ja heidän häijyjen vihollistensa nujakaksi. Suomeen 1950-luvulla rantautuneen ja yhä harvakseltaan miljoonan voltin jännitystä tarjoavan sarjakuvalukemiston sisältö on pääasiassa ollut brittiläistä käännöstavaraa.

Lehden imago on karski mutta tarinat loppuvat käytännössä aina onnellisesti. Yleensä tämä tarkoittaa sakemannien nujertamista maalla, merellä tai ilmassa, joskus myös aavikolla.

Maailmankuva on toisinaan propagandistinen, mutta myös yksittäiset hyvät saksalaiset ja pelkurimaiset upseeribritit mahtuvat kaavaan.

Brändin ydinlupaus on kaksijakoinen. Korkkari on merkinnyt kioskiviihdettä ja sotaleikkityyppistä liioittelua sekä lehden paheksujille että ystäville. Toisaalta lukemistolta kaivataan ehtaa sotahistoriaa.

Ainakin tiettyjen asioiden todenmukaisuus on tärkeää. Ei ole samantekevää, millaiset tykit Spitfire-hävittäjäkoneeseen on piirretty.

”Tämä ei voi olla Spitfire Mark IV, tämän pitäisi olla Spitfire Mark I”, asiantunteva lukija on kirjoittanut Ilmojen Korkeajännitys -lehteen, joka nykyisin kuuluu tamperelaisen Mauri ”Moog” Konttisen kokoelmiin.

”Korkkari on otollinen kohde ihmisille, jotka haluavat etsiä pikku virheitä”, sanoo Konttinen, Jerry Cotton -biisistään muistettu rockmuusikko ja kääntäjä. Vuonna 1950 syntynyt Konttinen on vain hieman vanhempi kuin Korkeajännitys, jonka tarinoita hän on suomentanut, käsikirjoittanut ja luetteloinut nettisivustolle nimeltä Moogin sarjakuva-arkisto.

Korkkariharrastus alkoi lapsuudenkodissa lähellä Tampereen Härmälän lentokenttää. Lentokoneet innostivat lukemaan ilmailutarinoita, joista tuli nousevan sarjakuvalehdistön vakituinen aihepiiri. Sarjakuvat olivat hienoja juttuja ”Härmälän slummissa” 1950-luvun niukkoina aikoina, Konttinen muistaa.

”Niitä sai suhteellisen pienellä rahalla. Kun hakkasi halkoja tai kävi äidille kaupassa, sai sen 20 penniä.” Luetut lehdet oli tapana vaihtaa kaverien irtonumeroihin.

1953 perustettu Korkeajännityssarjat tarjosi aluksi seikkailu- ja dekkaritarinoita ilman sotilaallista painotusta. Vuosikymmenen loppuun tultaessa englannista käännetty aineisto oli rajautunut sotaan ja vakoiluun. Voittamaton everstiluutnantti Battler Britton oli eräs vakiosankari. Sodanjälkeisissä tarinoissa agentti-yksityisetsivä John Steel jahtasi lymyileviä natsirikollisia, joiden etsinnät olivat myös 1950-luvun sanomalehtiuutisten vakioaihe.

Allan Tokoin aloittaman Korkeajännityksen kustantajat ja päätoimittajat vaihtuivat tiuhaan. 1960-luvun lopulla vastuuta kantoi Jyrki Hämäläinen, josta tuli Korkkariuransa jälkeen Suosikin päätoimittaja. Popmanagerin hommia rakastanut Hämäläinen ei välittänyt hapantua Sarjakustannus Oy:n tiloissa, jos oli mahdollisuus lähteä vaikkapa Katri Helenan ja Dannyn kiertueelle.

Omaelämäkerran Seikkailija tämän maailman (Otava 2003) mukaan Hämäläinen ideoi sarjakuvien nimiä ja otsikoita tien päällä ja jyräytti ne puhelimitse sihteerille, joka tarkisti, oliko samaa nimeä käytetty jo aiemmin. Inspiraatio saattoi löytyä musiikkimaailman suosikeilta. Esimerkiksi Viimeinen ruumisvalssi -tarinan nimen lienee innoittanut iskelmätähti Engelbert Humperdinckin hitti The Last Waltz.

”Hämäläisen kannetkin olivat ihan mitä sattuu”, Konttinen toteaa. Verta ja pääkalloja suosinut linja oli sisäisesti johdonmukainen mutta kansikuvien yhteys lehden tarinoihin jäi sattumanvaraiseksi.

Suomen sarjakuvalehdistö ajautui lamaan 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa. Korkeajännitys, Aku Ankka ja Nakke olivat harvoja lakkauttamiselta välttyneitä lehtiä. Kilpailijat lakosivat niiden ympäriltä, jopa lännensarjojen kestosuosikin Tex Willerin ilmestymiseen tuli vuosien tauko.

Korkeajännitys sinnitteli. 1970-luvulla lehteä julkaisi ensin Williams-kustantamo, myöhemmin Semic. Perustaja Allan Tokoi palasi päätoimittajaksi. Lehti oli nähtävästi miljoonan voltin iskussa, sillä markkinoille mahtui sisarjulkaisuja suurperheen verran. 24 kertaa vuodessa ilmestyneen ”perus-Korkkarin” ohella kansaa sähköistivät kuukausijulkaisut Aavikon Korkeajännitys, Agentti Korkeajännitys, Avaruuden Korkeajännitys, Ilmojen Korkeajännitys, Lännen Korkeajännitys, Merten Korkeajännitys ja Viidakon Korkeajännitys.

Semicin tilastojen mukaan vuoden 1978 emolehden levikki oli 10 000 kappaletta, Agentti Korkeajännityksen sekä Lännen, Merten ja Viidakon Korkeajännityksen 7000 kappaletta.

Suurin osa materiaalista tuli brittiläisestä Commando-sotasarjakuvalehdestä. Toisin kuin Britanniaa, Suomea sitoi rauhansopimus, joka rajoitti kansallissosialismia kuvaavan materiaalin julkaisemista. 1970-luvulla tästä ei pahemmin välitetty, mutta vielä 1960-luvulla oli ollut tapana poistaa hakaristit ja muut vaaralliset merkit kansikuvista ja ruuduista.

Monet tarinat, joiden hahmokaartiin kuuluu Adolf Hitler, hyllytettiin ulkopoliittisista syistä, Konttinen uskoo. Eräs niistä on Agentti 13 -seikkailu Linnunradan merkit. Siinä salainen asiamies tekeytyy astrologiksi ja narraa ennustajiin luottaneen diktaattorin hyökkäämään väärään kohteeseen.

”Hitler tehdään naurettavaksi pelleksi”, Konttinen luonnehtii. ”Eikö fasismia ole, että se jätettiin julkaisematta?”

Ach so. Olkoon huonoa, kunhan on oikealla tavalla huonoa.

Teoksen Achtung! Korkkarisaksan sanakirja (Egmont 2007) pääkokoaja ja Korkkarisaksaa.com-sivuston ylläpitäjä Mika Vesterinen ei halua todistella, että Korkeajännitys olisi väärinymmärrettyä taidetta. Sitäkin saattaa olla seassa, mutta rakkaan ilmiön ydintä edustavat mitä kliseisimmät toisen maailmansodan seikkailut, joita punkmies lukee huumorilla.

Peruskaavat ja arkkityyppiset hahmot ovat tulleet tutuiksi sadoista sarjoista. Ne ovat seuraavanlaisia:

Armeijayhteisössä pelkuriksi leimautunut nuorukainen osoittaa urheutensa.

Liian riehakas huimapää tärvelee kalustoa toilailullaan mutta kasvaa kurinalaisuuteen.

Riitapukarista tulee lopulta uskollinen taistelutoveri, jonka kanssa sankari taistelee sodan loppuun asti.

Hyvä saksalainen päätyy brittien vankileirille ja irtautuu natsismista. Pahan saksalaisen sota katkeaa klassiseen aargh-huutoon. Epäluotettavaksi paljastuvan yläluokkaisen brittikelmin tyypillinen kohtalo on samanlainen. Aasialaisilla on oma, erilainen kuolinhuutonsa.

1990-luvulla ja myöhemmin piirretyt Korkeajännitykset eroavat 1970-luvun tavarasta siinä, että saksalaisen ei enää ole pakko olla vastapeluri tai sivuhahmo. Hän voi olla myös tarinan sankari, traagisemmalla tavalla kuin voittajavaltioiden sotilaat.

Vesterinen piti saksalaiskulmasta kerrottuja tarinoita ensin hienona innovaationa, mutta jotain hieman sisäsiistiä niissä on.

”On helpompi ja hauskempi lukea kunnon pahiksista.”

Kuopiossa asuva Vesterinen on nuorisotyöntekijäksi ryhtynyt entinen nahkatakkikauppias. Hän kulutti Korkeajännitystä ahkerasti jo ennen kuin osasi lukea. Isoilta pojilta lainattujen lehtien puhekuplista erottui sana Sir. Mika luuli, että se oli päähenkilön nimi. Miehen ulkomuoto näytti muuttuvan hämmentävästi.

”Ensikosketus Korkeajännityksen kieleen tuli väärinymmärryksen kautta.”

Tuleva Korkkarisaksan sanakirjan tekijä kasvoi nauttimaan lukemiston parhaiten mieleen jäävästä sanastosta, jota ovat saksalaiset tokaisut keskellä suomenkielistä dialogia. Ne toivat uskottavuutta myös omiin leikkeihin ja sarjakuviin. Wunderbar! Himmel! Zum Teufel!

Haukkumasana Dummkopf on Vesterisen henkilökohtainen suosikki. Se kajahtaa tyypillisimmillään epäonnisen saksalaisoperaation jälkeen.

”Puolet kavereista on kuollut ja ääliöpäällikkö haukkuu eloonjääneitä typeryksiksi, siinä on Korkkarin maailmaa aika paljon.”

Korkeajännityskulttuurin kiemuroihin kuuluu se, että saksalaiset iskusanat ovat usein kotimaista työtä, suomentajien käsialaa. Suomalaisissa julkaisuissa niitä on enemmän kuin englanninkielisissä alkuteoksissa. Sanoja selittävät alaviitteet eivät kuulu tyyliin.

”On vain joko tajuttava tai ei”, useita sarjoja kääntänyt Moog Konttinen toteaa.

Asko Alanen asuu Tampereen Tammelassa. Miljöö on tuttu monista hänen toimittamistaan Korkeajännityksistä.

Viisi vuotta sitten Alanen irtisanottiin vakituisesta työstään, kun Egmont Kustannus ajautui taloudellisiin vaikeuksiin. Ura Korkkaririntamalla ei kuitenkaan ole kaputt, sillä muiden sarjakuvatöidensä ohella hän avustaa albumien taitossa, ladonnassa ja käännöksissä.

Toimittajan kausi julkaisusarjan ja erikoisalbumien päävastaavana alkoi 1990-luvulla Semic-yhtiön leivissä ja kesti 15 vuotta. Se oli kotimaisten, siis Suomessa piirrettyjen ja käsikirjoitettujen Korkkarien kulta-aika. Myynti nousi alhosta, joka oli saanut Semicin toimitusjohtajan toteamaan vuosikymmenen alussa, että ”eiköhän se toinen maailmansota nyt ole täällä Semicillä sodittu”.

Leena Lehtolaisen, Markku Paretskoin, Jarkko Sipilän, Taavi Soininvaaran, Wexi Korhosen, Moog Konttisen ja kumppanien kirjoittamat suomalaiset sarjat olivat kustantajalle kalliimpia ja työläämpiä kuin Commandon käännökset, mutta ne tekivät ihmeitä väheksytyn lukemiston maineelle. Brittiaineistoa alettiin keskittää voitonpäivän tapaisia aiheita kunnioittaviin paksumpiin teema-albumeihin. Nykyään Korkeajännitys ilmestyy epäsäännöllisesti neljän seikkailun kirjasina.

Suomalaistamisen käännekohta oli kahden Kansalaissodan Korkeajännityksen ilmestyminen vuonna 2000. Albumit Taistoon työkansan puolesta! ja Vapauden tulikaste kertovat saman Tampereen valtauksen tarinan kahdesta näkökulmasta, punaisesta ja valkoisesta. Tuplaperspektiivi oli käsikirjoittaja Alaselle puolueettoman selonteon väline.

”Olen aina halunnut tietää vain sen, mitä on oikeasti tapahtunut, enkä ottaa kantaa, varsinkaan minkään ääripään näkökulmaa esitellä.”

Valtamediassa huomiota saanut julkaisu kirvoitti myös paljon yksityistä palautetta. Soraäänet punikkien hyysäämisestä jäivät vähemmistöön, kun lukijat kannustivat ja kertoivat Alaselle sukulaistensa vaiettuja vaiheita. Hankkeesta tuli ”merkittävämpi kuin olisin koskaan osannut kuvitellakaan”, sarjakuvaneuvos sanoo.

Päähenkilöt, saman kylän pojat Vilho Hannula ja Pekka Halttula vakiintuivat suomalaisten Korkkarien sankareiksi. Kaksikko seikkaili talvi- ja jatkosodassa, 1940-luvun ”vaaran vuosina”, Noottikriisin kulissien takaisissa peleissä ja 1970-luvun YK-tehtävissä. Jatkosotaan sijoitettu Iskevä kiila, kestävä salpa (2005) oli Moog Konttisen debyytti sarjakuvakäsikirjoittajana. Hän suunnitteli myös visuaalisia ratkaisuja sarjan vakiopiirtäjän Samsonin kanssa.

”Ehdotin piirtäjälle, että Suomi hyökkää aina ruudun vasemmalta reunalta oikealle ja perääntyy aina vasemmalle”, Konttinen sanoo. ”Lukija ikään kuin seisoo etelässä. Tuntuisi hölmöltä, jos se menisi päinvastoin.”

Julkistamistilaisuuksissa panostettiin arvovieraisiin ja nautittaviin yksityiskohtiin. Kun Tapani Baggen kirjoittama Kieltolain Korkeajännitys julkistettiin vanhakantaisen ilmeensä säilyttäneessä Sea Horse -ravintolassa, tarjolla oli Jaloviinalla terästettyä Pommacia kieltolain mallin mukaan. Jarkko Sipilän ja Jouni Mölsän kirjoittaman Vaaran vuosien Korkeajännityksen julkistamista kunnioitti läsnäolollaan Suojelupoliisin entinen johtaja Seppo Tiitinen. Lottakorkkarista pidettiin paneelia lottatutkijan sekä lottajärjestön ja rintamanaisten edustajien kanssa.

Kokonaan suomalaisten Korkkarien julkaisun loputtua monet sarjakuvaprojektit jäivät idean asteelle, kuten Johanna Sinisalon kehittelemä puukkojunkkarisaaga, Tommi Aition ja Taavi Soininvaaran Helsingin olympialaisista käynnistyvä mysteeri sekä Mölsän ja Sipilän ideoima Hannulan ja Halttulan viimeinen tapaus, joka olisi liittynyt Olof Palmen murhaan.

Mika Vesteriselle Suomessa syntynyt Korkeajännitys on kokonaan eri ilmiö kuin brittiläistaustainen lukemisto, josta on parasta nauttia kieli poskessa. Samalla kun kotimaiset albumit nostivat brändin arvostusta, ne näyttivät tietä muille.

”Korkkari ei enää julkaise suomalaista sotasarjakuvaa, mutta muilta kustantajilta sitä tulee tulee aika paljonkin. Se on Korkkarin ja Asko Alasen ansiota”, Vesterinen sanoo.

Alanen tuntee Korkeajännitystä koskevat kielteiset stereotypiat. Toimittajan mukaan ne eivät pidä paikkaansa, edes käännettyjen lehtien kohdalla.

”Korkeajännityksen mollaaminen perustuu yleensä huuhaa-ennakkoluuloihin. Se ei ole koskaan ollut sotaintoilua, jossa tappaminen on hienoa ja sota ei olisi helvettiä.”

Kansikuva ei ole haalistunut, vaikka lehdellä on ikää yli 60 vuotta. Tamperelaisen antikvariaatti Makedonian pitäjä Don Make eli Markku Eskola on kaivanut esiin ensimmäisen Korkeajännityssarja-lehden, joka on sarjakuvasovitus brittikirjailija Edgar Wallacen dekkarista 7 lukon ovi.

1950-luvun sarjakuvalehtien värit sisälsivät myrkyllisiä aineita, joiden Eskola epäilee lyhentäneen kirjapainotyöläisten elämää. Mutta niiden ansiosta Aku Ankan ja Korkeajännityksen vanhimmat numerot eivät menetä hehkuaan, vaikka ne laittaisi kaupan ikkunaan alttiiksi auringolle.

Kun Eskola perusti antikvariaatin, hän oli keräillyt sarjakuvia 20 vuoden ajan. Lapsuuden suosikkeihin kuului Kaukoitään sijoittuva Viidakon Korkeajännitys. Osittain siksi, että hänen lempivärinsä oli vihreä, ja lehden kannessa oli vihreä yläreuna.

Don Make havainnollistaa asiaa ottamalla kauppansa Viidakon Korkeajännitys -laatikosta esiin irtonumerot Keltainen viidakko ja Verinen kivi. Alahyllyjen puulaatikoissa on tuhatkunta erilaista Korkeajännityksen irtonumeroa aiheen ja ilmestymisvuoden mukaan järjestettyinä. Täällä voi selvittää, mitä Korkeajännitys on milloinkin ollut ja ketkä sitä nykyisin ostavat.

”Keski-iän ylittäneet miehet ovat suurin ostajakunta”, Eskola on huomannut. Julkaisu kiinnostaa myös nuoria, jotka ovat kaikkiruokaisempia – ei ole niin tarkkaa, tapahtuuko sarjakuvasota maalla, merellä tai ilmassa, kunhan hinta ei ole liian kova.

Keski-ikäisillä on tiukemmin rajatut kiinnostuksen kohteet. Keräilyn kohteita voivat olla ilmailutarinat, avaruusaiheet, harvinaiset 1950-luvun vuosikerrat tai vaikkapa Corto Maltesen luojan Hugo Prattin tilaustyönä piirtämät sotasarjat. Mitä vanhempi ja hyväkuntoisempi lehti on, sitä korkeammalle hinta nousee. Vuonna 1954 ilmestynyt priimakuntoinen Murha olympialaisissa -lehti maksoi Makedoniassa noin 500 euroa.

Kannen kiinnostusta herättävä vaikutus saattaa näkyä myös hintalapussa.

”Visuaalisesti kaunis lehti, jonka kannessa on syöksyvä Zero-hävittäjä, voi olla kaksi euroa kalliimpi kuin naapurilehti, jossa on pelkkä taistelutilanne.”

Leena Lehtolainen oli 1970-luvun alussa nuori pasifisti, joka paheksui Pielavedellä asuneen serkkunsa Korkeajännityksiä, vaikka itsekin luki niitä.

”Sen aikainen asenne oli, että ne ovat kauhistuttavan paheksuttavaa populaarikulttuuria”, dekkarikirjailija sanoo.

Aikuisena Lehtolaisesta tuli yhdessä Paula Arvaksen kanssa Korkeajännityksen ensimmäinet naiskirjoittajat. Petri Hiltusen piirtämä Rintamalottien Korkeajännitys: Neidot kansan urhokkaat (2005) oli ilmestyessään ainoa naispuolisten sodankävijöiden kulmasta kerrottu Korkeajännitys-tarina.

Kirjoittajakaksikko uskoi, että kaikki linnakkeet on tarkoitettu murrettaviksi. He opettelivat oikeanlaisia aargh-huudahduksia Korkkarisaksan sanakirjasta, mutta eivät kaikilta osin halunneet toistaa miehistä kaavaa eivätkä kaunokirjallisuudesta tuttuja mielikuvia lotista sotilaiden viihdyttäjinä ja objekteina.

Lottajärjestön edustajat huolestuivat kuullessaan, että lotista tehdään sotasarjakuvaa. Neidot kansan urhokkaat on kuitenkin kohdettaan kunnioittavaa sarjakuvaa, kokonaisuutena ehkä liiankin varovaista.

Jos Lehtolainen voisi tehdä tarinan uusiksi, hän lisäisi siihen seksuaalisen väkivallan uhkaa.

”Kun ajatellaan naisia sodassa, pelkkään väkivallan uhkaan – jos väkivalta voi koskaan olla pelkkää – liittyy aina seksuaalisen väkivallan konteksti.”

Erään tulkinnan mukaan Neidot kansan urhokkaan on ainoa onnettomasti loppuva Korkeajännitys, sillä viimeisessä ruudussa vietetään sankariparin häitä. Ei ole yllättävää, että palaute tuli mieslukijalta.

”Minusta se oli aika hyvin sanottu.”