Seikkailuntäyteisissä kuvissa hypitään koskeen ja retkeillään jokimaastossa.

Tämä Mini oli aikanaan Urho Kekkosen! Pete Anikari

Kymmeniä tuhansia kuvia Urho Kekkosesta – niin paljon on kuvamateriaalia Orimattilan UKK-arkiston syövereissä. Löytöjä tekee välillä pakostakin.

Tutkija Janne Ridanpään huomio kiinnittyi huonokuntoiseen albumiin, kun hän teki rutiininomaista järjestely- ja luettelointityötä. Repaleisesta kansiosta paljastui harvinaislaatuisia kuvia Urho Kekkosen nuoruudesta 1910- ja 1920-luvuilta.

– Mutta koulutien loppusuoralta selviydyttyä oli sentään päällimmäisenä mielessä pääsy elävämmille poluille, metsiin, maille ja vesille. Ja niin lähdinkin kesäkuun alkupuolella, tarkkaan ottaen 4.6., parin toverini kanssa retkeilemään Kongasjoelle, koskiselle joelle, joka laskee Puolangan Osmankajärvestä Paltamon Kivesjärveen, kirjoitti Urho Kekkonen kesäisestä retkestään.Kuvassa miesten vene on karahtanut kiville. Kekkonen ja toinen mies yrittävät irrottaa venettä. URHO KEKKOSEN ARKISTO

Elämänmakuiset kuvat ovat tirkistysaukko nuoren Kekkosen arkeen ja vapaa-ajan viettoon: niissä koltiaiset tekevät uimahyppyjä Kajaanin Ämmäkoskeen ja retkeilevät Paltamon Kongasjoella.

– Mitä varhaisempaan vaiheeseen Kekkosen elämää mennään, sitä vähemmän kuvamateriaalia on saatavilla. Kamera ei ollut 1900-luvun alussa joka kodin kalustoa eikä Kekkonenkaan vielä julkisuuden henkilö, Ridanpää kertoo.

Kuvien sijoittaminen aikaan ja paikkaan on palapelin rakentelua. Kaikki alkaa pienistä vihjeistä.

– Esimerkiksi uimahyppykuvan tekstinä oli ”hyppy ämmään” – siitä saattoi päätellä kyseessä olevan Kajaaninjoen Ämmäkoski.

Uimareita Ämmäkosken voimalaitoksella. Urho Kekkonen on kuvassa vasemmalla. URHO KEKKOSEN ARKISTO

Erätunnelmaa

Reilun viikon mittaiselta Kongasjoen retkeltä otettuja kuvia elävöittävät Kekkosen kirjeet. Niitä hän kirjoitti luokkatoverilleen Aili Puraselle, jonka kanssa hänellä oli orastava suhde. Ylioppilaaksi valmistumisen jälkeen kesällä 1919 tehty retki jäi Kekkosen ainoaksi varsinaiseksi lomaksi ennen töitä ja varusmiespalvelusta.

– Nyt tunnen todenteolla reippaan retkeläistunnelman vallitsevan. Tämä on tosi virkistävää kouluaherruksen perästä. Saa kelletellä täällä metsäsaunoissa vapaana reissumiehenä, irtaalla sivistyksen kahlehtivista muodoista (ja kauluksista), saa elää reipasta partioelämää, se on jotakin se, Kekkonen kuvaili.

Lepopäivästänsä hän kertoi näin:

– Olen ajatellut Sinua, miettinyt, pitäisitköhän nyt minusta sellaisena kuin olen. Koko päivän olen ollut alusvaatteisillani, jotka nokisessa kämpässä, mustalla maalattialla maaten ovat kokonaan kadottaneet alkuperäisen valkoisen värinsä. Ja naama on musta, päivettynyt ja pikiöljyinen (täällä on eri tavalla itikoita). Lakittomin päin ja varakengänronttoset jalassa.

– Tämä kämppä on viimeisen kosken rannalla, koski kohisee yötä päivää ja vanha myllynröttelö on tuossa likellä. Sen harjalla olen istuskellut koko päivän ja laulellut. Metsäläisiloa!

Majalle päästäkseen toverusten oli täytynyt nousta useita koskia ja kastua litimäriksi. Perillä sitten kalasteltiin ja loikoiltiin nuotion ja kalakeiton äärellä. Välillä käytiin Raappananvaaran talolla Osmankajärven rannalla. Kirjeissään Kekkonen mainitsee monesti myös valokuvien ottamisen.

Paluumatka sujui koskenlaskun merkeissä.

– Lähdettiin siltä majalta alas ne laskemaan ne Kongasjoen paritkymmenet kosket. Pulle perässä, Esa keskellä ja minä kokassa. Ja se kokkamies näin pienissä koskissa on tärkein. On näet niin kivikkoa täällä että kokkamiehen pitää sauvoin kädessä väistää ne. Ja kehumatta sanon, että en minä aivan kehno olekaan tässä virassa, Kekkonen kirjoitti.

– Tämä runsas viikko 4.–12.6. Kongasjoella jäikin sitten varsinaiseksi lomakseni kesältä 1919. Puolivälissä kesäkuuta oli vuorossa ensimmäisen vakituisen työpaikan otto ja pian sen jälkeen toisenkin, ja syksyllä olisi lähdettävä asevelvollisuutta suorittamaan, Kekkonen kirjoitti.Hän on yksi kuvan hyppäävistä miehistä. URHO KEKKOSEN ARKISTO

Tuhansia digitoitu

Arkiston aineistot pohjautuvat Kekkosen alun perin luovuttamiin materiaaleihin, mutta niitä on täydennetty säännöllisesti muilla lahjoituksilla.

– Esimerkiksi Kekkosen hyvän ystävän ja henkilääkärin Rikhard Sotamaan kuva-arkisto on talletettu tänne 2000-luvun alussa. Hän oli ahkera kuvaaja, Ridanpää kertaa.

Arkiston kuvista vajaa kymmenentuhatta on digitoitu: se on Ridanpään mukaan noin 15 prosenttia koko aineistosta.

– Kaikkia kuvia ei tietenkään ole mielekästä digitoida, eikä tekijänoikeus- ja henkilötietorajoitteiden takia kaikkia voida edes laittaa vapaasti käytettäväksi nettiin.

Arkistossa on läjäpäin mielenkiintoisia kuvia, mutta osan tiedot ovat puutteellisia. Se on sääli, sillä tunnistamatonta kuvaa ei käytännössä ole olemassa. Kaikkien kuvien selvittelyyn ei ole aikaa, mutta sähköisten tietokantojen ansiosta kuvailutietoja voi täydentää ajan saatossa.

Tutkijalle parhaita kuvia ovatkin sellaiset, joista on säilynyt mahdollisimman paljon tietoa. Jos tiedossa on kuvan henkilöt, tapahtuma ja paikka, ei vanha sanonta ”kuva kertoo enemmän kuin tuhat sanaa” ole enää käyttökelpoinen, Ridanpää sanoo.

– Silloin kuva kertoo enemmän kuin tuhat tarinaa!

”Salaisuuksien talo”

Arkiston johtajana on toiminut vuodesta 1995 lähtien Pekka Lähteenkorva. Suurin muutos arkiston toiminnassa hänen kaudellaan on liittynyt ulkopoliittisen aineiston salassapitorajaan. Vuoteen 2001 asti se oli 40 vuotta, kunnes Lipposen hallitus laski sen 25 vuoteen. Käytännössä kaikki Kekkoseen liittyvä ulkopoliittinen aineisto vapautui.

– Nyt ei tarvitse tehdä tutkimuslupahakemuksia juuri mistään. Ainoastaan joihinkin yksityiskokoelmiin sekä Kekkosen perhe- ja terveystietoihin pitää pyytää lupa, mutta kyllä niihin on aina saatu, Lähteenkorva sanoo.

Ennen vuotta 1995 arkiston maine oli suhteellisen huono, tutkijapalveluakaan ei ollut.

– Silloin tämä oli varsinainen salaisuuksien talo, jonka kokoelmat pelottivat poliitikkoja. Yksityinen arkisto saattoi tehdä papereilla mitä tahansa ja kontrolloida, kuka niitä saa tutkia.

Esimerkiksi ulkoministeriön erikoisvirkailija Juhani Suomija UM:n historiaa kirjoittanut professori Timo Soikkanen pääsivät käsiksi papereihin, joita kukaan muu ei saanut nähdä. Se aiheutti kateutta muissa tutkijoissa

Kekkonen ystävineen retkeilemässä Kongasjoella vuonna 1919. Kuva on ilmeisesti otettu teltasta tai laavulta. URHO KEKKOSEN ARKISTO

Kekkosen poika, hallitusneuvos Matti Kekkonen pyysi ulkoasiainneuvos Juhani Suomen kirjoittamaan elämäkerran presidentistä – UKK:n muistelmahanke jäi pahasti kesken vuonna 1981.

– Matti Kekkonen halusi antaa Suomelle saman työrauhan kuin isällänsä oli ollut ja siksi materiaalia ei annettu ulkopuolisille – eikä se salassapitomääräysten vuoksi olisi ollut mahdollistakaan.

Vuoden 1999 alusta arkisto pääsi valtionavun piiriin, mikä asetti arkistonhoidon osin ulkopuoliseen kontrolliin.

Oluen aikakausi

Timo Kekkosenpuheenjohtajuuden aikana suhtautuminen aineistojen käyttöön on ollut rennompaa. Aiemmin ei olisi tehty kekkoskahvia, -olutta tai -peflettejä. Lähteenkorvan mukaan Taneli Kekkosen pojalla on ollut selkeä tavoite: UKK:n muisto kuuluu koko kansalle.

– Emme halua, että Kekkonen jää syrjään, kuten on hieman käynyt J. K. Paasikivelle. Mitä enemmän Kekkosesta puhutaan, sen parempi.

Uusia haasteita avoimuudelle asettaa yksityisyydensuojaa lisäävä tietosuojalaki.

– Tarkoituksemme on palvella yleisöä. Tietojen etsiminen vaikeutuu, jos arkistoluetteloissa ei saa mainita yksityishenkilöiden nimiä. Tietenkin ihmisten toiveita täytyy kunnioittaa.

Lähteenkorvaa myös harmittaa, että sukututkijat eivät ole löytäneet UKK-arkistoa. Vuosien varrella heitä on ollut vain muutama kymmenen.

– Haluaisin, että Orimattilassa kävisi tutkijoiden lisäksi myös vierailuryhmiä ja satunnaisia kävijöitäkin. Emme halua kätkeä Urhon tekemisiä, vaan päinvastoin niitä on parempi käsitellä kuin selitellä. Pitää nähdä kolikon molemmat puolet.