Päivystävän konditorion aulassa istui lisäkseni äiti huutavan lapsen kanssa, mies jalka paketissa, sekä keuhkonsa pihalle yskivä papparainen. Pullat-uunissa kondiittori sipsutti vastaanottohuoneestaan ja hihkaisi sukunimeni. Tunsin pientä syyllisyyttä siitä, että menin ennen muita, mutta toisaalta minulla oli ajanvaraus.

”Noh, kuinka voin auttaa?” kondiittori kysyi. Hänen sormensa lepäsivät näppäimistön päällä valmiina naputtamaan anamneesini.

En aio valehdella. Hetki oli kiusallinen. Minulla kesti aikani ennen kuin sain varsinaisen pyyntöni esitettyä. Sitä ennen päätin viedä kondiittorin lyhyelle matkalle laboratoriohistoriaani sekä sukurasiteselvitykseeni. Verbaalisen maisemareitin kautta saavuin lopulta punaisen langan määränpäähän: ”… eli voisitko kirjoittaa minulle mustikkapiirakan reseptin?”

Helpotuksekseni kondiittorin ilme ei värähtänytkään. Hän tiedusteli perussairauksista, silmänpainetaudista, mustikka-allergiasta, sekä mainitsi mustikkapiirakan yleisimmistä sivuvaikutuksista. Mikäli mustikkapiirakka ”hivelee makunystyröitä” yli neljä tuntia, on välittömästi hakeuduttava kondiittorin puheille.

Kondiittorini varoitti, ettei mustikkapiirakalla tulisi herkutella, jos ruoansulatus ei sitä erikseen vaadi. Turha mässäily ei ole kuulemma terveellistä, mutta minä olenkin hyvä tekemään huonoja valintoja. En suosittele tätä yhdellekään lukijalle. Vaikka olenkin sosiaali- ja terveydenhuollon ammattilainen, olen ennen kaikkea ihminen.

Ja ihmisenäkin olen vähän niin ja näin, joten älkää koskaan ottako vinkeistäni vaarin, kun teillä on mahdollisuus oppia virheistäni.

Päivystävä kondiittori kirjoitti minulle mustikkapiirakan reseptin ja ohjasi minut lähimmälle ”marjanpoimijalle”. Ollessani jo aulan puolella, kondiittori huikkasi minua välttämään mustikoiden tilaamista netistä, sillä netistä tilatut mustikat paljastuvat yleensä karhunvatukoiksi.

Vatulla päähän.

Vitriinin takana seisova ”marjastaja” otti reseptini ja tarjosi minulle mustikoita tukkuhintaan – 48 mustikan pakkaus! En minä nyt mikään suursyömäri ole, mutta marjanpoimija ei antanut periksi, vaan perusteli tuplapakkausta halvemmaksi. Mustikoiden kilohinta yllätti minut – minullahan on jopa varaa näihin! Tartuin syöttiin ja pulitin tulevista herkutteluhetkistä vähemmän kuin mitä ketjupolttajat tuhlaavat syöpätikkuihin päivässä.

Kauhukuvissani naiselle paljastuu totuus ja hän ottaa mustikkapiirakalla herkuttelun henkilökohtaisena loukkauksena. Kilahduksen kellot soivat korvissani: "Mitä!? Enkö mä riitä sulle?? Pitääks sun mussuttaa mustikkapiirakkaa sängyssä?!”





Syyhän ei ole naisessa, vaikka monet heistä niin luulevat, ja harvoin uskovat vastalauseita. ”Poikaystäväni ei kiihotu minusta”, ”mies pelkää oma-aloitteista naista”, ”poikaystäväni kuolaa jonkun toisen perään” ovat kaikki virheellisiä väittämiä, mutta ymmärrettäviä olettamuksia.





Mustikkapiirakka ei vaikuta kulinaarisesti, jos sen nauttija ei saa kumppanistaan tarvittavaa silmänruokaa tai jos hänellä ei ole olemassa luontaista ”ruokahalua”. Suorituspaineet ovat tosia, mutta ne ovat miehen päässä, eivät naisen vartalossa.





Kumppanin asennoituminen asiaan on varmastikin merkittävin vaikuttavin tekijä – niin hyvässä kuin pahassa. Avoin dialogi voi hoitaa ongelman kertaheitolla – tai ainakin kohottaa tunnelmaa. Kielteinen suhtautuminen voi taas puolestaan lässäyttää kohokkaan.





Henkilökohtaiset kauhukuvitelmani jäivät onneksi vainoharhaisen mielikuvituksen tasolle. Todellisuus oli jotain ihan muuta. Petikaverini ei ollut moksiskaan piirakanmurusista suupielissäni – tai jos oli, hän peitteli sen Oscarin-arvoisella näyttelijänsuorituksella. Tiedostan kuitenkin, että petikaverini oli elämää nähnyt tapaus, joten hänen reaktiotaan ei voi yleistää. Positiivisetkin kokemukset voivat jäädä poikkeuksiksi sääntöön.





Jauhopeukalointi voi auttaa pääsemään yli suorituspaineista, minkä jälkeen mustikoita ei enää välttämättä edes tarvitse. Pelkällä tiedolla siitä, että jääkaapissa on pala mustikkapiirakkaa voi olla tarpeeksi poistamaan jännityksen.





Mustikkapiirakan syöminen on kiusallinen ja jopa tabu (inhoan tuota sanaa) aihe. Kun otin asian puheeksi ystävättäreni kanssa, hän vaivaantui silmiinnähtävästi, vaikka asia ei suoranaisesti koskettanut häntä millään tavalla. Hän oli pelkästään kuuntelijan roolissa, tarjoamassa ystävän empaattista korvaa. Silti hän kiemurteli tuolissaan puheenvuoroni aikana.





Mainitsin mustikkapiirakasta myös kahdelle miespuoliselle ystävälleni, joista molemmat kuuntelivat minua vaitonaisina nyökkäillen. Pitkään kestänyt hiljaisuus kuulosti kuitenkin luonnottomalta, joten rohkaistuin kysymään: "Onko sinulla jotain lisättävää? Kenties omakohtaista kokemusta asiasta?"





Ja puolta alhaisemman desibelin turvin, ystäväni vastasivat: "… Joskus oon tainnu kokeilla."





Omassa lähipiirissäni paljastui olevan yllättävän paljon mustikanpopsijoita. Tätähän en voisi millään tietää, ellen suoraan kysyisi. Asiahan ei kuitenkaan varsinaisesti minulle kuulu, mutta mielestäni on naurettavaa pitää sitä jotenkin kiusallisena tai häpeällisenä.





On tietenkin ymmärrettävää, etteivät kaikki halua nauttia mustikoita, koska niiden syömisestä aiheutuvia mustikkatahroja on yllättävän hankala pestä.



Hupsuttelevista kiertoilmaisuksista huolimatta en yksinkertaisesti suostu alistumaan mustikkatahroille. Välillä minusta tuntuu, että maailmassa on hirvittävä määrä erilaisia tahroja ja niitä jaellaan kuin leimoja lounaspasseihin. Masennus tai ahdistus? Ihmistahra, vaikka tiedämme, että suomalaisilla on väestöön nähden huomattava määrä mielenterveysongelmia. Köyhä tai työtön? Sosiaalinen tahra, vaikka tiedämme, että talous junnaa, kaikkialta leikataan jatkuvasti, eikä töitä yksinkertaisesti ole kaikille halukkaille. Mustikoiden popsiminen? Maskuliininen tahra, vaikka tiedämme, että Suomessa nautitaan mustikoita triplasti muihin Pohjoismaihin verrattuna.



#KokoSuomiLeipoo