Piristyneen talouskasvun myötä työllisyysaste nousi viime vuonna vuoden 2015 pohjalukemista. Hallituksen 72 prosentin työllisyystavoitteen saavuttamiseksi tarvitaan kuitenkin vielä reippaasti ripeämpää talouden elpymistä, ja lisäksi työvoiman tarjonnan kasvua. Viime vuosikymmenellä oli selkeitä merkkejä työvoimapulasta jo tavoitetta alemmalla työllisyysasteella. Haastetta lisää lisääntyvä määrä syrjäytymisvaarassa olevia pitkäaikaistyöttömiä. Toisaalta rohkaisevaa on, että vanhenevia työntekijöitä on pystytty yhä paremmin pitämään työelämässä.

Työikäisten (16-64 vuotiaiden) työllisyysasteen nostamiseksi 72 prosenttiin työllisyyden pitäisi kasvaa 5 prosenttia vuoden 2016 tasolta. Jos tavoite halutaan saavuttaa 2019, työllisyyden pitäisi kasvaa vuosittain yli puolitoista prosenttia. Näin ripeätä työllisyyden nousua ei olla nähty sitten finanssikriisiä edeltävän noususuhdanteen, jolloin BKT kasvoi neljän prosentin vuosivauhtia.

Puolentoista prosentin työllisyyskasvun saavuttamiseksi vaaditaan tyypillisesti reippaasti tätä ripeämpää BKT:n nousua. Kun talous vetää paremmin yleensä työvoimaa myös käytetään tehokkaammin – tuottavuus paranee ja työntekijät tekevät pidempää työviikkoa. Karkeana nyrkkisääntönä (ns. Okunin laki mukaisesti), prosentin parannus työllisyydessä vaati noin kahta prosenttia korkeampaa BKT:ta. Puolentoista prosentin vuosittainen kohentuminen työllisyydessä vaatisi siten kolmen prosentin BKT:n nousuvauhtia.

Toki yhteys on vain nyrkkisääntö. Täsmällinen suhde riippuu esimerkiksi siitä, onko vilkastumisen painopiste korkean tuottavuuden vientiteollisuudessa vai työvoimavaltaisilla matalan tuottavuuden aloilla. Sääntö on kuitenkin Suomen kohdalla pitänyt kohtuullisen hyvin paikkansa tällä vuosituhannella.

Vauhdikkaamman elpymisen tuoma työvoiman kysyntä ei kuitenkaan vielä riitä. Työpaikkoihin täytyy myös löytyä tarpeeksi sopivia halukkaita työntekijöitä, tai koheneminen hyytyy työvoiman puutteeseen. Finanssikriisiä edeltävän nousukauden huipuilla työllisyysaste jäi runsaaseen 70 prosenttiin, kun merkit työvoimapulasta kasaantuivat.

Tavoitteena on nyt ylittää kymmenen vuoden takainen huippulukema. Tämä on erityisen haastavaa, kun viime vuosien talousmullistusten jälkeen yhä suurempi osa vailla työtä olevista uhkaa jäädä pysyvästi syrjäytyneiksi. Ehkä niillä ei ole sopivaa ammattitaitoa tai ne ovat pitkittyneen työttömyyden myötä passivoituneet. Valtiosihteeri Hetemäki esimerkiksi kiinnitti viime viikon esityksessään huomiota moniin varoittaviin signaaleihin tästä, mm siihen että työttömyysjaksot ovat jatkuvasti keskimäärin pidentyneet.

Toisaalta rohkaisevaa on, että osallistumisaste (eli työvoimaan kuuluvien, joko työllisten tai aktiivisesti töitä hakevien, osuus työikäisistä) on nyt samalla tasolla kuin edellisen noususuhdanteen huipulla. Normaalisti osallistumisaste seuraa työmarkkinoiden kehitystä. Kun työpaikoista on pulaa, osa työtä vailla olevista jättäytyy pois työmarkkinoilta, pidentää opintojaan tai jää hoitamaan perhettä. Jos talous jatkaa vahvistumistaan voimme siten odottaa työvoiman lisääntyvän.

Syy viime vuosien nousuun osallistumisasteessa on todellisen eläkeiän nousu. Osuus eläkeikää lähestyvistä jotka jatkavat työelämässä on ollut jatkuvassa nousussa. Sen sijaan nuorista, etenkin 25-34 vuotiaista, kasvanut osuus on työmarkkinoiden ulkopuolella.

Nuorten osallistumisasteen lasku alkoi finanssikriisiin jälkeisessä taantumassa, ja kiihtyi uudelleen vuonna 2012 alkaneen uuden taantuman myötä, joten syynä näyttää selkeästi olleen heikko talouskehitys. Kysymys on nyt miten hyvin työn kysynnän vahvistuminen saa niitä palamaan työelämään?

Jos onnistutaan palauttamaan nuorten osallistumisasteen finanssikriisiä edeltävälle tasolle, ja edelleen saataisiin iäkkäiden työntekijöiden osallistumisastetta nousemaan, 72 prosentin työllisasteen saavuttaminen alkaisi näyttää mahdolliselta – kunhan vain talouden nousuvauhti ylittäisi villeimmätkin toiveet.