Helikopterirahaa jaetaan eurooppalaisille pankeille!

USA:n keskuspankin Fedin entisen pääjohtajan Ben Bernanken aikanaan esittämän elvytysmallin mukaan rahaa pitää pudottaa helikoptereista niin että se leijailee alas ja on vapaassa jaossa nopeimmille kerääjilleen. John Maynard Keynesin vastaava idea oli se, että rahaa pannaan tyhjiin pulloihin, jotka kaivetaan maahan ja joiden löytäjä saa pitää rahat.

Sitä henkeä on ilmassa, kun Euroopan keskuspankki (EKP) rupeaa harjoittamaan setelielvytystä. Siinä yli biljoona (12 nollaa) euroa luodaan tyhjästä kirjaamalla pankin taseen molemmille sama summa ja jakamalla sillä tavalla syntyvät miljardit (9 nollaa) EU-maiden pankeille niiden EU-jäsenmaiden valtioilta ostamia joukkovelkakirjoja vastaan.

Kyseessä on samalainen temppu, jonka paroni von Münchausen teki nostaessaan itsensä omasta tukastaan ilmaan. Se eroaa Bernanken ja Keynesin vastaavista ideoista siltä osin, että EKP:n tapauksessa hyödynsaajat eivät ole nopeimpia ja yritteliäimpiä kansalaisia vaan rahat jaetaan finanssikeinotteluun suurille pankeille.

(Sitä henkeä on ilmassa myös EU:n komission puolella, kun Jyrki Katainen aikoo teettää 16 miljardilla EU:n ja 5 miljardilla Euroopan investointipankin (EIP) rahaa yli 300 miljardin euron elvytysinvestoinnit. Siinä 21 miljardia julkista euroa halutaan vivuttaa 15 kertaa suuremmaksi määräksi investointirahaa. On outoa, että tällainen ihmelääke reaalitalouden elvyttämiseksi keksitään vasta nyt. Olisihan Katainen voinut toimia näin jo Suomen aikanaan harjoittamansa elvytysvastarinnan sijasta.)

Ostamalla valtioiden joukkovelkakirjoja pankeilta eikä valtioilta itseltään kierretään EU:n perustuslain määräys siitä, että keskuspankki ei saa ostaa jäsenvaltioiden velkaa.

Tämän operaation ajoitukseen liittyy Kreikan tilanne eli ensi sunnuntain vaalit. Minun näkemykseni mukaan Kreikalla ei ole mitään mahdollisuutta selvitä jatkuvasti lisääntyvästä velkataakastaan ilman velkojen osittaista anteeksiantoa. Antti Rinne on 100 % väärässä – ja tiennee sen itsekin – uskossaan, kun hän sanoo, että Kreikka kykenee maksamaan velkansa. Ei kykene.

Tilanteen arviointia hämärtää se, että maan velkajärjestelyissä Kreikalle annettiin kymmenen vuoden lyhennysvapaus lainojensa hoidosta. Se on valohoitoa Kreikan valtion budjetille, joka ei kuvaa valtion todellisia rahoitustarpeita. Kun Antti Rinne ehdottaa velkojen osittaisen anteeksiannon sijasta laina-aikojen pidentämistä nykyisestä 20-30 vuodesta vielä pidemmäksi, rahan arvon huononemista kenties 40 vuodeksi muutettavana laina-aikana ei hänen laskuissaan noteerata Suomen tappioksi. Eivät taida Suomen saamat ”vakuudetkaan” ulottua niin pitkälle, mutta samapa se, ei niistä kuitenkaan ole meille mitään iloa.

Olen tyrmistynyt Alexander Stubbin ottamasta kannasta: Suomi ei ole valmis antamaan Kreikalle velkoja anteeksi. Financial Timesin mukaan Suomi on suurin este velkojen osittaiselle moratoriolle. Stubb menettää tämän lausuntonsa takia lisää omaa tilanneuskottavuuttaan kevään aikana. Kreikka ei selviä ilman, että osa sen veloista siirretään lainanantajien tappioiksi. Kun tällainen operaatio toteutettiin vuonna 2011, yksityiset pankit saivat siirretyksi osan saamisistaan EU:n jäsenmaiden taattaviksi ja sitä kautta maksettaviksi. Silloin sosialisoitiin osa yksityisten pankkien Kreikalle antamista luotoista muiden maiden veronmaksajien maksettaviksi. Nyt pankkeja tuetaan ostamalla niiden hallussa olevia valtioiden joukkovelkakirjoja (kalliilla?), jotta ne voivat sijoittaa rahansa uusiin finanssituotteisiin, joihin kohdistuu vielä suuremmat voitto-odotukset.

Tässä yhteydessä kiinnitän huomion siihen, miten Erkki Liikanen on EKP:n neuvostossa yksin päättänyt keskuspankin haarakonttorin Suomen Pankin edustajana koko Suomen puolesta EU:n velkaantuneimpien maiden joukkovelkakirjojen ostosta (Helsingin Sanomien laskelmien mukaan) 13,8 miljardin euron arvosta Suomen piikkiin.

Emun suurin hyötyjä Saksa sai tässä yhteydessä vapautuksen velkojen yhteisvastuusta muiden maiden suostuttua siirtämään ongelmamaiden velkakirjojen ostojen riskit EKP:n haarakonttoreilleen eli Suomen Pankille ja muille kansallisille keskuspankeille. Lisäksi sen teollisuus sai täysin perusteettoman kilpailukykyedun seteli- eli bittielvytystä seuranneen euron devalvoitumisen johdosta. Tätä kautta myös Suomelle saattaa tulla maksuun Suomen Pankin pääkonttorinsa määräyksestä tekemiä riskisijoituksia vieraaseen velkaan. Herää kysymys: onko niin, että yksi henkilö (tässä tapauksessa Suomen Pankin pääjohtaja) saa laillisesti päättää Suomen puolesta meille mahdollisesti tulevista miljarditappioista, jotka kansanvaltaisessa eduskunnan päätöksenteossa ovat olleet Suomen valtiontaloudessa Kreikan ja muiden ongelmamaiden vastaavanlaisten tappioiden käsittelyn yhteydessä erittäin kiistanalaisia kysymyksiä.

Jälleen kerran Euroopan keskuspankin politiikalla valtioita ”pelastetaan” pankkien kautta. Se ilmenee markkinoilla pörssikurssien nousuna. EKP:n seteliselkärankaiset operaatiot vuotavat reaalitalouden elvyttämisestä pörssien lisärahalla tapahtuvaan tekohengitykseen niiden jo ollessa hukkumassa rahaan.

Mielestäni Stubbin, Rinteen ja Liikasen lausunnot ja toiminta ovat vastuuttomia ja tarkoitetut yksinomaan ajanpeluuksi eduskuntavaalien jälkeen toimeenpantavan sisäisen devalvaation toimeenpanon pakon hämärtämiseksi.

Ongelma on, että Suomi matkustaa nyt sellaisessa junassa, jolle on vain yhdet raiteet. Kreikan vaalien jälkeen selviää, voiko juna pysähtyä väliasemilla ja päästää matkustajia ulos. Se on selvää, että jos toimitaan Stubbin hallituksen linjalla, EU ja Emu eivät tarjoa meille minkäänlaista vaihtoehtoa sisäisen devalvaation pakkoa vastaan. Meidän politiikkamme ei ole meidän omissa käsissämme.

Kun Erkki Liikanen vastikään piti suomalaisten kapitalistien pääomien maastapakoa yksinomaan eettis-moraalisena kysymyksenä, jolla ei ole yhteyttä talouspolitiikkaan, maan poliittis-taloudellinen eliitti elää omaa elämälle vierasta elämäänsä orjallisesti EU:n politiikan vapaaehtoisena vankina.

Menestystä Syrizalle sunnuntaina!