Matti Nykänen valittiin kolme kertaa Suomen turhimmaksi julkkikseksi. Ei ole olemassa sellaista kuin ”turha julkkis”. Me, jotka nostamme itseämme heidän avullaan, olemme paljon turhempia, kirjoittaa Iltalehden kolumnisti Tuomas Enbuske.

Kahden kesken Nykänen oli todella empaattinen ja kiva. Ja joka kerta olisin halunnut tehdä hänestä erilaisen haastattelun. Mutta pellen rooliin juuttunutta hahmoa on hankala haastatella, Tuomas Enbuske kirjoittaa. Jenni Gästgivar

Matti Nykänen oli strippari, väkivaltarikollinen, surkea laulaja ja Matti Nykänen -niminen hahmo, jota samanniminen tyyppi näytteli. Joskus hän myös teki jotain, mikä on kaltaiseni kömpelön pelkurin suurin kompleksi. Hän oli hyvä urheilussa. Maailman paras lajissaan.

En puhu maanantain vastaisena yönä kuolleesta ihmisestä. Tuo oli minun Matti Nykäseni.

Puhun Matti Nykänen -nimisistä kulttuurisista rakennelmista, joita on Suomessa viisi miljoonaa.

Suomen media on tehnyt Matti Nykäsellä rahaa väliamerikkalaisen valtion bruttokansantuotteen verran. Ja siksi media on nyt ruoskinut itseään, aiheuttiko se tämän koko tragedian. Jutuissa aiheuttaja on aina joku muu kuin kirjoittaja itse.

Minunkin teki ekana mieli haukkua Seiskaa tai iltapäivälehtiä, kunnes satuin vilkaisemaan paikkaan, johon en juuri ole katsellut. Peiliin. Nostan käteni ylös.

Minä olen käyttänyt Matti Nykästä hyväksi. Olen yksi hänen tappajistaan. Minä olen hyötynyt hänestä taloudellisesti. Minä olen yksi syistä, jotka johtivat siihen, että Matti Nykänen meni syvemmälle ja syvemmälle rooliin, jonka näytteleminen oli raskasta.

Miksi minäkin olin tappamassa Nykästä? Siksi, että Nykäsen näyttelemään rooliin kuuluu myös alkoholismi. Ja alkoholismissa ei ole mitään hauskaa.

Olen haastatellut Nykästä monesti. Syksyllä 2013 Nykänen saapui vieraaksi silloiseen talk show -ohjelmaan, jota tein Maikkarille. Studiolle saapuessaan Nykänen oli päissään.

Yliminäni huusi kuin palosireeni. Humalaista Nykästä ei pidä haastatella. Samaan aikaan mietin ahneena katsojalukuja. Kuten lähes aina kohdallani, ahneus voitti. Halusin ohjelmalleni suosiota. Toisin kuin moni luulee, en toivonut, että Nykänen olisi humalassa. Humalaisen haastattelu ei ole hyvää televisiota.

Se on yhtä raskasta kuin humalaisen kuunteleminen selvin päin. Jokainen, joka haluaa kuunnella humalaisen jorinaa, löytää tiensä lähibaariin tai minun luokseni, kun viskipäissäni horisen perjantai-iltana omia kompleksejani.

Se epäilyttävä Nykäsellä rahastaja, joka esiintyy myös nimellä ”luottotoimittaja” Kai Merilä, oli mukana. Hän sanoi, että jos Nykäselle antaa yhden kinkkusämpylän ja siiderin, Nykänen skarppautuu.

En tiedä, mihin luonnonlakiin se perustuu, mutta Nykänen muuttui selvän oloiseksi. Ja kyllä. Teimme ohjelmamme uuden katsojaennätyksen.

Oli tv-ohjelma mikä tahansa, katsojaluvut ovat kovat. Ei ole sattumaa, että Nykäsen kuolemasta oli Hesarissakin enemmän sivuja kuin vaikka presidentti Mauno Koiviston kuolemasta.

Haastattelijalle Nykänen ei sinänsä ole mielenkiintoinen, koska hän näyttelee roolihahmoa nimeltä Matti Nykänen. Kuin stand up -koomikko, joka vetää joka kerta saman setin. Samalla meidän haastattelijoiden piti aina jotenkin muka perustella, että tällä kaikella olisi journalistista merkitystä. Vaikka valetta se oli. Meitä kiinnostivat klikit ja luvut. Myös minua.

Mitä itsekriittisemmin toimittaja mediaa ruoskii Nykäsellä rahastamisella, sen enemmän siitä nettoaa. Iltalehtikin tekee siis vielä tänään rahaa Matilla. Edes kuolema ei katkaise Matin marionettinaruja.

Nykänen piti Kai Merilää ystävänään, vaikka parempia ystäviä löytää nälkäisestä piraijaparvesta. Tai ainakin samanhenkisiä. Valitettavasti minä en ole sen parempi kuin Kai Merilä. Olen osa samaa koneistoa.

Toki Nykänen nautti saamastaan huomiosta. Kukapa ei. Itsehän tässä huudan vuodesta toiseen, että huomatkaa minut.

Onneksi hän lopulta sai myös rahastettua menestyksellään ihan hyvät vuositulot.

Matti Nykäsenä oleminen ei varmasti ollut helppoa. Jos oleminen on näin hankalaa jo Tuomas Enbuskena, niin voin vain kuvitella, että koko kansan Mattina se oli vielä paljon raskaampaa.

Liikutuin, kun Nykäsen kuoltua häntä muisteltiin ulkomaan lehtiä myöten maailman parhaana mäkihyppääjänä. Se ura on loistava. Mutta ei siitä viime vuosina juuri puhuttu. Nykäsen sekoilu kiinnosti meitä enemmän. Jos tarina olisi loppunut kuin tavallisella urheilijalla, Nykänen olisi nyt suksitestaaja, kansanedustaja tai pahimmassa tapauksessa epämääräinen liikemies.

Mutta uran jälkeen tarina nimeltä Matti Nykänen vasta alkoi. Matti Nykäsestä tuli camp-hahmo, yleinen vitsi. Sellainen, jota ihmiset eivät näe oikeana ihmisenä, jonka kanssa otetaan ironisia selfieitä ja esitetään siinä tilanteessa vakavaa, mutta jälkikäteen nauretaan.

Matti Nykänen valittiin kolme kertaa Suomen turhimmaksi julkkikseksi. Ei ole olemassa sellaista kuin ”turha julkkis”. Me, jotka nostamme itseämme heidän avullaan, olemme paljon turhempia.

Tarvitsemme pilkattavia julkkiksia, jotta voisimme itse edes hetken kokea ylemmyydentunnetta johonkin. Koska oma elämämme on tylsää, tarvitsemme toiset pelleilemään puolestamme.

Kun nauramme tauskeille tai johannatukiaisille, unohdamme, että kyse on oikeista ihmisistä, joilla on sukulaisia ja lapsia. Heille nauraminen kertoo enemmän meistä muista. Ja se, mitä se kertoo minusta, ei ole kaunista.

Nykäsestä ei koskaan tiennyt, mitä seuraavaksi tapahtuu. Sitä oli viihdyttävää seurata oman kuolettavan tylsän arjen keskeltä. Kuin suurennuslasin alla käristyvää muurahaista.

Matti Nykäsen haastatteluissa oli paljon ääneen sanomatonta. Urheilusaavutuksista puhuttaessa Nykästä arvostettiin. Mutta paljon useammin hänet kuvattiin hassuna aforismimiehenä tai juoppona riehujana.

Oma pääni on enemmän sekaisin kuin hallituksen sote-uudistus, joten ihmisen vajavaisuus ja hulluus on minulle tuttua. Löydän sitä liikaakin, ihan peiliin kurkkaamalla. Ja vajavainen oli myös Nykänen. Ja rikollinen. Matti Nykänen on tuomittu myös monesta pahoinpitelystä. Aivan oikein moni muistutti, ettei Nykästä olisi saanut edes muistella tämän takia.

Juu, totta. Mutta hän on istunut vankilatuomionsa. Länsimaisen oikeuskäytännön ystävänä ihminen ei tekonsa sovitettuaan ole ikuisesti paha. Enkä jaa ihmisiä hyviin ja pahoihin. Ei paha ole kenkään ihminen, vaan toinen on heikompi toista.

Kahden kesken Nykänen oli todella empaattinen ja kiva. Ja joka kerta olisin halunnut tehdä hänestä erilaisen haastattelun. Mutta pellen rooliin juuttunutta hahmoa on hankala haastatella.

2000-luvun alussa haastattelin Nykästä, kun hän oli mukana vapaakirkollisissa piireissä. Toivon, että heidän jumalansa onkin oikeassa ja Nykänen nyt paikassa, jossa hänen ei enää tarvitse näytellä meidän käsikirjoittamaamme Matti Nykästä.

Matti Nykänen kärsi sairaudesta nimeltä alkoholismi. Siinä ei ole mitään hauskaa, vaikka vesakeskisten ja mattinykästen toilailuja meillä lempeästi kerrotaankin. Median pitäisi lopettaa se ja alkaa puhua viinasta samalla tavalla kuin muistakin huumeista ja alkoholismista kuin muistakin sairauksista. Alkoholismin ei enää pitäisi olla Suomessa hauska läppä.

Surullisinta oli Nykäsen ja Seiskan yhteistyö. On paradoksaalista, että sama lehti, joka juopotti Nykästä, kertoi ensimmäisenä myös hänen kuolemastaan. Jota lehti oli siis itse aiheuttamassa.

Mutta niin olin minäkin. Häntä usein haastatelleena olin vahvistamassa sitä, että Nykänen kelpasi vain sinä hassuna sirkuseläimenä, jota hän sitten myös esitti enemmän ja enemmän. Olin siis mukana hyväksikäyttämässä ja murhaamassa Nykästä.

Inhoan Matti Nykäsen sutkautuksia. Tai siis sitä, että Matista tehtiin julkisuudessa pelle, joka ihmisiä miellyttääkseen alkoi esittää niitä. Matti halusi saada ihmiset nauramaan. Ja kun yleisö ei suostunut nauramaan Nykäsen kanssa, niin hänelle riitti, että yleisö nauroi edes hänelle.

Silti haluan siteerata loppuun Matti Nykäsen aforismia, jota Matti ei todellakaan itse aina noudattanut. Viime vuosina en ole noudattanut sitä itsekään. Olen ollut paskiainen läheisilleni ja työkavereilleni.

Tästä päivästä lähtien aion noudattaa yhtä Nykäsen elämänohjetta:

”Rakkaus on sitä, että välittää toisesta. Ja on hänelle hyvä.”