Kun jokin puheenaihe herättää tunteita mutta on samalla sellainen, että se ei liippaa monenkaan omaa elämää, käy usein turhauttava ilmiö: keskustelija linnoittautuu ilmatiiviiseen kuplaan ja aloittaa semanttisen tahkoamisen, jolla on vain vähän tekemistä todellisuuden kanssa.

Kun avioliittolakiehdotusta aikoinaan kutsuttiin yleisesti sukupuolineutraaliksi, monet innostuivat väittämään, että hahaa, eivät ihmiset ole sukupuolineutraaleja. Kun alettiin puhua tasa-arvoisesta avioliitosta, päästiin nauttimaan uusista dada-aforismeista: ”nykyinen laki koskee kaikkia tasa-arvoisesti”, ”avioliitto on tasa-arvoinen, kun siinä on nainen ja mies”.

Nyt Uuden Suomen Puheenvuorossa on innostuttu käsitteestä ”sukupuolen moninaisuus” ja tingataan siitä, montako sukupuolia muka on. Tivaaminen näyttää yhtä älylliseltä kuin luonnon monimuotoisuudesta keskustelu siitä lähtökohdasta, että ensin kerrotte kuinka monta sorttia luontoa on, muuten en ala.

Muutaman sekunnin opiskelulla voisi todeta, että sukupuolen moninaisuus -käsite ei väitä oikeastaan mitään sukupuolten kappalemäärästä. Moninaisuuden havainnollistamiseksi on esitetty erilaisia lukuja ja listoja, mutta tietääkseni kukaan ei ole väittänyt esittäneensä kattavaa listaa tai eksaktia lukumäärää.

Aihetta voi perata esimerkiksi Perussuomalaisten Nuorten kampanjan kautta. Kampanjan pointit Tiina Palovuori on tiivistänyt seuraaviin numeroituihin väitteisiin.

1. Sukupuoltaan ei voi valita.

En ole muistaakseni missään, sen paremmin punavihersateenkaarikuplassa kuin sen ulkopuolellakaan tavannut ketään, jonka mielestä sukupuolensa voisi valita. Joten kenelle tämä asia on uutinen?

2. Sukupuoli ei ole ilmoitusasia.

Jos tämä tarkoittaa sitä, että sukupuoli määräytyy biologian perusteella, niin tästäkin on laajempi konsensus kuin kauhistelijat tuntuvat ajattelevan. Biologia määrää AIS-naiset yleisesti ottaen naisiksi, vaikka heillä olisikin XY-kromosomipari. On viitteitä siitä, että biologia määrää sukupuolen myös transsukupuolisilla.

Arkielämässä sukupuoli kuitenkin tulkitaan muuten kuin biologian perusteella. Kaverin vauvan ihastelijoille, jotka ovat kysyneet (minulle epäselväksi jääneestä syystä) muksun sukupuolta, on hyvinkin riittänyt ilmoitus, kukaan ei ole vaatinut saada tutkia asiaa tarkemmin. Aikuisten sukupuoli tulkitaan tilanteesta riippuen yleisen habituksen, henkilöpapereiden tai oman ilmoituksen perusteella. Kromosomit, hormonitasapaino tai anatomiset yksityiskohdat eivät näy yksiselitteisesti päällepäin.

Tai ehkä tällä väitteellä halutaan vastustaa sitä pyrkimystä, että ihminen saisi yksinkertaisella ilmoitusmenettelyllä vahvistaa juridisen sukupuolensa, kuten Argentiinassa tai Maltalla. Jotkut kuitenkin tuntuvat sekoittaneen kaksi asiaa: sukupuolen ja siitä ilmoittamisen.

Asuinpaikkakaan ei ole ilmoitusasia. Ihminen asuu siellä missä asuu, eikä asia muutu sillä, että ilmoittaa väestötietojärjestelmään asuinpaikakseen Kultarannan tai Korvatunturin.

Kuitenkin luotetaan siihen, että ihmiset tietävät, missä asuvat. Jos turkulainen ilmoittaa asuinpaikakseen osoitteen Tampereella, viranomaiset ja lähimmäiset olettavat perustellusti, että hän on muuttamassa tai juuri muuttanut. Jos toimittaisiin kuten sukupuolen kohdalla, hän saisi ensin rampata psykiatritiimin juttusilla todistelemassa, että ei ole hullu ja että hänen psyykkiset resurssinsa riittävät Tampereelle muuttoon.

Ehkä joillekin on vielä uutinen, että sukupuoli on Suomessa nykyäänkin, ainakin lääketieteen ja lainsäädännön näkökulmasta, ilmoitusasia, joskin ilmoittaminen on tehty työlääksi. Transtutkimuksissa sukupuoli selvitetään yhdellä kysymyksellä: ”Mitä sukupuolta olet?” Vastaus kysymykseen määrää sen, mitä sukupuolta ihminen on yhteiskunnan, kirkon ja terveydenhoidon silmissä, pyydetäänkö hänet kutsuntoihin vai mammografiaan.

Kysymyksen ympärille on sitten kasattu kaikenlaista musteläiskien katselua ja elämäntarinan kertomista. Viime vuosina tutkimuksia on kai hieman sujuvoitettu. Kuitenkin prosessin helpottamista tai ilmoitusmenettelyyn siirtymistä voinee vastustaa lähinnä sillä ajatuksella, että mielenterveysalan ammattilaisilla on muuten liian vähän tekemistä ja heille on keksittävä jotain puuhaa. Tai että ihmiset eivät yleisesti ottaen tiedä, mikä heidän sukupuolensa on.

3. Jokaisella on sukupuoli.

Ok. Entä miten pitää kohdella ihmistä, joka sanoo että hänellä ei ole sukupuolta, ja että kiva jos et viitsisi puhua hänestä sukupuolitetusti? Sanoa ystävällisesti mutta päättäväisesti ”Turpa kiinni, hullu”? Tai: ”Ehei, minusta näytät mieheltä / naiselta joten sen mukaan puhun, koska olen tällainen huonosti kasvatettu törppö ja minulla on sananvapaus”? Tai, jos asiaa ei osaa päättää ulkonäön perusteella, tutkia väkisin kromosomit tai elimet (asianosainen tuskin kiistää, että hänellä on jotkin kromosomit ja jonkinlainen anatomia) ja hihkua sitten näille tutkimustuloksille?

Perussuomalaiset Nuoret on kampanjassaan tarjonnut mielestäni tähän ongelmaan hienon ratkaisun: ”Itsensä kieltämisen sijaan jokainen voi olla ylpeä siitä, mitä on.”

4. Sukupuolia on kaksi.

Arvatkaa mitä: tästäkään kukaan ei (kai) ole eri mieltä. Sukupuolia on kaksi, ainakin. On miehiä ja naisia, poikia ja tyttöjä. Tätä ei kukaan ole viemässä keneltäkään eikä kukaan ole hävittämässä miehen ja naisen käsitteitä, vaikka ymmärtäisikin että asia ei ole mustavalkoinen.

Sukupuolen moninaisuus -käsitettä ei kannatakaan avata väitteellä ”Sukupuolia on eri lukumäärä kuin kaksi kpl” vaan ehkä mieluummin ”Sukupuoli on hieman mutkikkaampi juttu”.

Suuri osa niistäkin asioista, jotka tavallisesti liitetään sukupuolen moninaisuus -käsitteeseen, nojautuu binääriseen sukupuolilokerointiin. Transsukupuoliset ovat määritelmällisesti (ainakin hoitosysteemin näkökulmasta) joko miehiä tai naisia — ja transsukupuoliselle on ehkä merkityksellisempääkin olla nimenomaan mies, tai nainen, kuin cissukupuoliselle, joka ei ole välttämättä koskaan joutunut asiaa pohtimaan. Transvestiitti saattaa sanallistaa, että hänessä on sekä mies- että naispuoli.

Mutta kaikki eivät solahda binääriin, kuten lääketieteessäkin hyvin tiedetään. Heidän kanssaan voi soveltaa ylempää kohtaa 3.

Kukaan ei kiellä uskomasta, että on tasan kaksi kpl selkeitä, muuttumattomia, biologian tavalla tai toisella sanelemia sukupuolia. Tällaiseen käsitykseen on täysi vapaus, kunhan osataan käyttäytyä eikä kiusata toisia. Paljon merkittävämpienkin erimielisyyksien kanssa ihmiset osaavat usein olla ihmisiksi, esimerkiksi sen, onko jumalia nolla, yksi vai useampia.

5. Sukupuolilla on eroja.

Ja tästäkään kukaan ei ole eri mieltä.

Itse uskon kokemusteni perusteella, että jos lapset saavat valita vapaasti lelunsa, pyssyt valinneissa on enemmän poikia ja nuket kiinnostavat keskimäärin enemmän tyttöjä. Jos näin uskoo, niin eikö silloin ole täysin turhaa, että lelut on jossain katalogissa jaoteltu tyttöjen ja poikien leluihin? Valitsevatko lapset lelunsa mieltymystensä mukaan, vai katalogin jaottelun? Miksi lelukatalogin kritisoija saa osakseen huorittelua ja uhkailua?

Unohtavatko lapset, mitä sukupuolta ovat, jos koulussa otetaan jako kahteen sen sijaan, että heidät jaetaan joka käänteessä tyttö- ja poikaryhmiin? Horjuuko aikuisen sukupuoli-identiteetti, jos hän näkee sukupuolittamattoman vessan? Mikä katastrofi uhkaa, jos kaikkia vauvoja ei selkeästi värikoodata?

Miksi ne, jotka korostavat sukupuolten välisiä eroja, eivät kuitenkaan tunnu luottavan siihen, että nämä erot pitävät kyllä huolen itsestään? Miksi he huolestuvat, jos jotain täysin turhanpäiväistä sukupuolittamista kritisoidaan?

Moninaisuuden kauhistelijat voivat siis rauhoittua. Asia ei ole erityisen ihmeellinen, suuri osa vastustamistanne asioista on kuvitteellisia, ja monessa asiassa kanssanne samaa mieltä on paljon useampi kuin näytätte ajattelevan.