I den gamla fullmäktigesalen i Sysslebäck, framför en väggmålning föreställande den vackra Klarälvdalen. Fylld till sista plats av bygdens män och kvinnor som kommit för att följa den sista striden för det lokala energibolagets utvecklingsprojekt.

Näckåns energi vill anlägga en liten damm, en tub och en kraftstation för att utvinna utsläppsfri el till sitt lokala elnät. Platsen är väl vald. Vattendraget har stor fallhöjd och är i ena änden reglerat av en damm som har modernt tillstånd. I andra änden finns ett flertal vandringshinder som naturen själv skapat och som fisken aldrig någonsin kunnat passera. Den miljöpåverkan som uppstår berör 1800 meter, 25 procent av Näckåns totala längd.

På andra sidan sitter staten som med alla tillgängliga medel försöker stoppa deras projekt. De är understödda av föreningen Älvräddarna som åker land och rike runt i sin kamp för att ta bort all elproduktion från rinnande vatten. De människor som offras på vägen, det är ägg som måste krossas för att omeletten ska bli gjord.

Staten har inga problem att sitta sida vid sida med denna hårdföra organisation. Tvärtom, de verkar trivas bra ihop och vi kan knappt höra skillnad när staten och lobbyisten pratar. De är eniga om att den lilla kraftstationen skulle ge obotliga skador på den värdefulla miljön. De kallar det en framtida miljöskandal.

Det intressanta i den här berättelsen är inte att det fortfarande finns entreprenörer som orkar satsa på denna energiform. Det mest spännande är att mark- och miljödomstolen redan gett dem rätt att bygga anläggningen. Trots att nålsögat för ny vattenkraft är extremt litet, så fick de grönt ljus på alla punkter.

Länsstyrelsen och Älvräddarna accepterade dock inte expertdomstolens utslag utan valde att överklaga till högsta instans. Och det är därför vi är här idag.

Att myndigheten har en egen agenda blir extra tydligt när företrädaren kallar den tidigare domstolens domslut för okunnigt och naivt. Då sitter jag där på fjärde raden och undrar om det verkligen är så smart av en myndighet att mästra en juridisk instans på det viset.

Kommunen är också där. Kommunchefen betonar vikten av att stötta de entreprenörer som finns på landsbygden och att alla företag och alla jobb är viktiga. Även han mästras av juristen; landsbygdsutveckling har minsann inget med det här att göra. EU-rätten går före deras triviala lokala intressen.

Stämningen i rummet är återhållsamt irriterad. Det är många tungor som bits och många nävar som knyts. Vid ett tillfälle blir muttret så högljutt att domaren hyssjar oss.

På vägen hem undrar jag hur domstolens ledamöter tänker. På deras resa hit kan de knappast ha undgått att reflektera över utvecklingsmöjligheterna i denna del av vårt land. Såg de en överexploaterad landsbygd i stort behov av ytterligare skydd? Eller fylldes de möjligen av känslan att de här trakterna måste få använda de resurser de faktiskt har? Här finns den skog och det vatten som gjort Sverige rikt – men intäkterna, de hamnar i en kassakista långt härifrån. Och den lilla rännil som kommer tillbaka, den kallas förnedrande för bidrag.

Jag är mycket medveten om att utsikten från deras bilfönster inte ska styra deras domslut. Lagen ska uttolkas i hjärnan, inte i hjärtat. Lagtext ska gå före magkänsla, det är grunden i ett rättssamhälle. Men samtidigt som lagen ska vara blind så måste den också vara trovärdig, den måste vara förankrad i det demokratiska samhället och respekteras även av dem som inte får rätt i sak. Domslut måste vara möjliga att förklara.

Och då haltar Länsstyrelsens resonemang betänkligt.

De sätter nyttan med den lilla kraftstationen i ett nationellt energiförsörjningsperspektiv. Och då saknar den naturligtvis helt betydelse. Miljöpåverkan däremot, där är perspektivet extremt lokalt: hur påverkas miljön på just exakt den här platsen? Inte ens hela vattendraget finns då med i bedömningen utan endast de 1800 påverkade metrarna.

Man jämför äpplen med rymdraketer.

Om den jämförelsen accepteras, då har myndigheten ett redskap att förbjuda all mänsklig verksamhet. För hur många enskilda företag klarar av att hävda sin betydelse i ett nationellt perspektiv? Och om ingen natur ska påverkas av människan – vad återstår då?

Trots de många tvivlande blickar jag möter där på kommunhuset i Sysslebäck så väljer jag att tro att klokskapen i den högsta miljödomstolen når samma slutsats som företrädarna i den förra instansen. Jag tror att när sista kapitlet har sänts av denna serie så är det entreprenören som segrat. Precis som det ska vara i en bra TV-serie.

Och kanske, kanske kan det göra att statens förlängda arm i Värmland börjar att fria istället för att fälla i frågor kring vårt landskaps utveckling.

Text: Erik Evestam

Foto: Jan-Anders Carlsson

Uppdatering september 2019: I september 2016 biföll Mark och miljööverdomstolen Näckåns tillståndsansökan. Den här gången överklagar inte Länsstyrelsen, däremot går Älvräddarna vidare med ett steg till och överklagar till Högsta domsolen.

Den 24 oktober 2017 meddelar HD att man inte tänker ta upp ärendet.

Sommaren 2018 tas första spadtaget för anläggningen om i augusti 2019 tas kraftverket i drift. Invigningen genomförs till en månghövdad publik och företagets VD konstaterade att här kommer det nu produceras miljövänlig el under mycket lång tid framöver.