Under helgen skrev Expressens Anna Dahlberg en ledare om mig och andra experter som vänsterjournalister ogillar: ”Undantag finns – som när Studio Ett i P1 bjöd in honom i samband med en specialsändning om integration. Men överlag är efterfrågan på hans kunskaper begränsad. NRK däremot ser uppenbarligen något helt annat: en påfallande begåvad ekonom som har bättre koll på faktaläget än i stort sett alla andra”. Idag svarar Aftonbladets Karin Petterson:

”Men medan Magnus Ranstorp faktiskt är oberoende expert på sitt ämne står det sämre till med Dahlbergs övriga exempel, högertyckarna Per Gudmundson och Tino Sanandaji….

Slutligen hänvisar Anna Dahlberg till Tino Sanandaji, nationalekonom på den politiska högerkanten som forskar på skatter och småföretagande. Även han är utfryst av svensk PK-media, enligt Dahlberg. Detta eftersom han inte anlitas som expert när det gäller invandring. Som Dahlberg själv skriver så lade Sanandaji nyligen ut texten i ett program om invandring i Sveriges Radios Studio 1. För det andra är det svårt att blunda för att Sanandaji i denna fråga driver en mycket tydlig tes: välfärdsstat och hög invandring går inte ihop. Händelsevis precis samma åsikt som Dahlbergs egen ledarsida har drivit på senare tid.”

Välfärdsstaten är inte förenlig med fri invandring, vilket Petterson såg sig tvungen att ändra till vaga och odefinierade ”hög” invandring. Att välfärdsstat och fri invandring är oförenliga är inte min ”tes”. Det representerar konsensus inom nationalekonomi. Ekonomipristagare som sagt att fri invandring och välfärdsstat är oförenliga inkluderar Milton Friedman, Gunnar Myrdal, Friedrich Hayek, Paul Krugman, James Buchanan och Gary Becker.

Paul Krugman har argumenterat för asyl till USAs tillståndslösa migranter av humanitära skäl, men är tydlig med konflikten mellan välfärdsstat och invandring:

“Democrats are torn individually (a state I share). On one side, they favor helping those in need, which inclines them to look sympathetically on immigrants; plus they’re relatively open to a multicultural, multiracial society. I know that when I look at today’s Mexicans and Central Americans, they seem to me fundamentally the same as my grandparents seeking a better life in America. On the other side, however, open immigration can’t coexist with a strong social safety net; if you’re going to assure health care and a decent income to everyone, you can’t make that offer global.”

Konflikten mellan fri invandring och välfärdsstat är inte bara Paul Krugmans ”tes”, en subjektiv åsikt Aftonbladet kan bortse från om de så behagar. Assar Lindbeck kallas ofta nestorn för svensk nationalekonomi och förklarar:

”Ett rikt land som Sverige med nio miljoner invånare i en värld med många miljarder fattiga kan omöjligen ha fri invandring. De måste ha en restriktiv invandring. Och den måste vara väldigt restriktiv om man ska skydda löner och välfärdssystemen i rika länder. Det är fullständigt ofrånkomligt. Redan Gunnar Myrdal insåg det för många år sedan när han skrev att välfärdsstaten är ett nationellt projekt. Med det menar han att de förmåner en nation lyckas skaffa genom att ha en framgångsrikt ekonomisk utveckling under hundra år, de kan man inte erbjuda resten av världen utan att vårt system går omkull.”

Milton Friedman sammanfattade det med det välkända citatet ”It’s just obvious you can’t have free immigration and a welfare state”.

Jag skulle kunna lista ett dussintal andra som sagt detsamma, men det behövs inte och skulle bara vara tjatigt. Detta är obestritt inom akademisk nationalekonomi. Annat än enstaka näringslivslobbyister och Timbroiter har jag heller inte sett någon svensk nationalekonomisk forskare hävda att en välfärdstat kan kombineras med fri eller nästan fri invandring.

Karin Petterson däremot har motsatt uppfattning. Detta framgick när Paulina Neuding, Anna Dahlberg och jag kritiserade Fredrik Segerfeldts mardrömsvision om fri invandring kombinerad med ”existensminimum” för låginkomsttagare.

”Dra ned bidragen till ett minimum, kanske 1000 kronor i månaden.”

”det är många gånger bättre att bo i en kåkstad i utkanten av Stockholm än i utkanten av Mogadishu.”

”För att få i dig 2 500 kalorier måste du alltså äta 0,7 kilo ris. Du behöver således 21 kilo ris i månaden. En snabb googling ger vid handen att det lägsta kilopriset på ris i svenska matvaruaffärer är 15 kronor. Den sammanlagda månadskostnaden för kolhydrater blir således 315 kronor. Det går alltså att överleva på 450 kronor i Sverige, precis som det går att överleva på motsvarande inkomst i Somalia….Om den rika världen skulle ge dessa människor möjlighet att leva och arbeta här för exempelvis 100 kronor om dagen (3 000 kronor i månaden) skulle de alltså få det fem gånger bättre. Ökningen av mänsklig välfärd är enorm”

Paulina Neuding och Anna Dahlberg kritiserade Segerfeldt otäcka vision för Sveriges invandrare och arbetare. Då svarade Karin Petterson i en fascinerande ledare på Aftonbladets ledarsida, som till skillnad från övriga tidningen ägs av arbetarrörelsen:

”Just nu debatterar högern i Sverige invandring. På ena sidan står nyliberaler som Fredrik Segerfeldt som menar att fri invandring är svaret, och att priset är en slopad välfärdsstat. Vilket ju alltid har varit ­nyliberalernas mål i alla fall. På andra sidan står debattörer som chefredaktören för borgerliga tidskriften Neo, Paulina Neuding, som oroar sig för framväxande kåkstäder och inser att det svenska samhället inte kan svara på misär med att ­acceptera den.

En nutida version av ­Göran Perssons argumentation presenterades av Anna Dahlberg, chef för ledar­sidan på liberala Expressen, i söndagens tidning. Enligt henne står nu valet mellan ”upprustad välfärd” och ”fri flyktinginvandring”. Antingen öppnar vi gränserna helt eller så tar vi hand om våra pensionärer. Det är fortfarande ett falskt val.”

Karin Pettersons enda referens som stöd för att ”fri flyktinginvandring” och välfärd är ett ”falskt val” är Philippe Legrains åsikter, trots att Legrain inte är forskare utan en nyliberal debattör från tankesmedjevärlden. Det är inte upp till Aftonbladet och twittervänstern att avgöra nationalekonomiska forskningsslutsatser efter behag. Forskningsläget avgörs genom den akademiska processen. Inte bara för att det är här expertisen finns, men även då det ställs stringenta krav att hålla sig till fakta. När Aftonbladets ledarsida skriver om nationalekonomisk forskning har de en skyldighet att hålla sig till forskningsläget och korrekt återge det. Karin Petterson saknar auktoritet att uppfinna samband mellan fri invandring och välfärdsstaten när forskningskonsensus inom nationalekonomi inte passar värdegrunden.

Karin Petterson skrev för ett tag sedan i Aftonbladet ”De människor som nu kommer till Sverige från krigets Syrien har ungefär samma höga utbildningsnivå som den svenska befolkningen”. Inte enligt SCB. Ungefär 10 procent av nyanlända Syrier har eftergymnasial utbildning på minst tre år jämfört med ca 25 procent av Sveriges befolkning.

Petterson känner inget behov att citera statistik korrekt när det gäller något så enkelt som genomsnittlig utbildningsnivå bland nyanlända. Vi ser att Aftonbladets ledarsida inte är en miljö där det ställs stringenta krav på att hålla sig till fakta. Förväntar sig Petterson att vi ändå ska lita på henne gällande komplex forskning?

Sverige har idag inte fri invandring och har därför fortsatt en generös välfärdsstat. Den underliggande konflikten är en gradfråga. Om Sverige rör sig mot fri invandring med allt snabbare flyktinginvandring och skenande kostnader tillräckligt länge så passeras förr eller senare en punkt där resurserna inte längre räcker till en generös välfärd. Var exakt punkten ligger är svårt att veta och inte avgörande för att konstatera att Sverige har begränsade resurser och följaktligen inte kan ta emot hur många som helst.

Karin Pettersons argument mot att använda mig som expert är inte att jag har fel utan att jag driver en konsekvent linje om faktaläget (som går emot hennes värdegrund). Men när entydig forskning säger att välfärdsstat är oförenligt med fri invandring är det enda rimliga att ge ett konsekvent svar på frågan varje gång den ställs.

Karin Pettersons kollega Anders Lindberg skrev igår på twitter att jag inte är en expert:

Sedan när är det en motsättning mellan att vara expert och opinionsbildare? Det är talande att varken Aftonbladet eller någon annan försöker ge ett exempel på att jag har skrivit något om forskning eller statistik som skulle varit osakligt.

Journalistkåren saknar auktoritet att avgöra vem som är expert. Som forskare på Handelshögskolan i Stockholm med PhD från University of Chicago är jag rent objektivt en expert. Det är upp till andra experter att avgöra min expertis, inte radikala ideologer på vänsterkanten.

Samtidigt är det intressant att fråga om media betraktar mig som en expert. Vi vet att BBC, norska NRK och andra i utlandet har använt mig som expert på invandringens ekonomi. Men även svensk media betraktar mig som expert när innehållet sammanfaller med deras värdegrund. När jag till exempel kritiserade fel i Sverigedemokraternas budget under valrörelsen 2014 presenterades jag som en av ”experterna” av Expressen. Samma vecka intervjuades jag i SVTs nyheter som expert på invandring som sågar SDs budget.

När jag påpekade att Sverige bara hade haft en årligtillväxt av BNP per capita på 0.3% under Fredriks Reinfeldts åtta år vid makten så citerades jag av Aftonbladets ledarsida: ”I en krönika på sajten Realtid har nationalekonomen Tino Sanandaji gjort just detta. Han berättar att BNP per capita ­under perioden 2006–2014 ­endast växt med 0,3 procent per år. Mellan åren 2010 och 2014 var tillväxten per capita trista 0,0 procent per år. Nolltillväxt under en mandat­period, är det något att skryta med?”

Jag är tydligen expert när mina fakta stödjer journalistkårens värdegrund och oseriös tokhöger när det passar. Å andra sidan har vi lärt oss att Aftonbladet betraktar en konsekvent linje som i sig diskvalificerande oavsett om den är korrekt eller inte.

Media har misskött sitt uppdrag som gate-keepers om faktaläget. Journalister saknar auktoritet att avgöra forskningsläget till att börja med. Men det är värre än så. Kåren har på senare år satt i system att ljuga om invandring och försvara sina lögner med näthat mot dem som för fram fakta.

Jag är hårdhudad och ska inte låtsas vara kränkt för att få sympati. Jag har också på grund av min bakgrund och akademiska position behandlas förhållandevis snällt av media. Framförallt är jag utanför deras värld och därför inte personligen sårbar för deras hatkampanjer. Samtidigt har jag sett med egna ögon hur etablerade journalister försöker tysta granskning av sina faktafel med näthat, förtal, fabricerade citat, påhitt om min karaktär och andra smutsiga metoder som jag sparat.

Det finns givetvis många hederliga och professionella journalister, kanske fler än många tror. Men under de senaste årens masshysteri har de mest tyst tittat på. I avsaknad av vuxna har vi sett samhällsbärande medier förvandlas till lekstuga för vänsterprogressiva. Hotet att bli utsatt för näthat från skrupelfria journalister har gjort att etniskt svenska akademiker undviker ”känsliga” ämnen som invandring. Medias bevakning av invandringsfrågor har blottat en institutionell röta. Korruptionen har gått så långt att det underminerar kollektiv finansierings existensberättigande.

Det är därför jag riktar min bok till nationalekonomer och utländsk media och låter de granska faktaunderlaget. Det är bra att verkligheten tvingat fram en islossning även här. Jag kommer dock även fortsättningsvis kringgå svensk media, som tack vare internet inte längre är nödvändig för att nå läsare. Journalistkåren har straffat ut sig genom sin inkompetenta bevakning av invandringsfrågor.