2019-07-15

Kritik mot det federala uttalandet om strejkrätten

Det här är, som vi också vet, ett aningen sunkigt och polemiskt inlägg som är typiskt sekteristiskt beteende inom vänstern. Att kritisera organisationens hållning i en fråga är därför inget vi brukar göra eller är särskilt stolta över att göra nu heller, men here we go again... I vilket fall anser vi att vår kritik bör offentliggöras för resten av den autonoma rörelsen i alla fall. Det rör som sagt ett federalt uttalande som publicerats på SUFs hemsida gällande strejkrätten. Kritiken har kommunicerats när vi röstade om uttalandet, för att vi ville att texten skulle ändras så att vi också skulle kunna stå bakom den, men det var utan resultat. Vi vill till varje pris undvika onödiga konflikter, men tycker ändå att det som skrevs i uttalandet är något som vi måste positionera oss mot för att ha en bättre utgångspunkt för organisering och klasskamp framöver.

För det första ville vi att formuleringen om att det inte går att organisera opposition inom LO skulle tas bort eller ändras till en positionering mot styrningen av LO, föreslagsvis tillsammans med en kritik mot socialdemokratin (men misstro oss inte, vi tror inte att LO har revolutionär potential). Vi är även emot formuleringen att arbetarrörelsen ska sluta upp bakom syndikalismen och särskilt SAC, eftersom vi inte anser att en specifik facklig organisering är fronten för vår rörelse eller för klasskampen. Självklart behöver vi verka för att fokus inom vänstern/arbetarrörelsen flyttas till kampen, och från partipolitiken (alltså ifrån socialdomokratin och LO). Men vi måste bli av med organisationsegoismen som spritt sig från LO-ledningen till våra led. Det här handlar inte om LO vs. SAC, vilket LO kanske velat få det att framstå som, men vi ska inte gå på den linjen, som är en del i att splittra arbetarna. Med det sagt tycker vi självklart att det är bra att den syndikalistiska kampen lyfts, men detta tycker vi ska göras som ett av flera alternativ till motstånd.



Vi fick svaret att det inte går att organisera facklig opposition inom LO p.g.a. odemokrati inom LO. Som sagt, vi tror inte på LO, men det gör desto mindre att organisationsformen för LO har betydelse när deras medlemmar bestämmer sig för att göra motstånd, de kanske inte kan vinna mot ledningen på en kongress, men vi kan ändå organisera ett motstånd hos deras medlemmar som har betydelse för kampen. Målet är såklart inte att försöka ta över LO, men det betyder desto mindre att vi inte kan organisera deras gräsrötter för radikal kamp. Vi uppmuntrar såklart alla arbetare att gå med i syndikalistiska fack för radikal arbetsplatsorganisering, men vårt främsta och centrala fokus som autonoma är kampen på gator och torg och vi tänker inte låta någon preferens för en särskild organisationsform gå före det.



Vilket leder oss in till vår viktigaste kritik; vi motsäger oss idén om att klasskampen främst ska föras genom fack eller att detta är vår front. Klasskampen förs överallt i samhället, och SAC är inte vårt moderparti, ledning, eller centralorganisation som övriga aktionsgrupper och andra autonoma grupper bara ska sluta upp bakom. Dessutom tycker vi det är ett slag mot alla de gräsrötter inom LO och inte minst mot Hamnarbetarförbundet och övriga som mobiliserade hundratals genom Strike Back. Strike Back var ett autonomt nätverk och mobiliseringen och kampen har förts av autonoma i samarbete med LO-gräsrötter, hamnarbetare och övriga. Men det verksamma motståndet ägde rum på gatorna, när vi, i augusti förra året, med hjälp av fingerstrategin lyckade stänga ner stora delar av Stockholms innerstad genom att blockera viktiga transportled för kapital och lyckades störa den vanliga ordningen. Vi fick folk att komma, vi fick spridning, och vi gjorde någonting annat än att försöka uppnå en arbetsplatsinriktad strejk.



Vi måste inse att det är nya tider nu, den regelrätta strejken är inte det medel vi kan vinna med idag. Eftersom den industriella produktionens dominans bland lönearbeten har övervunnits av bl.a. serviceyrken till följd av automatisering och effektivisering, därav minskar intresset för oss att stå fast vid traditionell syndikalism där övertagandet av arbetsplatser är det centrala. För de som saknar fantasi, ta en titt på hur man har gjort i Frankrike. Vi anser att det idag är de autonoma grupperna som är fronten för klasskampen och som kan vara avantgarde för revolutionen.



Vi ser fram emot fortsatt kamp även efter att strejken i praktiken har gjorts olaglig och ett gott samarbete i SUF-federationen. Så kan vi tillsammans få ett slut på tiden för samförstånd, fredsplikt och klassamarbete!



SUF Lund