Den socialdemokratiska frilansskribenten Somar al Naher konstaterade nyligen hur sorglig MP:s rådande belägenhet egentligen är. Först brände partiet broarna till asylrörelsen, därför att man ansåg att partiet behövde uppträda regeringsdugligt. Sedan följer MP upp genom att stöta sig med "väljare som hoppats på ett modernt regeringsdugligt grönt alternativ".

"Vem har MP kvar?", frågar sig skribenten. Somar al Nahers fråga är högst befogad, för uppenbarligen håller MP nu på att bränna både broar och förtroendekapital. Den som söker principfasthet vill inte se språkrör som först faller till föga och sedan står i nationell tv och dömer ut den gemensamma politiken som "skit". Och den som vill se regeringsduglighet och skicklighet imponeras naturligtvis inte av skandaler som kuggar i varandra och som aldrig tycks ta slut.

Om MP dessutom skulle få vika sig även vad gäller Vattenfall och brunkolet kommer MP troligtvis att ätas upp fullständigt alternativt implodera.

Läs även: Nu avgör kolbiten MP:s öde

Kanske borde miljöpartisterna ha ändrat stadgarna så att Maria Wetterstrand hade kunnat sitta kvar och kanske borde de aldrig ha satt sig i regeringsställning, men MP gjorde båda delarna och sedan dess har MP-ledningen haft en sällsam förmåga att göra i princip alla mer eller mindre besvikna.

Mehmet Kaplan tvingades bort, men ingen skugga fick uppenbarligen falla över den avgångne. Gustav Fridolin lindade därför in och gick i god för vilken förträfflig person Kaplan egentligen var. Därmed underminerades signalvärdet av själva avgången – till förtret för alla som tyckte att det faktiskt fanns goda och sakliga skäl att sparka Kaplan. Men även för den som ansåg att Kaplan inte hade något att skämmas över måste framträdandena ha framstått som ryggradslösa. För ingen kunde förneka att Kaplan faktiskt offrades.

Inte heller i fallet med den nyligen avpolletterade MP-politikern Yasri Khan, som vägrade skaka hand med en kvinnlig journalist, har linjen varit glasklar. Fridolin lät sig intervjuas i P1 morgon (21/4), men journalisten fick tjata sig fram till ett rakt svar på frågan om man måste kunna skaka hand med kvinnor för att kunna representera MP. Och i och med beskedet att Fridolin inte hade förstått hur många kvinnor som upplevde det som respektlöst att en man vägrade skaka hand, föll en viss skugga även över språkröret.

Hade Fridolin slutligen förstått eller böjde han sig bara för trycket? Både personer som ansåg att Yasri Khan borde kritiseras kompromisslöst och personer som tyckte att Khan borde tas i försvar, kunde således finna anledning att vara besvikna.

När det sedan uppdagades att miljöpartisten Magnus Johansson, planeringschef på utbildningsdepartementet, hade försökt utöva påtryckningar mot Aktuellt vidtogs förvisso omedelbara åtgärder, men skandalen växte också ytterligare. En hög tjänsteman i Fridolins närhet hade inte bara försökt pressa SVT att tysta kritiken mot Kaplan, han berättade också att den interna kritiker som Aktuellt hade bokat in för en intervju minsann skulle "knådas" innan han kom till studion.

Kanske har MP ytterligare en bit att falla. Den saken återstår att se, men en sak är säker. Bilden av Miljöpartiet som de ryggradslösa klåparnas parti kan leva vidare länge.