Olin kirjailijapäissäni koulukiertueella ja poikkeuksellisesti yleisönäni oli pikkuisia, eli 0-2 -luokkalaisia. He ovat aika vaikea yleisö, koska sen ikäisten huomion saaminen 45 minuutiksi on, öö, haastavaa. Jos heitä ei kiinnosta, sen huomaa melko nopeasti, eikä asiaa varsinaisesti auta vaikka heitä kiinnostaisikin.

Tuon ikäiset ovat ihmiskunta pienoiskoossa. He ovat kärsimättömiä, mutta samaan aikaan heitä on äärimmäisen helppo huijata halvoilla tempuilla. Jos minä, joka olen se klovni siellä edessä, kysyn, että kuka haluaa ottaa kysymyksen hatustani, niin 200 kättä nousee ja se yksi joka tehtävän saa, on onnensa kukkuloilla. Hän on Valittu! Juhuu!

No, sellaisia lapset ovat.

Olen alkanut suhtautua yhä pessimistisemmin maailman tulevaisuuteen. Mutta se ei liity ympäristökatastrofeihin vaan ihan perinteiseen kunnon sotaan.

Ongelma on enemmänkin se, ettemme me aikuiset ole yhtään erilaisia. Me lähdemme ihan samalla lailla kenen tahansa pillipiiparin matkaan, joka puhuu kyllin lipevästi ja lupaa ihanaa tai vaihtoehtoisesti kyllin kamalaa. Vappusatasia ja täystyöllisyyttä, elämän joka on samanlaista kuin silloin kun oli nuori ja vahva ja asiat tuntuivat luistavan. Tai vielä parempaa: maailman jossa ei kohta enää voi hengittää. Oi ihanaa!

Tämä maailmamme infanttilisoitumisen (en osaa edes kirjoittaa sitä mikä todistaa pointtini) seurauksena olen alkanut suhtautua yhä pessimistisemmin maailman tulevaisuuteen. Mutta se ei liity ympäristökatastrofeihin vaan ihan perinteiseen kunnon sotaan.

Tiedättehän, sellaiseen historiasta tuttuun tilanteeseen, jossa mikäli on onnekkaasti hengissä, perhe ja kaverit on tapettu, koti on poltettu, omaisuus kadonnut, yllä on rääsyt, ruokaa ei juuri ole ja se mitä on, on syömäkelvotonta.

Sitä voisi hyvällä omatunnolla kutsua elämän persetilanteeksi, eikä sellaista olisi voinut edes kuvitella kymmenen vuotta sitten. Nyt maailma kuitenkin on mennyt niin lapselliseksi, että kuka tahansa 70-luvun kuusivuotias olisi fiksumpi kuin suurin osa maailman johtajista sekä heidän äänestäjistään, eikä sellainen lupaa hyvää.

Trump, Brexit, äärioikeisto, ympäristöfundamentalistit, vihapuhe, someraivo, tositeevee, lukutaidottomuus – need I say more? Kuten olen todennut aiemminkin, ainoa fiksunoloinen johtaja on nykyään Kiinan presidentti josta pienenä miinuksena mainittakoon, että hän vie poliittisilta vastustajiltaan sisäelimet. Kierrätystä sekin.

Euroopassa on aikuisiässä sukupolvi, jolla ei ole muuta kosketusta sotaan kuin Counter-Strike. Parempaa maaperää sodalle ei olekaan.

Sota on jännä asia. Se unohtuu parissa sukupolvessa. Itselläni on vielä pieni side sotaan, isoisieni kautta. Minua nuoremmilla ei ole sitäkään. Veteraanit ovat käytännössä kuolleet eikä sota enää ole sillä lailla konkreettisesti olemassa. Euroopassa on aikuisiässä sukupolvi, jolla ei ole muuta kosketusta sotaan kuin Counter-Strike. Parempaa maaperää sodalle ei olekaan.

Lisäksi asiamme täällä saippuakuplassa ovat niin hyvin, että meillä on varaa marista kaikesta mahdollisesta niin kuin etuoikeutetuilla aina on. Niinpä yksi porukka riitelee mitä sanoja saa käyttää ja toinen haluaisi käpertyä omaan pierunhajuiseen vilttiin jonnekin tuvan nurkkaan ja elää siellä lanttuja ja jalkasientä kasvatellen sekä EU:lle ja ulkomaailmalle haistatellen.

Se on vaarallista. Ei pidä tuudittautua siihen, että asiat pysyvät. Näin ihanaa yhteiskuntaa näin laajalti ei ole Euroopassa ollut ikinä.

Nykyään ei ole ankeaa. Soisin sen jatkuvan.

Kävin pari vuotta sitten Pärnussa 70-luku-museossa ja ajattelin etukäteen, että saan naureskella kuinka hullua ja rumaa ja hirveää Virossa on ollut, mutta törmäsinkin rekonstruktioon lapsuuteni olohuoneesta. Se oli hämmentävää.

Tshernobyl-sarjan pullonpohjasilmälasineukut näyttivät puolestaan ihan samanlaisilta kuin Anton-setäni aikoinaan.

Se kaikki muistutti siitä, kuinka ankeaa ennen oli. Sen sijaan nykyään ei ole ankeaa. Soisin sen jatkuvan.

Se on mahdollista, koska meillä on kerrankin sellainen porukka, EU, joka on iso, voimakas ja vaikutusvaltainen, ja joka jakaa suurin piirtein samat arvot, vaikka ääliöitäkin on joukossa. Kaikesta huolimatta se on porukka, joka yhdessä jauhaa hyvinvointia ja rahaa ja ennen kaikkea rauhaa. Eikö sellaista kannattaisi vaalia? Etenkin nyt kun Yhdysvallat näköjään ei halua meitä suojella.

Maailmanpolitiikassa on Euroopan näkökulmasta sama ongelma kuin keski-ikäisillä muutenkin: menetettävää on ihan helvetisti. Keski-ikäiset ovat konservatiivisia siksi, että he ovat saavuttaneet yleensä paljon, niin paljon, että kaikenlaiset muutokset ovat luultavasti huonompaan suuntaan. Ja Eurooppa toden totta on maailmanpolitiikan keski-ikäinen - kaljuuntuva ja riitaisa änkyrä, joka ei halua puhaltaa yhteen hiileen.

Syytä olisi haluta tai joku tulee ja ottaa tikkarin pois suusta.

Niin paljon kuin Trumpia inhoankin – en aio kutsua häntä edes synttäreilleni – hän on oikeassa siinä että Eurooppa ei ota vastuuta mistään. Ehkäpä Amerikan typeryspresidentti voisi toimia silmienavaajana, että ymmärtäisimme sen, kuinka hyvin meillä on asiat ja että niitä hyviä asioita on puolustettava.

Muuten käy niin, että olemme kuin ne eskarilaiset, joita voi viedä ihan mihin lystää jos osaa vetää oikeasta narusta kuten esimerkiksi Venäjällä osataan.

Roope Lipasti

Kirjoittaja on lietolainen kirjailija, joka eksyy vapaa-aikanaan kernaasti konkreettisiin ja selkeisiin remonttihommiin.

Aiheesta voi keskustella 15.11. klo 16.00 asti.

Lue myös

Roope Lipastin kolumni: Nuukailu pelastaa maailmaa

Roope Lipastin kolumni: Yhteiskunnan syy

Reetta Rädyn kolumni: Evakko, emigrantti, pakolainen – suomalaisten luulisi tajuavan, miltä tuntuu lähteä kotoa