Kunnianhimoiset vanhemmat estävät Suomen etenemisen EM-kentille

Juniorijalkapallossa pelataan liian tosissaan liian nuorena, Frank Martela kirjoittaa.

Frank Martela

Väkiluvultaan Tampereen kokoinen Islanti kohtaa tänään jalkapallon EM-kisojen puolivälierässä Ranskan, voitettuaan sensaatiomaisesti Englannin. Pienen saarivaltion huikea menestys herättää kysymyksiä. Päällimmäisenä tietysti sen, miksi Suomi – jossa on kuusi kertaa enemmän rekisteröityjä pelaajia – ei ole koskaan päässyt kyseisiin kisoihin.

Yksi ongelma on suomalainen juniorijalkapallo, jossa pelataan liian tosissaan liian nuorena. Tuoreessa Suomen Kuvalehden artikkelissa tutkijat Mikko Salasuo ja Mikko Piispa esittävät, että Suomessa on liian vähän leikinomaista pelailua ja liikaa yksipuolista ja ohjattua harjoittelua.

Salasuon mukaan ”kaikki tutkimustulokset tukevat sitä, että lajinomainen leikkiminen, se että futaillaan omalla ajalla kavereiden kanssa, on tunti- ja kosketusmäärissä mitattuna ja taitojen oppimisen kannalta aivan suvereenia verrattuna ohjattuun harjoitteluun.”

Suomi hukkaa tulevia lahjakkuuksia: edustusjoukkueista poispotkitut lopettavat, vaikka tutkimusten mukaan ennen 15 ikävuotta on liian aikaista ennustaa, kenestä tulee jalkapalloammattilainen ja kenestä ei. Lisäksi lapsen oma motivaatio pelaamiseen katoaa, kun valmentajien ja vanhempien suunnasta tuleva paine menestyä yhdeksänvuotiaana musertaa.

Suurissa jalkapallomaissa on ymmärretty, että tärkeintä on pitää huolta, että mahdollisimman moni jatkaa pelaamista mahdollisimman pitkään. Kun pelaaminen on hauskaa ja leikinomaista, pysyy motivaatio korkeana.

Pikku hiljaa ymmärrys liian aikaisen harjoittelun ja kilpailun vahingollisuudesta alkaa levitä myös Suomeen. Esimerkiksi HJK vähensi 9–11-vuotiaiden viikoittaisia harjoituskertoja neljästä kolmeen.

Mutta yksi merkittävä vallankäyttäjä jarruttaa kehitystä: lasten vanhemmat, jotka usein lapsia myös valmentavat. Tässä ryhmässä on aivan liikaa väärää kunnianhimoa, jossa tärkeintä on laittaa lapset voittamaan kahdeksanvuotiaiden piirimestaruus.

Ruotsissa, joka voitti MM-pronssia 1994, ei juniorijalkapallossa lasketa lainkaan pisteitä. Vasta kaksitoistavuotiaista eteenpäin on sarjoilla ja turnauksilla voittaja. Tämä antaa henkilökohtaisen kunnianhimon vallassa oleville vanhemmille ja valmentajille vahvan viestin. Alle 12-vuotiaiden lapsien ei tule pelata voitosta, vaan peli-ilosta.

Jos haluamme Suomen maajoukkueen menestyvän tulevaisuudessa, tulisi meidän antaa sama viesti. Lasten pelaamisen tulee olla ensi sijassa hauskaa ja omasta innostuksesta lähtevää.

Kirjoittaja pyrki filosofiksi mutta päätyi hyvän elämän tutkijaksi.