Thomas Taussi ja Jari Kuikanmäki ottivat Liberan blogissa kantaa Osmo Soininvaaran avaukseen puolueenmentävästä aukosta Suomen politiikassa. Vaikka Taussin ja Kuikanmäen avaus perustui minusta puoluekolleegani Soininvaaran tekstin väärinluentaan, se on tärkeä osa keskustelua, jota emme Suomen politiikassa ole pitkään aikaan käyneet.

Nyt on aika käydä se keskustelu, jota minä ja monet muut ovat vuosikausia hiljaa herätelleet.

Alkuperäisessä tekstissään Osmo Soininvaara sijoittaa kuvailemansa fiktiivisen urbaanin liberaalipuolueen porvarilliseen vasemmistoon. Tähän vasemmisto-sanan käyttöön Taussi ja Kuikanmäki ripustautuivat omistaessaan kokonaisen artikkelin sille, miten vasemmistolaisuus tarkoittaa valtion vallan kasvattamista. Taussin ja Kuikanmäen analyysi vasemmistolaisuudesta sellaisena kuin se yleensä käsitetään pitää tietenkin paikkansa. Se, mitä olemme tottuneet ajattelemaan valtiovasemmistolaisena, on valtion sekaantumisen ja talouden toiminnan politisoinnin voimakasta kannatusta.

Kuten Taussi ja Kuikanmäki toteavat, liberaali-sanaa on käytetty vasemmistossa kummallisin tavoin kuvaamaan jotain, jolle paras keksimäni termi on postmoderni arvoedistyksellisyys, jonka yhteys liberalismin aateperinteeseen on hyvin löyhä tai olematon. Tämä ei kuitenkaan ollut sitä, mitä puoluekollegani Soininvaara tarkoitti sanoa. Soininvaara on itseni tavoin sosiaaliliberaali.

Klassisen liberalismin ja sosiaaliliberalismin käsitteiden määrittelylle en omista aikaa, koska Taussi ja Kuikanmäki tekivät sen tekstissään riittävän hyvin.

Klassisen liberalismin (tai oikeistolibertarismin) kannattaminen nykypäivänä edustaa eräänlaista ääripessimismiä valtiollisia rakenteita kohtaan. Monarkian ja aatelisvallan vastustamisesta lähteneet klassisen liberalismin aatteet haluavat valtiosta mahdollisimman paljon eroon, ja luottavat siksi yhteiskunnan itsejärjestäytymiskykyyn ja talouden markkinaehtoisuuteen. Vastaavasti vasemmistolaiset aatteet kuten sosialismi ja kommunismi edustavat ääripessimismiä suhteessa vapaiden kansalaisten kykyyn luoda oikeudenmukainen yhteiskunta ja talous, jolloin ne vastustavat markkinoita ja itsejärjestäytymistä, ja kannattavat siksi laajaa yhteiskunnan toiminnan politisointia.

On selvää, että näitä kahta ajattelutapaa on mahdotonta yhteensovittaa. Tässä mielessä ”vasemmistoliberalismi” on sisäisesti ristiriitainen ilmaisu. Tämä on kuitenkin vain yksi tapa hahmottaa asiaa. Erottaakseni Soininvaaran porvarillisen vasemmiston käsitteen vasemmistolaisuuden aateperinteestä, käytän siitä nyt termiä pragmaattinen liberalismi.

Pragmaattinen liberalismi on nimitykseni edustamalleni uudenlaisen sosiaaliliberalismin muodolle, joka sosiaaliliberalismille tuttuun tapaan kantaa ”vasemmistolaista” huolta oikeudenmukaisuuden kokemuksen toteutumisesta ja yksilöiden sosioekonomisista lopputuloksista, mutta vasemmistosta poiketen haluaa rajata nykyisestä sitä aluetta, jolla julkinen valta toimii ja jonka puitteissa yksittäisiä asioita politisoidaan.

Pragmaattisen liberalismin syy tähän rajaamiseen ei kuitenkaan ole ideologinen eikä edellytä liberalistista aatetaustaa, vaan perustuu yksinkertaisesti siihen, että parhaan saatavilla olevan tiedon mukaan monet yhteiskunnan toiminnot toteutuvat parhaiten itsejärjestäytyvinä, kun jotkut taas toimivat paremmin, kun valtio ottaa niistä koppia.

Sosiaaliturva, kouluttautumisen tukeminen ja terveydenhuollon takaaminen ovat tyypillisiä annettuja esimerkkejä sosiaaliliberaalin valtion tehtävistä. Kuten 21. vuosisadan taloutta ja yhteiskuntaa käsittelevässä kirjassani Olipa kerran työ totean, näiden julkisten tehtävien lisäksi nykyaikaisen edistyksellisen valtion tulisi hinnoitella paitsi talouden ulkoishaitat myös sen ulkoishyödyt. Tässä pragmaattinen liberalismini eli kirjanikin lukeneen Soininvaaran porvarillinen vasemmisto eroaa liberalismin kirjallisuusperinteestä, mutta on silti täysin linjassa sosiaaliliberalismin periaatteiden kanssa. Kuten Soininvaara toteaa, se ei ole yhteensopiva klassisen liberalismin aateperinteen kanssa, joka tapaa kiistää ulkoisvaikutusten relevanssin – tai ainakin vähättelee niitä.

Liberan Synkät ajat Suomessa -pamfletin artikkelissani Virkamies varjelee meitä innovaatioilta yritin kuvailla pragmaattisen liberalismin tarvetta. Suomen monet ongelmat johtuvat nähdäkseni ennen kaikkea siitä, että globaalin talouden rakenteen ja sen toimintaympäristön muutokset ovat niin nopeita, että voimakas yhteiskunnan politisointi ja liika yksityiskohtiin puuttuminen lamaannuttaa yhteiskunnan tarvittavien nopeiden muutosten edessä.

Koominen esimerkki tästä on se, että uusia ruokatuotannon mahdollisuuksia avaava ns. vertikaaliviljely teollisuushallissa ei voi saada maataloustukea ja jää siten markkinoilla tehottomimpien tuotantokeinojen jalkoihin, koska maataloustukien ehtona on kasvihuone tai pelto. Vastaavasti Suomessa työmarkkinoiden ja sosiaaliturvaoikeuden sääntely on niin jäykkää, että yrittämiseen tai työn vastaanottamisen kannustamisen sijaan laki määrää ihmiset tuijottamaan seinää. Tämänlaisten lainsäädäntöpakettien muuttaminen tarkoittaa Suomessa 10-20 vuoden projekteja. Sinä aikana on ehtinyt tapahtua enemmän muutoksia, ja lakihankkeissa ollaan jatkuvasti yhä enemmän todellisuudesta jäljessä.

Looginen johtopäätös olisi rajata julkinen päätöksenteko strategiselle tasolle ja keskittyä säätelemään lopputuloksia sen sijaan, että puututtaisiin toivottavien lopputulosten aikaansaamisen tarkkoihin menetelmiin, kuten nyt teemme. Pragmaattisen liberalismin tavoite ei siis ole itsetarkoituksellisesti pyrkiä valtiosta eroon, vaan muotoilla nopeasti muuttuvassa maailmassa hyvin toimiva valtio. Tämä on tietenkin kunnianhimoinen tavoite. Sen tavoittelu edellyttää harkittua optimismia ja varovaista edistysuskoa, josta on alettu käyttää termiä metamodernismi.

Kansan kannatuksen kannalta on tavallaan yksi hailee, mikä strukturoitu filosofinen aateperinne tällaisen pragmaattisen politiikan taustalla on, kunhan sen tavoitteet ja keinot on helpot ymmärtää ja allekirjoittaa. Lähestulkoon kaikki suomalaiset ovat yksimielisiä siitä, että jonkinasteinen hyvinvointivaltio on tavoittelemisen arvoinen. Lisäksi suomalaiset ovat varsin samaa mieltä siitä, että ulkoishaittoja kuten ympäristövahinkoja tai ulkoishyötyjä kuten tieteellisiä löydöksiä kannattaa arvottaa.

Suomeen 1970-luvulla vakiintuneen korporatismin ja ylisääntelyn kannatus on 2010-luvulla alkanut murentua pala palalta. Yhä useampi äänioikeutettu suomalainen siis odottaa sitä, että kasvavaa taloutta, uskottavaa energiapolitiikkaa ja kestävää hyvinvointivaltiota kannattava ei-korporatistinen ja maltillisesti liberalistinen peluri ilmaantuisi puoluekentälle. Se olisi luonnostaankin kaupunkilaisten makuun sopiva puolue, ja se ymmärtäisi kaupunkien kasvavan roolin nykytaloudessa. Tällainen puolue ei olisi perinteisessä mielessä vasemmistolainen tai oikeistolainen, vaan edustaisi uudenlaista poliittista keskustaa, josta kaiken maailman ajatuspajoissa käytetään termiä radikaalisentrismi.

Jo pelkästään historian painolastiensa vuoksi yksikään suomalainen puolue ei tällä hetkellä täytä tätä pragmaattisen liberalismin kannatuksen kasvavaa aukkoa puoluekentällä. Kokoomus se ei voi olla, koska sen keskeisistä vaikuttajista liian suurella osalla on liian vahvat klassisen liberaalit tai liberaalikonservatiiviset arvot. Voisiko tuo puolue olla Vihreä liitto? Se riippunee täysin siitä, valitseeko puolue lähitulevaisuudessa olevansa julkikuvaltaan edistyspoliittinen ja pragmaattisesti liberaali vai ekososialistinen.

Kenties tulevina vuosina tulemme näkemään puoluekentällä aivan uudenlaisia ilmiöitä.

Blogit Liberan blogiin kirjoittavat eri alojen asiantuntijat tai muuten vain mielenkiintoiset henkilöt. Blogit ovat kirjoittajiensa mielipiteitä, eivätkä välttämättä edusta Liberan virallista kantaa.