BuzzFeed-uutissivusto sai tänä syksynä haltuunsa ehdotuksen, jonka Venäjä esitti presidentti Donald Trumpille tämän oltua virassa kolme kuukautta. Sen tarkoitus oli palauttaa Yhdysvaltojen ja Venäjän välit välittömästi ”normaaleiksi”, ja se sisälsi ainakin yksityiskohtaisen aikataulun siitä, milloin valtiot sopisivat keskenään niin Iranin kuin Pohjois-Korean ja Afganistaninkin ongelmat.

Ehdotus oli suunnitelma, joka pyyhkäisisi pöydältä Ukrainan sodan ja Venäjän sotkeutumisen Yhdysvaltojen vaaleihin. Ikään kuin niitä ei olisi koskaan ollutkaan. Ikään kuin Venäjälle asetetuille talouspakotteilla ei olisi mitään perusteita.

Yhdysvallat vastasi Venäjän ehdotukseen lisäämällä pakotteita, eikä Trumpilla olisi edes ollut valtuuksia ajaa yksin moista suunnitelmaa läpi, vaikka Venäjän presidentti Vladimir Putin oli ehkä niin haaveillutkin.

Tai sitten BuzzFeedin käsiinsä saama aineisto vuodettiin julki tahallaan, joko Trumpin nöyryyttämiseksi tai viestiksi maailmalle: Venäjä on valmis asettumaan napit vastakkain Yhdysvaltojen kanssa tai päättämään maailman kohtalosta kahden kesken. Samalla Putin–Trump-sopimusten vilauttelu luo epäilyksiä ja niiden varjoja: mitä jos tällaiset järjestelyt ovatkin mahdollisia?

Demokraattisissa maissa presidentti ei kykene runnomaan läpi yksin tällaisia diilejä, mutta Venäjän ehdotukset kurkottelevatkin kohti sellaista maailmanjärjestystä, jossa demokratia ei ole niiden esteenä.

Paiskatessaan Hitlerin kanssa kättä Stalin liittoutui tuon ajan äärioikeiston kanssa.

Putin on tehnyt aivan samoin: kumppaneiksi sopivat kaikki liberaalia demokratiaa vastustavat tahot, ja Trump voitaneen laskea tähän kategoriaan. Tarjoilemalla kahdenkeskeisiä, itsenäisten maiden sisäisen päätäntäprosessin yli käveleviä sopimuksia Putin tarjoilee samanlaista ”rauhaa” kuin Stalin.

Sopimus oli vakuutus: Neuvostoliitolla oli oikeus tunkeutua muiden valtioiden alueelle.

Yhdysvalloille tarjottu ehdotus on osa pidempää jatkumoa, jonka juuret kantavat toiseen maailmansotaan.

Vuonna 2014 Putin rehabilitoi Molotov–Ribbentrop-sopimuksen kehuessaan sitä lehdistökonferenssissa, jossa hän esiintyi yhdessä Saksan liittokansleri Angela Merkelin kanssa. Samat viestit toistuivat, kun Putin puhui historioitsijoille saman vuoden syksyllä Modernin Venäjän museossa, symbolisesti sopivassa paikassa.

Tuolloin hän ihmetteli, mitä pahaa kyseisessä sopimuksessa muka oli. Putinin mukaan kyseessä oli vain osoitus siitä, ettei Neuvostoliitto halunnut taistella. Tässä tarkoitushakuisessa tulkinnassa Stalin näyttäytyy järkevänä valtiomiehenä, joka halusi säästää kansansa verenvuodatukselta.

Putinin ulostulo oli merkittävä, koska vielä vuonna 2008 hän itse oli julkisesti tuominnut sopimuksen ja pitänyt sitä juridisesti pätemättömänä, Neuvostoliiton vuonna 1989 antaman julkilausuman mukaisesti. Sitä ennen Neuvostoliitto oli kieltänyt sopimuksen salaisen protokollan olemassaolon. Se tarkoitti niin kolonialismia, alusmaiden haltuunottoa kuin kiristystä ja petosta – kaikkea sitä mitä Neuvostoliitto ei julkisen propagandansa mukaan edustanut.

Salaisesti sopimus oli kuitenkin ollut neuvostojohtajien kruununjalokivi ja siksi sen palauttaminen kunniaan on Venäjän nykysuuntausten mukaista, osa neuvostoperinnön glorifiointia.

Sopimus oli ylpeyden aihe, koska sen myötä Neuvostoliiton ulkopuolinen suurvalta tunnusti ensimmäistä kertaa sen, että Neuvostoliitolla oli ”laillisia” intressejä sen omien rajojen ulkopuolella. Se oli vakuutus siitä, että Neuvostoliitolla oli oikeus tunkeutua itsenäisten valtioiden alueelle ja hallita niitä.

Epäilemättä Putin haluaa omiin nimiinsä myös vastaavan sopimuksen.

Miksei haluaisi? Ja mitä syytä olisi olla jatkamatta Stalinin hyväksi havaitsemalla tiellä, jos Stalin ratkaisuineen esitetään rauhaa rakastavana valtiomiehenä? Miksei muita samanlaisia sopimuksia voisi tehdä?

Vuonna 2008 Putinin on sanottu ehdottaneen Puolalle Ukrainan jakamista.

Itä-Euroopan ja Baltian maiden kokemus Stalinin sopimuksista on tietenkin täysin vastakkainen uuden Venäjän tulkinnoille, mutta jos Putin ihailee julkisesti toiseen maailmansotaan johtanutta sopimusta, joka jakoi Euroopan kahtia, asia koskee koko maailmaa.

Molotov–Ribbentropin tekeminen salonkikelpoiseksi edustaa maailmankuvaa, jossa ulkopuoliset voimat voivat keskenään jakaa itsenäisiä valtioita alusmaikseen, ja että se voidaan tehdä sopimuksin, jotka noudattelevat samanlaisia prinsiippejä kuin Hitlerin ja Stalinin keskinäiset järjestelyt.

Pyrkimystä siihen suuntaan ainakin on ja Trumpille esitetty suunnitelma oli niistä yksi. Jo vuonna 2008 Putinin on sanottu ehdottaneen Puolalle Ukrainan jakamista keskenään.

Vaikka Putinin ehdotukset olisivat vain fantasiaa, jo niiden valmistelut ja eteenpäin viemiset palvelevat tehokkaana instrumenttina Putinin hajota ja hallitse -taktiikassa.

Kremlin toimet ja lausunnot lyövät kerta toisensa jälkeen kiilaa etnisten ryhmien välille ja valavat öljyä kansojen historiallisen muistin päälle. Niin teki vuoden 1939 sopimuksen uustulkinta, ja niin teki Venäjän Yhdysvalloille esittämä suunnitelma, joka pyyhkäisi tiehensä niin Ukrainan sodan kuin alas ammutun lentokoneen, jossa kuoli 298 ihmistä.

Uusia ehdotuksia on varmasti tiedossa eikä ehkä kaukana ole aika, jolloin Molotov–Ribbentrop-sopimuksen salaisesta protokollasta puhuminen kriminalisoidaan Venäjällä.

Kirjoittaja Sofi Oksanen on kirjailija.