Nyt on ollut taas surullinen mieli ihanien köyhien puolesta.

Kokoomuksen Susanna Koski (fasisti?) kävi tv-ohjelmassa eikä halannut köyhää ja sanonut sille, että mää ymmärrän sua.

Olisi pitänyt sanoa. Jos olisi sanonut, köyhien asema Suomessa olisi parantunut.

Susanna Koski (natsi?), pienen pieni turkulaisele, se olisi riittänyt, niin sosiaaliturvan leikkaukset eivät olisi tuntuneet niin pahalta kuin olisi edes lupaus siitä, että kesästä on tulossa pitkäaikaistyöttömällekin aurinkoinen, mennäänkö yhdessä skumpalle, ai niin sulla ei oo fyrkkaa.

Poliittinen keskustelu perustuu lupauksiin, joita ei pidetä; vanhuksen kättelemiseen käsidesi taskussa; pienien ja hauraiden onnittelemiseen siitä, että ne ovat pieniä ja hauraita.

Sitten kun pienuus ja hauraus ei riitäkään, vaan haluaa ruokaakin, eikä sitä ole, valehdellaan vielä lisää. Tyhjennettiin just sun ruokakaappi sun itses takia, että ryhdistäytyisit, rakastetaan sua.

Valehtelun normalisoituminen pätee niin vanhoihin puolueisiin kuin uusiin liikkeisiin. Kun Liike Nyt lanseerattiin, jo sen ensiaskeleet perustuivat toinen toistaan tylsemmille valheille niin kuin Hjallis Harkimo olisi taas lupaamassa lapsilleen, että Jokereita en koskaan myy.

” Antaisivat meille edes kauniin valheen, sen me olemme ansainneet.

Sitten kun joku ei valehtelee, ei esitä, raivo hajottaa herkimpien päät, ja nykyään me kaikki olemme herkimpiä. Antaisivat meille edes kauniin valheen, sen me olemme ansainneet.

Kokoomuksen Susanna Koski vieraili viikon alussa televisiossa puhumassa pitkäaikaistyöttömälle, koska Yleisradiossa oli päätetty luoda vastakkainasettelu maailmoista, jotka olivat kaukana toisistaan.

Siinä se istui, meikattuna vielä, ei teeskennellyt itkua, ei ymmärtänyt sitä, että keskinäinen valehtelumme perustuu sille, että minulla menee huonosti ja sinä esität välittäväsi siitä ja minulle tulee parempi olo, vaikka edelleenkin menee huonosti.

Köyhä on lemmikkieläin. Sitä pitää silittää ja paijata, sitten sen voi päästää ulos saalistamaan omaa ruokaansa, kun rajansa empatiallakin.

Kansa tarvitsee valehtelua; ei vahvistusta epäilylle, että maailma onkin kylmä paikka, jota johtavat ihmiset, jotka samastuvat vain omiin tilanteisiinsa. Välittäminen ja huolehtiminen ovat sanoja, joita tulee toistaa silloin kuin ei välitetä eikä huolehdita.

Susanna Koskella ei ollut annettavanaan edes niitä. Ja siksi täällä raivottiin ja keskusteltiin kovin tunteikkaasti siitä, miksei Koski näyttele, miksei hän ottanut vakavasti esiintymiskoulutuksen sitä tuntia, jossa esitettiin vanhempaa, joka rakastaa lastaan, rahaa ei nyt vain ole turhuuteen, mutta toivotaan että joskus on, mees takas kellariin nukkumaan.

Empaattisuus muuttuu ongelmalliseksi, kun ollaan tilanteessa, jossa aletaan vaatia empatian esittämistä niin kuin se riittäisi.

Kirjoittaja on kirjailija ja käsikirjoittaja.