Tuttu tarina menestyksestä arvokkaana tavoitteena ei ole totta. Jos elämän arvo riippuu vain siitä, olemmeko onnellisia ja menestyneitä, meillä ei ole mitään toivoa, kirjoittaa Janne Saarikivi.

Eräs mediassa toistuva tarinatyyppi kertoo ihmisestä, joka on kokenut häntä vahvistaneita vastoinkäymisiä.

– Nyt ymmärrän antaa aikaa itselleni, sanoo työuupumuksen selättänyt haastattelussa. Syövästä parantunut kertoo, miten elämänarvot menivät uuteen järjestykseen. Joku voitti kiusaajien vihan ja itseinhon, toinen laihdutti itsensä seksikkääksi.

Näissä tarinoissa on se vika, että ne eivät ole edustavia. Kovin moni masentunut jää masentuneeksi, uupunut uupuneeksi ja lihava lihavaksi. Tiedän tämän ihan vain katsomalla, mitä ystäville, sukulaisille ja tutuille on käynyt.

Voisin kertoa esimerkin isästäni. Hän sairastui syöpään suurin piirtein saman ikäisenä kuin minä olen nyt. Olin silloin juuri täyttänyt 14 ja menossa kahdeksannelle luokalle. Siinä syövässä ei ollut mitään kasvattavaa tai hienoa, se oli yhtä helvettiä. Ihana isä muuttui katkeraksi ja hoitojen paisuttamaksi. Hänen aivokasvaimensa aiheuttivat unohtelua ja aggressioita ja koko mies muuttui melkein tuntemattomaksi. Hiljaa huoneessani pelkäsin sitä päivää, jolloin hän kuolisi. Ja lopulta sekin kauhea päivä tuli. Siinä koko tarinan “opetus”.

Tai voisin kertoa parhaasta ystävästäni. Hänestä piti tulla tutkija ja runoilija – lahjat olisivat monenkertaisesti riittäneet kumpaankin tehtävään – mutta tulikin masentunut juoppo, joka tappoi itsensä. Kymmenen vuotta hän kävi lääkäreillä, jotka vaihtoivat lääkityksiä, osallistui moniin hoitoihin ja tapasi auttajia. Eikä hän sittenkään löytänyt apua tai oivallusta, joka olisi auttanut. Vuosikymmen myöhemmin hänen poikansa, kummipoikani ja lahjakas parikymppinen muusikonalku, meni samaa tietä, samoilla mömmöillä saman kiven alle.

Kun ajattelen vuosien varrella tuntemiani lahjakkaita ihmisiä sanoisin Matti Nykästä mukaillen, että mahdollisuus joutua ihmisten ihailun kohteiksi ja hyvätuloisten joukkoon tai sitten mielisairaalaan, addiktiksi ja hirteen on noin fifty-sixty. Matti Nykänen itse juuri on mainio esimerkki siitä, miten valtavaan menestykseen on piiloutunut tappio ja ihmisten halveksunta, tai päinvastoin.

Kukaan meistä ei menesty vain ahkeralla työllä vaan tarvitaan myös kosolti onnea, hyvät olosuhteet ja paljon rakkautta. Silti meille saarnataan kerta toisensa jälkeen tarinaa, jonka mukaan jokainen voi menestyä, tai ainakin saavuttaa onnen ja mielenrauhan, kun vain tarpeeksi yrittää.

Tämä sanoma menestyksestä arvokkaana tavoitteena on alhaista paskapuhetta, bullshit par excellence.

Alexander Stubb kertoi kuulemma joka ilta lapsilleen, että pitää tehdä työtä ja menestyä. Jari Sarasvuo on kirjoittanut sisäisestä sankarista, joka löytyy jokaisesta. Ja Kanadasta saapuu Jordan Peterson kuluvalla viikolla Helsinkiin luennoimaan siitä, miten ihminen menestyy kun noudattaa 12 elämänohjetta.

Tämä sanoma menestyksestä arvokkaana tavoitteena on alhaista paskapuhetta, bullshit par excellence. Sama pätee pitkälti myös mielenrauhan ja onnen tavoitteluun. Jos elämän arvo riippuu siitä, olemmeko onnellisia ja menestyneitä, meillä ei ole mitään toivoa.

Selviytymystarinat voivat antaa meille hetkeksi lohtua, mutta itse asiassa teen jo nyt juonipaljastuksen. Kukaan meistä ei selviydy. Menestys on väliaikaista. Puolet tämän lukijoista saa sydänkohtauksen tai aivoinfarktin hetken ennen kuolemaa. Kaksi kolmasosaa teistä saa syövän, ja enemmän kuin joka neljäs kuolee syöpään. Tai sitten saat alzheimerin tai masennuksen ja vedät itsesi jojoon, tai kuolet onnettomuudessa. Odotahan vain!

Elämä on enimmäkseen kauheaa rämpimistä.

Elämä on hauras ja siinä ei voi saavuttaa mitään pysyvää. Juuri siksi elämä onkin arvokas. Kukaan ei osaa itse synnyttää yhtä ainoaa elävää solua. Siksi ihmisille ei tule kertoa, että sinusta voi tulla onnellinen ja menestyt jos teet niin ja näin, vaan että sinä olet arvokas, olit sitten menestynyt ja onnellinen tai et. Että jokainen, joka käyttää elämänsä siellä, missä ei ole menestyksen tai onnen häivääkään, mielisairaalassa, päihdeongelmaisten yömajoituksissa tai Gazan kaistaleella, on hänkin arvokas.

Elämä on enimmäkseen kauheaa rämpimistä. Se on sitä sekä näennäisesti menestyneille että vähemmän menestyneille. Silti se on ainoa mahdollisuus nähdä aivan kaikki asiat kuten syksyn outo valo, koiran lämmin katse tai rakastetun selkä hämärässä huoneessa.

Oppiarvot ja ammatit, palkat, kunniamerkit, palkinnot ja klikkaukset ovat yhtä tyhjän kanssa kun sydämesi lyö viimeisen kerran, yllättävän pian siis. Sitä odotellessa elämää ei voi ymmärtää, mutta elää sitä voi. Ja se on itsessään arvokasta, hyvinä ja huonoina päivinä, enemmän tai vähemmän menestyneenä, mutta ei vielä menehtyneenä.

Janne Saarikivi

Janne Saarikivi on suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen professori ja todennäköisesti eri mieltä kanssasi.

Kolumnia korjattu 8.11. klo 9.13. Jordan Petersonin nimessä ollut yhden kirjaimen lyöntivirhe korjattu. Peterson saapui Kanadasta, eikä Amerikasta, kuten kolumnissa aluksi luki.