I CNN’s dokumentarfilm Apollo 11, der bruger hidtil usete filmoptagelser fra NASA’s arkiver, opstår der kun en enkelt gang panik på rumskibets smidige og lange vej fra Jorden til Månen i juli 1969. Det er på tidspunktet, hvor landingsfartøjet Ørnen er blevet adskilt fra moderskibet Apollo 11 og bruger brændsel til at bremse hastigheden. Pludselig blinker det rødt på skærmene i kontrolrummet i Houston. Computeren, der styrer fartøjets månelanding, er øjensynligt overbelastet.

Der er kun nogle få minutter til at træffe beslutning om at afbryde eller fortsætte missionen. Dataloger på Massachusetts Institute of Technology, der har skrevet softwareprogrammet, bliver øjeblikkeligt kontaktet. De giver grønt lys til landing, selv om alarmen aldrig er gået af under prøverne. Lederen af M.I.T.-holdet, den kvindelige datalog Saydean Zeldin, forklarer, at hun har taget højde for netop den situation i sin programmering. Kaptajn Neil Armstrongs hjerterytme er i løbet af de få minutter hoppet fra 110 til 180 i minuttet.

Det er næsten ufatteligt at tænke på, hvor meget der kunne være gået galt under den dristige mission. Alene de skiftende ansigtsudtryk i kontrolrummene i Florida og Houston illustrerer, hvor usikre de operative ledere var på udfaldet.

Richard Nixons taleskribent William Safire havde forberedt en kort og bevægende tale, som præsidenten ville holde, hvis Armstrong og Buzz Aldrin skulle strande på månen, og som de første mennesker nogensinde dø på et andet himmellegeme.

I alt 400.000 amerikanere var på en eller anden vis engageret i planlægningen, bygningen og udførelsen af månelandingen. NASA havde 600 softwareingeniører beskæftiget på et tidspunkt, hvor en enkel computer kunne fylde et helt kontor. Det lykkedes for dem at reducere størrelsen til en mappe – en i Apollo 11, en anden i Ørnen. En lang kæde af nyopfindelser lever på godt og ondt videre i vore dages teknologidrevede samfund.

Som fire kommentatorer i dagens avis fortæller, kan menneskehedens første rejse til Månen anskues fra mange vinkler. Af det indsamlede geologiske materiale lærte vi enormt meget om sammenhængen mellem Jordens og Månens opståen for 4,5 mia. år siden – en debat, der endnu ikke er afsluttet med en skudsikker teori. Vi fik syn for sagn om de historisk mytiske aspekter ved Jordens nærmeste nabo. Kunstnernes tidshorisont blev udvidet, deres forståelse af universet uddybet.

Trang til at udforske og erobre

I nationernes rivalisering blev Månen til et territorium, der kunne erobres og koloniseres, selv om amerikanerne med bevingede ord understregede, at deres bedrift var på vegne af menneskeheden. Præsident Kennedy havde i en tale i 1961 fremstillet missionen – der på det tidspunkt af mange ansås for at være utopisk – som en måde at mobilisere amerikanerne til at løse en ekstrem vanskelig opgave. »Det vil tjene til at systematisere og afmåle vores evner og gå på mod,« forklarede Kennedy.

Men når det kom til stykket, handlede Apollo-missionen i sin essens om at komme først og plante Stars & Stripes på Månen. USA var ikke kommet sig over, at Sovjetunionen havde sendt det første rumskib (Sputnik) og menneske (Jurij Gagarin) i kredsløb om Jorden i henholdsvis 1957 og 1961. I Den Kolde Krigs rivalisering mellem de to supermagter krævede russernes bedrift et kontant og spektakulært modsvar. Dyrt blev det. I vore dages mønt kostede Apollo-missionerne 500-600 mia. dollar.

Og så lige pludselig i 1972 blev Apollo-programmet indstillet. Interessen for yderligere udforskning af Månen forsvandt. Det til trods for, at Kennedy i sin tale havde nævnt Månen som et trinbræt til Mars. Der er god grund til at reflektere over, hvorfor USA og Kina samt rigmænd som Elon Musk, Jeff Bezos og Richard Branson i dag – 50 år senere – planlægger at investere kolossale ressourcer i udforskning af rummet, etablering af permanente månestationer og endda en landing på Mars.

Skyldes det menneskets ubændige trang til at udforske og erobre, eller er det fordi vi ikke længere føler os sikre på menneskehedens overlevelse på vores planet? Det er værd at minde om, at de få mennesker, der har set hele planeten i dens fortræffelige pragt fra rummet, alle har bemærket det enestående netværk af have, bjerge, floder, skove – et biosystem opbygget over milliarder af år. Set på lang afstand virker dette sindrige system mere skrøbeligt end oplevet tæt på.

Netop derfor bør vi alle overveje, om menneskeheden ikke ville være bedre tjent ved at sætte al fokus og alle ressourcer ind på at bevare, hvad vi har. Månen og Mars venter gerne.