Det er blevet sensommer, og med udsigt til et kommende folketingsvalg kappes partierne på deres sommergruppemøder om at være lækre i befolkningens øjne og tilbyde budskaber, der kan få et par minutters opmærksomhed: Senest forlanger R et skriftligt tilsagn fra S, før de vil pege på Mette Frederiksen, mens S på deres side foreslår nærhospitaler, V vil styrke kernevelfærden, og DF bebuder et paradigmeskift i udlændingepolitikken.

Én ting er, at sådanne udmeldinger er gabende kedsommelige og mere eller mindre forudsigelige. Noget helt andet er, at de rammer fuldstændig uden for skiven.

I hvert fald hvis man ser på, hvad de unge vælgere ifølge den grønne tænketank Concitos klimabarometer anser som det politisk mest brændende spørgsmål: udsigten til klimaforandringer.

På spørgsmålet om, i hvilken grad partiernes indsats for at bremse klimaforandringer får betydning for, hvor krydset skal sættes til næste folketingsvalg, svarer 51 procent af de 18-29-årige ’i høj grad’, mens 33 procent svarer ’i nogen grad’. Sammenlagt mener flere end fire ud af fem unge altså ifølge barometeret, at udsigten til klimaforandringer er et vigtigt, hvis ikke det vigtigste, emne overhovedet.

Som den eneste aldersgruppe svarer ingen af de unge ’slet ikke’ på spørgsmålet. Det gør til gengæld 15 procent af vælgerbefolkningen som helhed, mens 20 svarer ’i mindre grad’. Kun 56 procent af folk i alle aldersklasser svarer ’i høj grad’ og ’i nogen grad’ til, om indsatsen for at bremse klimaforandringer spiller ind på, hvem de stemmer på.

Som altid er det ungdommen, der giver håb. Sådan var det for 50 år siden, og sådan er det også i dag.

Det giver næsten sig selv: De unge har indset, at festen – som de foregående generationer har nydt i fulde drag – er forbi, og nu er det blevet tid til oprydning. Men som ved andre fester skynder de fleste sig at smutte, mens kun de færreste bliver tilbage for at hjælpe med det.

Uden selv at have bedt om den har de unge af historiens gang fået rollen som opryddere. Det bliver i deres voksenliv – mens de skal stifte familie og lede efter fast arbejde – at regningen for de tidligere generationers forbrug skal betales. Hvis der altså bliver tid til det i en verden, der samtidig hærges af nationalisme, stærke mænd, religiøs formørkelse, folkevandringer og udbredt fremmedangst.