Jeg var barn i 1980’erne. Jeg aner ikke, hvor mange vegetarer, der var dengang, men min mor og min stedfar var blandt dem.

Hos min far fik jeg masser af kød. I hverdagen hos min mor fik jeg alt muligt andet lækkert.

Jeg opfattede ikke maden politisk, og der var ikke noget dårligt at sige om det – ud over selleribøffen. For knoldselleri er det eneste, jeg ikke spiser i dag. Den to centimeter tykke skive rodfrugt vendt i æg og rasp har sat sig på tværs for altid. Men alt andet er kommet godt tilbage.

Jeg lærte at lave fetarødbedebøffer og blomkålsgratin, inden jeg lærte at stege frikadeller. Og selv om min far aldrig rigtig blev overbevist om, at gulerødder er nødvendige i en gullasch, så kom jeg vist ud på den anden side med billedet af, at varieret kost er et gode.

Det er jeg glad for.

Der er masser af argumenter for at spise varieret – herunder for ikke at spise kød hver eneste dag. De mest åbenlyse er sundheds- og klimarelaterede. Dertil kommer dyrevelfærdsargumenterne, der – når man ikke af princip er imod at spise dyr – også kan håndteres ved at købe kød fra dyr, der har været behandlet ordentligt.

Og lad det være sagt med det samme: Jeg er kæmpe fan af, at folk tager et ansvar selv. De, der gør meget ud af at overveje, hvad deres individuelle valg har af konsekvenser. Men det signalerer også et overskud. Økonomisk og psykologisk.

Det er trods alt nemmere at redde verden, hvis man har styr på sin familie og sit liv.

Jeg spiser selv – også takket være en klog hustru – varieret med både fisk og vegetarretter mellem køddagene. Vi lærer vores datter på halvandet år, at der ikke altid er kød på bordet.

Som privatperson er jeg altså ret bevidst – uden at være fanatisk.

Et politisk ansvar

Betyder det så, at jeg også som politiker mener, at opgaven er at adfærdsregulere den livsstil hos alle? Nej. Det ville være en fejl. Af mange, men primært to grunde.

For det første fordi vi politikere ikke kan fraskrive os ansvaret for klodens fremtid og bare håbe på, at alle – rig som fattig – træffer de beslutninger, der er bedst for fællesskabet. Vi skal i stedet ændre de strukturer, der er med til at skabe eller forstærke problemerne.

For det andet fordi de fleste afgifts- og begrænsningsredskaber i skuffen rammer socialt skævt.

Jeg er samtidig enig med dem, der fastholder, at klimaproblemerne skal tages mere alvorligt, end flertallet for øjeblikket gør.

Jeg er også bekymret over den mildest talt varierende beslutsomhed, hvormed klimamål og grøn omstilling fra tid til anden bliver forfulgt. Ikke bare i USA, Kina eller EU – men også her i Danmark.

Vi er de første, der for alvor mærker klimaforandringerne. Og de sidste, der kan gøre noget ved dem, inden det er for sent. Jeg mener derfor, at klimakampen er en bunden opgave for vores generation.

Grønne afgifter rammer skævt

Den politiske forbruger har magt. Danske forbrugere kræver både bæredygtighed og socialt bevidste virksomheder, og det betyder selvfølgelig noget. Mere økologi, mindre plastik.

Jeg synes, det fortjener ros, når man tager cyklen eller bussen. Køber en elbil i stedet for en benzinbil. Det gælder selvfølgelig også alle dem, der opgiver at spise kød, fordi det belaster klimaet. Eller bare skærer ned på antallet af bøffer. Godt gået! Fedt, at I stepper op.

Samtidig hører jeg til dem, der mener, at selv om individet har et ansvar, så betyder det ikke, at politikerne går ram forbi. Nej, tværtimod har vi en særlig forpligtelse til at skubbe samfundet i den rigtige retning.

Lige netop derfor bruger vi meget tid på at gruble over og finde måder, hvorpå vi kan sætte rammerne for at omstille vores samfund i en grønnere retning.

Jeg oplever, at vi virkelig prøver – på tværs af politiske skel – at rykke samfundet. Nogle partier mere end andre, bevares. Og med forskellige midler.

Et af de mest brugte og ofte fremdragne værktøjer er højere forbrugsafgifter.

Kan vi ikke bare lægge afgifter på alt det, vi vil af med? Bøffer og flybilletter eksempelvis? Jeg mener ikke, at det ville være socialt retfærdigt.

Det er en almindelig kendt sandhed, at grønne afgifter vender den tunge ende nedad. Den ufaglærte eller arbejdsløse skal trods alt også både vaske tøj og spise i nogenlunde samme omfang som direktøren. Derfor vil det skabe alt for stor ulighed, hvis vejen til at redde verden alene går gennem højere afgifter.

Og apropos ulighed, så virker afgifter måske ikke engang der, hvor forbruget er størst. Får man de forretningsrejsende og de økonomisk bedst stillede til at ændre adfærd ved – som vore svenske naboer – at pålægge flyrejser en flyafgift på 60 kroner?

Næppe. De har penge nok og betaler sjældent selv. De fleste ser ikke en gang beløbet, da det ofte er et rejsebureau eller en assistent i forkontoret, der booker billetten.

Skal man reducere deres forbrug af flyrejser, skal der helt andre pengebeløb til. Og tager du 1.000 kroner eller mere, så kan du være helt sikker på, at den sygemeldte, som måske førhen reddede sig en tur til Kreta, er reduceret til landkrabbe i Lalandia.

Det privilegerede udgangspunkt

Pointen er måske, at målet ikke altid helliger midlet. I et interview forrige sommer illustrerede Alternativets Uffe Elbæk, hvor galt det kan gå, hvis man indretter politiske løsninger efter alle os, der har mere end rigeligt:

»Man må droppe at tage på charterrejse fire gange om året og nøjes med to,« hed det blandt andet i Politiken.

Videre hed det, at man må »nøjes med at købe en ny iPhone hvert andet år i stedet for hvert år«.

Det kan man sagtens, uden at det ødelægger glæden ved livet. No shit, Sherlock.

Elbæks analyse demonstrerede desværre ikke nogen overbevisende forståelse for, hvad der skaber panderynker i de fleste familier i Danmark.

Det er rigtigt, at mange af os godt kunne undvære en del af forbrugsfesten og stadig være lykkelige. Men en grøn revolution må aldrig tage udgangspunkt i at alle os, der har rigeligt, bliver bedrevidende og fortæller den enlige mor på sosu-løn, at hende og børnene må vinke farvel til fjernsynet, bøffen eller charterrejsen.

De var nemlig ikke på chartertur fire gange sidste år.

En seriøs grøn omstilling skal ikke laves på ryggen af dem, der har mindst i vores samfund.

Alternative proteiner

Ud over at jeg frygter en social slagside af regulerings- og afgiftsforøgelser, så frygter jeg ganske enkelt også, at fremtidens klode vil have en middel- og overklasse, som er stor og rig nok til at betale, hvad det koster at drive os alle ud over afgrunden.

Men hvad gør vi så? Vi holder fast i, at der er masser af gode grunde til at spise varieret. Dernæst tager vi fat på at producere vores kød mere bæredygtigt.

Forskning i foder, der mindsker udledningen af drivhusgasser, mens bøffen vokser hos bonden. Investeringer i den stamcelleteknologi, der gør, at fremtidens bøf måske vokser ’direkte i køledisken’ – uden indblanding fra levende køer. Protein fra andre kilder, herunder insekter. Flere og bedre plantebaserede alternativer.

Noget af det kommer, hvis flere og flere vælger klima- eller sundhedsbevidst. Men det rykker for alvor, når vi politisk skaber bedre rammer for nye alternativer, når vi globalt laver klimaaftaler, som begrænser landbrugets mulighed for at udlede CO2, og når vi investerer de forskningskroner, der skal til for at finde fremtidens løsninger.

Så min opfordring skal lyde: Lad os kæmpe klimakampen og kæmpe den bravt. Men lad os også kæmpe den på lige vilkår og med strukturelle krav.

Jeg tror desværre ikke på, at man kan afgiftsregulere sig til en fælles erkendelse af nødvendigheden af grøn omstilling. Hverken hos alle dem i toppen, der vil blæse på det og betale sig til god samvittighed. Eller hos dem, der ender på skyggesiden.

En grøn revolution skal være socialt bevidst.