Hver formiddag, når Julies teenagedatter er gået i skole, går hun uden for huset og ryger en joint. Det samme gør hun hver aften, når datteren er lagt i seng.

34-årige Julie, der har haft sklerose, siden hun var 19, bor i en lille landsby et sted i provinsen, og hun har ikke lyst til at stå åbent frem og fortælle om sin ulovlige selvmedicinering med cannabis. Hendes mand ved det dog godt, og han støtter hende.

»Jeg er bange for at blive betragtet som misbruger, for det føler jeg ikke, at jeg er. Det har altid været meget hemmeligt, at jeg ryger cannabis for at dæmpe mine smerter og spasmer. Når man bor i en lille landsby, hvor alting er lidt tys-tys, så er man nødt til at passe meget på, for ellers ved alle, at man gør det,« forklarer hun.

Derfor venter hun med længsel på, at Folketinget får legaliseret medicinsk cannabis, så hun åbent og med ro i sindet kan fortsætte med at dæmpe sine smerter og spasmer.

Cannabissen er det eneste stof, som giver hende fuld smertedækning på en måde, så hun kan opretholde en almindelig tilværelse.

»Jeg vil hellere have lovlig medicinsk cannabis end at vinde i Lotto,« som hun siger.

En hemmelighed

Julie ryger hash, fordi det er det, der er nemmest for hende at få fat på. Men hun sørger altid for at tage langt væk fra landsbyen, når hun skal gøre sine ulovlige indkøb.

Ligeledes er hun meget omhyggelig med at gemme hashen og sørge for, at ingen, og slet ikke hendes datter, ser, at hun ryger.

»Det er en del af mit liv, som hun slet ikke er inkluderet i, fordi hun ikke er større. Hun skal tids nok finde ud af, at jeg er nødt til at kriminalisere mig selv, for at jeg kan holde mig selv ud,« siger Julie og tilføjer:

»Jeg ved godt, at jeg ikke for evigt kan holde det skjult for hende, for børn er ikke dumme.«

Læs også:Lægeforeningen er utryg ved medicinsk cannabis

Men det er ikke bare Julies datter, hun skal tage hensyn til.

»Det er lige så meget omverdenen, f.eks. kommunen eller forældrene til min datters skolekammerater. Jeg vil ikke blive betragtet som en kriminel og en misbruger. For jeg er ikke misbruger, jeg føler derimod, at jeg er velfungerende og i live og kan være der for min datter og min mand og min omverden,« siger hun og tilføjer, at hun takket være cannabissen nu »kører et helt normalt liv fra fem morgen til ti aften«.

»Jeg sidder i forældreråd og skolebestyrelse og kan tage til træning og styrke min krop, uden det skal gøre så pokkers ondt bagefter.«

Julies mand har eget firma, og selv søger hun efter et skånejob, som hun kan klare.

800 kroner i egenbetaling

Når sundhedsordførerne fredag mødes med sundhedsminister Sophie Løhde, skal de diskutere to lidt forskellige oplæg til, hvordan en kommende forsøgsordning fra 2018 til 2021 skal se ud.

Forskellen på de to modeller er ifølge Informations oplysninger først og fremmest størrelsen på patienternes månedlige egenbetaling.

Enten kan egenbetalingen sættes til 800 kroner. Det har f.eks. smertelægen Tina Horsted, der efter at have åbnet en privat smerteklinik har ordineret såkaldt magistrelt medicinsk cannabis til en lang række patienter, foreslået som et acceptabelt niveau.

Eller også sættes egenbetalingen op til det dobbelte, 1.600 kroner. I det første tilfælde vil det offentlige tilskud være ca. 70 procent, i det andet tilfælde godt 40 procent.

Læs også: Sklerosepatient: Det bør forsøgsordningen med medicinsk cannabis indeholde

Med 800 kroner vil de samlede anslåede udgifter til en fireårig forsøgsperiode være 106 millioner kroner, med en egenbetaling på 1.600 kroner vil den anslåede udgift blive 74 millioner kroner.

I begge modeller er indregnet en formindsket udgift til øvrig medicin på 20 procent. Uden denne effekt vil den anslåede udgift løbe op i henholdsvis godt 130 millioner og godt 90 millioner kroner.

Baggrunden for regnestykket er en antagelse om, at dagsdosissen for ca. 1.500 deltagende patienter vil være 700 mg, som vil koste ca. 90 kroner, hvis den gennemsnitlige indkøbspris for fem gram tørret cannabis vil være ca. 458 kroner, når apotekerens avance samt moms er indregnet.

Dertil kommer udgifter på omkring 22 millioner kroner til et tilrettelægge forsøgsordningen med bl.a. tilsyn, oplysning og forskning i perioden.

Fredagens møde med sundhedsministeren vil vise, hvad der kan blive flertal for blandt sundhedsordførerne.

Dårligt råd til 1.600 kroner

Julie føler sig ikke afskrækket, hvis egenbetalingen for lovlig medicinsk cannabis pr. måned løber op i 800 kroner. Det svarer sådan nogenlunde til, hvad hun i forvejen i dag bruger på at købe hash fra det illegale marked.

»En egenbetaling på 800 kroner ville jeg slet ikke betænke mig på, men bare sige tusind tak,« siger hun.

Hvis egenbetalingen derimod ender på 1.600 kroner pr. måned, er Julie ikke sikker på, at hun ville have råd til det.

Læs også: Forslag om fireårig forsøgsordning med cannabis som medicin

»Så ville jeg nok se mig nødsaget til stadig at benytte mig af det illegale marked,« vurderer hun.

Julie fik konstateret sklerosen for snart 15 år siden, og på egen hånd erfarede hun som ung, at hendes smerter og spasmer ikke var så slemme, hvis hun røg cannabis ved festlige lejligheder.

Men da hun blev gravid, kvittede hun alt, hvad der hed røg, og fik så udelukkende den traditionelle sklerosemedicin.

»Men jeg har aldrig kunnet få dæmpet mine smerter tilstrækkeligt, hvis ikke jeg også brugte morfin. Og det brød jeg mig ikke om. Når jeg skulle være mor, ville jeg ikke ligge i en morfinkoger.«

Åben om sygdommen

Selv om Julie holder sin selvmedicinering med cannabis hemmelig, er hun åben om sin sygdom.

»Nej, jeg kan selvfølgelig ikke holde min sygdom hemmelig. Jeg blev meget hurtigt meget syg og endte med at sidde i en elkørestol. Men nu er jeg ikke længere bundet til min kørestol, om det er cannabissen, der har gjort noget der, er jo svært at sætte ord på, men det blev bedre i den tid, hvor jeg fast begyndte at behandle mig selv dagligt med cannabis. Nu kan jeg meget bedre overskue det hele,« siger hun.

Hun er ikke i tvivl om, at en legalisering af medicinsk cannabis ville være en afgørende forskel for hende.

»Så skulle jeg ikke længere kriminalisere mig selv for at have det godt. Det ville være mere legalt, at det var medicin, og omverden ville have en større forståelse.«

Julie holder en lille pause, så siger hun:

»Jeg møder af og til den forestilling, at en hashryger er en, der er langsom og doven. De skulle bare vide … Jeg kunne så godt tænke mig at vise omverden, at man behøver ikke at sidde i et hjørne og sumpe. Men som tingene er nu, tør jeg ikke.«

Julie er ikke kvindens rigtige navn. Hendes rigtige navn er redaktionen bekendt.