Kære læsere.

Har du været der ? Har du nogensinde været helt ude på kanten ? Har du prøvet at snappe efter vejret ? At miste kontrollen ? At gå i panik, bryde sammen, ophøre med at fungere ? Når det bare blev for meget ? Når du bare ikke kan ta´mere ?

Jeg læste for ganske nylig en havari rapport efter en kollision mellem to fly. Den indeholdt en udskrift af "cockpit voice recorderen" i det ene af dem, en stor jetliner. Lige efter kollisionen er det store af de to fly stadig intakt, har kabinetryk og strøm, men har fatale skader på den ene vinge. Flyet ruller over mod styrbord, trods fuldt krænge ror den anden vej. Først er piloterne fattede, de falder tilbage på deres simulator træning, og prøver at finde vej til en eller anden for for kontrolleret flyvning.

Det går så op for dem, at deres fly ikke kan bringes under kontrol mere, og hvad det konkredt betyder for dem. Det tager dem under ti sekunder at erkende det definitivt. Det kommer til dem, de må tage det ind.

Det sidste ord i cockpittet der lagres i flight recorderen er ordet "mother"

Nogen af os kommer til at få den oplevelse en dag. Måske ikke på nøjagtigt den måde, men med samme resultat. Det synker ind, vi klarer den ikke. Hvor længe man forbliver problemløsende og kommunikerede - med det vi kan kalde "brugbar bevidsthed" er individuelt og helt irrationelt bestemt.

Når vi konfronteres med noget der bare er for stort, og vi bliver de små, opdager man hvor kostbart livet er og hvor uendeligt små vores dagligdags problemer i virkeligheden er, set i den rette skala.

Jeg har prøvet at være kilet fast på havbunden, dybt under vandet, under noget vraggods. I en selvbygget undervandsbåd. Sammen med to andre mennesker, og med luft til to - tre timer. Det får mig ikke til at panikke, slet ikke, jeg bliver meget rolig og analytisk i den situation. Det gør man får løst problemerne, og klarer den. Hvis man ellers kan. Man vikler sig ud og fortsætter dykket.

Men når mine nøgler er væk, og det sker tit, kan jeg blive lammet af skræk og panik. Vi mennesker er ikke rationelle, heller ikke når vi beslutter os for at det eneste fornuftige at gøre i en given situation, er at gå i panik.

I dag cyklede jeg i modvind. Det regnede smask ind i snotten på mig, og jeg var næsten blind inden under de sjask våde briller. Det gjorde simpelthen ondt i hænderne, så forbistret koldt var det. Før i tiden ville jeg have brokket mig og råbt skældsord efter vejrguderne, cyklen eller billisterne der drøner forbi, ligeglade og travle. Men ikke mere. Der var noget der var vigtigere end brok og små hverdags problemer.

Illustration: Privatfoto

Man må huske det der virkelig gør en forskel. Det er ikke trykfaldet over injektoren, eller den specifikke impuls, eller nogen døde ting, men den nerve i livet som gør det værd at leve. De mennesker som gør en forskel for dig. Måske man glemmer det i hverdagen. I starten af 2013 tog Sirid til Columbia, og skulle i en måned være jæger i junglen, sejle på floder, filme og den slags Sirid gør. Det gjorde fysisk ondt til sidst, så meget savnede vi hinanden men så kom hun hjem til flag og blomster.

Det er det allermeste. Men...der en en lille grå trold med trekantede ører der ikke må glemmes...

For desuden har man jo brug for en varm, blød og snakkesalig, ganske let overvægtig, grå hankat...det er klart. Uden bløde dyr går den ikke.

Man kan selvfølgelig ikke gå gennem livet uden nogen knubs, uden at der er en ting eller to, som får en til at føle sig forslået. Det første halvår af 2014 fik mig tit til at tænke på den lille ikon fra Wolfenstein 3D, hvor vores helt går fra at være flot, til at være helt smadret.

Nedtur ! Grafik: id Software / John Carmack

Jeg havde det virkelig som det yderste højre ikon, men egentligt jo uden grund. For det er bare krusninger, man kommer over. Tænk på cockpit voice recorderen. Så er det meste bare så ligegyldigt.

Andet halvår af 2014 ser helt anderledes ud, og nu er jeg jo bare der hvor jeg skal være, i fuld gang, med stigende specifik impuls, brændstof i årene, og smil om læberne. Jo, jo, der er sket nogen ting med en, men hey, man har lunger, hjerte og hjerne og alle lemmer. Resten er bare teknikaliteter.

C´est la vie !

"When its raining, I remember that I am happy to live on a planet that has water. When there is just too many cars and people in the street, I remember that I am happy to live on a planet that has life. Everything is different, when you have seen Earth in the perspective that we experienced going to the Moon."

Al Bean, Lunar Module Pilot, Apollo 12.

Fremtiden, altså 2015, er endnu ikke dannet. Den har lige så mange mulige udfald som der er molekyler i universet. Plus nogen ind i mellem. Men det som jeg synes er så vigtigt for raketprojektet lige nu er at udfaldsrummet, altså mulighederne for hvad der kan ske, rent teoretisk er enormt og rigtigt godt i den gode ende.

Vi kan komme til at opleve et aktivt styret skyd med en raket kraftigere end 1X, som når op i de aller øverste lag af stratosfæren. Vi kan komme til at opleve at Bob Truax 60er vision om "the big dumb booster" og sermisubmerged sea lunch endelig bliver praktiseret. Hvis vi er heldige. Det er måske lige så lidt sandsynligt med et perfekt skyd, som f.eks. en alvorlig brand i HAB, men begge dele kan ske, begge dele er med i udfaldsrummet for 2015.

Hvis ikke vi lavede noget ballade har i Rumlaboratoriet, ville udfaldsrummet ikke omfatte et hypersonisk skud til 60 plus kilometer, men det gør det nu. Ergo bliver verden et lidt mere spændende sted at leve, fordi vi gør det. Laver noget ballade, og ikke vil høre på de voksne.

En ting jeg aldrig, aldrig bliver træt er er at lære nyt, som at opdage nye sprog. I dag har jeg brugt i et lydstudie hos Radio 24/Syv, hvor jeg har arbejdet med en ny radio blog. Den første, noget prøvende er udkommet, og kan høres her:

Radioblog nummer et

Den næste går lidt mere i detaljer med iRocket, men det er selvfølgelig ikke muligt at lave teknikbaskere, når de der lytter ikke kan forventes at ane noget om vores danske raketaktiviteter. Men det kan jo komme. Måske jeg kan få noget airtid mellem 03 og 04 på torsdage nætter... En ting har jeg dog opdaget...det er helt fantastisk at arbejde med dette medie, som jeg egentligt troede var lidt en anakronisme...men hold da op hvor det ikke passer. Radio er totalt herligt, det er et sprog for sig selv, og jeg er hooked og vil arbejde mere med det.

Ja, jeg laver alt muligt, elsker alle mulige ting, for jeg kan ikke lade være. Det er jo det der er det sjove, ikk ?

En anden ting som 2015 måske vil bringe er de oplevelser den nyanskaffede amfibie fly kan give. Læsere af bloggen her vil vide at jeg har en stor kærlighed til bemandet flyvning - og når det kan gøres med en stall hastighed på 26 knob, med 65 hk totaks motor, og til 150 kr. pr flyvetime, så bliver det med et meget spændende. Tænk at flyve på den måde, tænk at opleve verden i 3D, tænk og drøm !

Endelig, endelig kan jeg komme til at bruge de flyverbriller, jeg egentligt har købt til luftskibs brug - og som alt for længe har ligget på hylden og ventet på dagen.

Man kan, sådan rent principielt, simpelthen operere det fly lige ud af Lynettehavnen, og flyve hele vejen til Nexø, over hav og kyster. Det må være en oplevelse :) En anelse mere praktisk end det marine damp luftskib brillerne blev købt til :)

På tirsdag er der igen test i prøvestands tanken. Vi tager en aftens test, og ser om vi kan få en spike fri start ved at bruge pyroteknisk tænding frem for hypergoliserede køkkensvampe. Udfaldsrummet spænder fra indesluttet CATO til perfekt burn, men det hælder meget kraftigt mod det sidste.

Så på tirsdag tager det lille crew igen fat, og kører en test, måske endda to.

Det er kun praktisk muligt af en grund: Der er mennesker som nu hjælper til når der skal testes, gennem den operationelle del af støtteforeningen.

I skrivende stund har støtteforeningen for Rumlaboratoriet nået 132 medlemmer. Den har aldrig haft det bedre ! Jeg må bare sige huske et stort tak til alle der bærer ved til bålet, og gør at udfaldsrummet for 2015 bliver lidt mere spændende :)

Jeg vil gøre mit bedste for at give igen, promis !

Peter Madsen