Klimaforandringerne viser sig nu over hele verden. Enorme huller åbner sig i tundraen, Nordpolen flytter sig, og 52 isbjørne har besat en russisk by.

De første isbjørne dukkede op inden jul.

Der er ikke nogen rød knap, vi kan trykke på for at standse det Eric Rignot, glaciolog

Først var der bare nogle få sultne dyr, og det er noget, man må leve med, når man bor 550 kilometer nord for polarcirklen.

Bjørnene gik rundt inde i byen, og folk blev bange, når de store dyr bevægede sig lige uden for boligblokkenes vinduer om natten.

Den lille russiske by Belushaya Guba har 1970 indbyggere, og som dagene gik, blev isbjørnene mere og mere frygtløse.

Og der kom flere.

Bjørnene gjorde byens legeplads livsfarlig og belejrede folk inde i boligblokkene.

I begyndelsen af februar var der 52 bjørne på byens område.

Isbjørne på Novaya Zemlya i februar 2019. Foto: Friend of Your Friend / Social Media

Og så erklærede myndighederne på øen Novaya Zemlya undtagelsestilstand i den lille by.

- Jeg har været på Novaya Zemlya siden 1983, og jeg har aldrig set en lignende invasion af isbjørne, sagde chefen for de lokale myndigheder, Zigansha Musin, ved den lejlighed.

Men hvorfor trængte 450 kilo tunge rovdyr pludselig ind i opgangene i den lille by?

En isbjørn inde i en af opgangene i den lille by. Foto: Privatfoto

Tilbage til mammutterne

Det er et svært spørgsmål, og svaret indeholder 2349 døde rensdyr, et enormt hul i jorden og en rejse tilbage i tiden.

Vi begynder med det sidste og rejser tilbage til istiden, hvor de store bjørne kunne fylde maven med mammutkød, hvis de var heldige.

Men klimaet forandrede sig, og isbjørnene måtte tilpasse sig eller uddø som mammutterne.

Som billederne af de 52 isbjørne i Belushaya Guba viser, overlevede arten. Alligevel risikerer isbjørnen at ende som mammutten, fordi klimaet forandrer sig.

Hurtigt.

Det kan være svært at forklare hvor hurtigt, men herunder kan du se, hvordan jordklodens temperatur har udviklet sig de seneste 22.000 år.

Læg især mærke til den nederste centimeter.

Som man kan se i bunden af tidslinjen, går klimaforandringerne denne gang meget hurtigere end før.

Der er næsten ingen havis tilbage vest for Novaya Zemlya, hvor isbjørnene kan jage sæler om vinteren.

Så sultne isbjørne går gennem den lille by Belushya Guba i et forsøg på at komme nordpå, hvor der stadig er is på havet, men fordi indbyggerne har smidt affald udendørs, når dyrene ikke længere på deres rejse, fortæller Ilya Mordvintsev, der er forsker ved Severtsev Instituttet i Moskva til nyhedsbureauet TASS.

I stedet er de nu samlet inde i byen, hvor de kan leve af menneskenes affald.

Sultne isbjørne er nærmest blevet et symbol på klimaforandringerne sammen med døende koralrev, smeltende gletsjere og ekstreme vejrfænomener.

Havisens udstrækning i Arktis så således ud, da den nåede sit minimum for sommermånederne i september 2018. Foto: NOAA

Men klimaforandringerne får også jordkloden til at slingre i sin bane, vækker dødsensfarlige bakterier til live og får vulkaner til at gå i udbrud.

Mere om det senere, for først skal vi til Sibirien.

Langt ud i tundraen, hvor der findes et 100 meter dybt hul i jorden.

Det enorme hul i jorden

Hullet er omkring en kilometer langt, og det vokser med cirka 15 meter om året.

De lokale kalder hullet for ”døren til underverdenen”, men det er også kendt som Batagajkal-krateret.

Batagajkal-krateret er opstået, fordi tundraen smelter. Foto: Google Earth / TV 2

I 1960’erne var der ikke noget hul, men da de lokale fældede træerne i området, begyndte jorden langsomt at falde sammen.

Træerne skyggede ikke længere for solen om sommeren, og der var så meget is i undergrunden, at jorden styrtede sammen, da isen smeltede.

En lille kløft på stedet var det første tegn på, at jorden var begyndt at tø, men kløften blev ved med at vokse.

Efter årtusindeskiftet er det gået rigtig stærkt.

Krateret udvider sig med over 10 meter om året. Foto: Privatfoto

Hvis man studerer indersiden af krateret, kan man nu se jordlag fra de seneste 200.000 år. I jorden er der blandt andet fundet et føl, som har været frosset ned i 40.000 år – altså næsten dobbelt så lang tid som i tidslinjen længere oppe i denne artikel.

Der er nu planer om at skabe en klon af det dybfrosne føl.

Det cirka 40.000 år gamle føl kom frem, da tundraen tøede op. Foto: Ritzau Scanpix

Men de døde dyr og planter nede i tundraen gør også andre ting end at fascinere videnskabsfolkene.

Det varmere klima får dele af tundraen til at tø op, og når planter og dyr rådner, dannes der CO2 og metangas – altså de gasser, der er skyld i den globale opvarmning.

Gas og farlige bakterier

Mange steder dannes søer i hullerne, når tundraen synker sammen. Og når de flere tusinde år gamle dyr og planter rådner nede i og under søen, bobler gasserne op til vandoverfladen.

Når tundraen tør om sommeren, dannes der små søer. Hvis vintrene er milde, når søerne ikke at blive bundfrosne, og så tør tundraen endnu mere året efter. Foto: Ritzau Scanpix

Søerne kan ifølge USA’s rumagentur, NASA, sende så store mængder drivhusgasser op i atmosfæren, at den globale opvarmning kommer til at gå endnu hurtigere, end man oprindeligt troede.

- Vi kommer ikke til at vente 200 eller 300 år på at få store udslip af kulstof fra permafrosten. I min levetid, mine børns levetid, burde det tage fart. Det sker allerede, men ikke specielt hurtigt lige nu, men det topper sandsynligvis inden for nogle få årtier, siger Katey Walter Anthony fra universitetet i Alaska, der har undersøgt fænomenet for NASA.

Metangas bobler op fra Abraham Lake i Canada. Her er boblerne blevet fanget under søens is. Foto: Ritzau Scanpix

Men det er ikke kun gasser og døde dyr, der dukker op, når temperaturen stiger.

Det opdagede en gruppe rensdyrhyrder på Yamal-halvøen i Sibirien i sommeren 2016.

Året 2016 er det varmeste, der nogensinde er målt på Jorden, og sådan føltes det også ude på tundraen.

Temperaturen nåede op over 30 grader i skyggen, og da rensdyrene begyndte at dø, troede folk, at det var på grund af varmen.

Men så begyndte menneskene at blive syge.

Først fik ofrene et kløende udslæt.

Udslettet blev til sortfarvede blærer, der ikke gjorde ondt.

Russiske soldater undersøger et rensdyr i forbindelse med sygdomsudbruddet i 2016. Foto: Scanpix Denmark

Når blærerne bristede, fik ofrene sorte sår på huden.

Andre fik sår inde i kroppen.

En af dem var en 12-årig dreng, der havde drukket blod og spist kød fra et sygt rensdyr.

Han kunne ikke vide, at rensdyret havde miltbrand.

Dyrene havde sandsynligvis fået sygdommen fra et over 75 år gammelt kadaver, som var tøet op i sommervarmen, vurderede eksperter dengang over for Siberian Times.

Sygdomsudbruddet skyldtes "zombiebakterier", skrev de lokale medier, fordi miltbrandsporerne havde overlevet så lang tid.

På få dage mistede 2.349 rensdyr, fire hunde og den 12-årige dreng livet.

Børn i behandling efter udbruddet af miltbrand. Foto: - / Scanpix Denmark

I alt blev 90 mennesker indlagt til behandling for sygdommen, mens russiske militærfolk iført udstyr til biologisk krigsførelse blev sendt ind i området for at rydde op.

Og det er ikke kun i Sibirien, at klimaforandringerne kan få miltbrand til at sprede sig.

Bakteriernes sporer kan ligge i dvale i jorden i årtier, og en videnskabelig undersøgelse fra universitetet i Sydney konkluderede i sommeren 2018, at klimaforandringerne kan øge risikoen for sygdomsudbrud en lang række steder på den nordlige halvkugle.

Også steder, hvor der ikke er permafrost i jorden.

Nordpolen flytter sig

Miltbrand er kun en mikroskopisk lille konsekvens af klimaforandringerne.

En af de største kan observeres ude fra rummet.

Der er nemlig smeltet så meget is på Grønland, at det påvirker Jordklodens rotation.

1935 En isbræ ved Sukkertoppen i Grønland i 1935. Foto: Ritzau Scanpix

2015 Billedet her er taget 80 år efter det første foto. Foto: Ritzau Scanpix

Ifølge USA’s rumagentur, NASA, forsvandt der 7.500 gigatons is fra Grønland i det 20. århundrede.

Fordi Grønland tabte så meget vægt, påvirkede det den akse, jorden roterer omkring, og det fik Nordpolen og Sydpolen til at flytte sig, skriver NASA.

Den smeltende is på Grønland er årsag til cirka en trejdedel, mens smeltende gletsjere andre steder i verden og bevægelser i jordens indre er årsag til de andre to tredjedele.

Og netop jordens indre er et af de steder, man skulle tro var fri for at mærke klimaændringerne.

Men sådan er det ikke.

Da den islandske vulkan under isbræen Eyjafjallajökull gik i udbrud i 2010 og lammede flytrafikken over Europa med en enorm askesky, skrev en lang række medier om, at vulkanudbrud kan skabe klimaforandringer.

Udbruddet i 2010 sendte en lang røgfane ind over Europa, så flytrafikken var lammet i dagevis. Foto: Nasa Modis / Scanpix Denmark

At klimaforandringer også kan skabe vulkanudbrud, blev der ikke skrevet så meget om.

Truslen fra undergrunden

I 2017 fandt en gruppe forskere ud af, at klimaforandringer fremkaldte vulkanudbrud på Island i stenalderen.

Forskerne undersøgte, om der var en sammenhæng mellem, hvor meget is der var i de islandske gletsjere for omkring mellem 4.500 og 5.500 år siden, og hvor mange vulkanudbrud der var i området.

Der er 138 kendte vulkaner i Antarktis. Foto: Google Earth / TV 2

Undersøgelsen, der blev beskrevet i det videnskabelige tidsskrift Geology, kom frem til, at der var færre vulkanudbrud i perioder, hvor der var meget is på Island.

Store mængder is presser jorden ned, og det ser ud til at give færre vulkanudbrud. Hvis isen smelter, er effekten modsat.

- Vi kan forudse, at der sandsynligvis kommer meget mere vulkansk aktivitet i de områder af verden, hvor gletsjere og vulkaner støder sammen, siger den ledende forsker bag undersøgelsen, Graeme Swindles, til Scientific American.

Et af de steder, hvor gletsjere og vulkaner støder sammen, er i det vestlige Antarktis.

Gletsjere på Antarktis set fra rummet i 2014. Foto: Ho / Scanpix Denmark

I 2017 opdagede forskere fra universitetet i Edinburgh, at der lå 91 vulkaner skjult under isen. Dermed måtte geologibøgerne skrives om, for pludselig lå jordklodens største vulkanområde ikke i Afrika, men i det vestlige Antarktis.

Der er i alt 138 kendte vulkaner på kontinentet, og hvis nogle af vulkanerne under isen går i udbrud, kan det få det vestlige Antarktis til at smelte endnu hurtigere.

Der må ikke komme vand i skålen

Videnskabsfolk har længe været bekymrede for, at gletsjerne på det vestlige Antarktis er ved at forsvinde.

Det handler ikke bare om, at varmere havvand langsomt tør isen op i kanten af gletsjerne. Undersiden af de enorme isbræer hviler nemlig på klippegrund, der ligger langt under havets overflade.

På billedet herunder er det muligt at se Antarktis med og uden is. Den vestlige del af kontinentet er tættest på.

Gletsjerne ligger som en enorm isterning i en skål, hvor kanterne stikker ud i havet som toppen af en champignon.

Hvis toppen smelter tilstrækkeligt meget, kan der trænge vand ned i skålen, og så vil store dele af det vestlige Antarktis smelte.

Et muligt kollaps af iskappen blev forudsagt af forskere i det videnskabelige tidsskrift Science i 2014.

Hvis alt is i området forsvinder, vil verdenshavene stige med lidt over tre meter.

Der ligger meget mere is i det østlige Antarktis.

Isen i det østlige Antarktis er nogle steder 4,5 kilometer tyk. Foto: Michael Studinger / Scanpix Denmark

Indtil for nogle få år siden var videnskabsfolkene ikke specielt bekymrede for, at isen skulle forsvinde herfra.

Området var faktisk et af de steder, hvor iskappen så ud til at blive tykkere. Et hold på 60 forskere kom sidste år frem til, at det østlige Antarktis voksede med fem gigaton is om året mellem 1992 og 2017.

Overraskelsen

Isen over det østlige Antarktis har ligget nogenlunde stabilt i otte millioner år - også i en periode, hvor der var lige så mange drivhusgasser i atmosfæren som nu, fandt et internationalt forskerhold ud af i sommeren 2018.

Men nogenlunde samtidig fandt et andet forskerhold ud af, at to enorme gletsjere i det østlige Antarktis også skrumper.

Herunder kan du se, hvordan isen flyder ud i havet fra kontinentet.

Isstrømme på Antarktis. Hastigheden er højest i de blå og lilla områder. Foto: NASA / JPL

De lilla områder på billedet er der, hvor isen bevæger sig hurtigst, og det er også der, hvor mest is forsvinder.

De to gletsjere, der skrumper i det østlige Antarktis, har de lidt aparte navne Totten og Moscow University.

De mistede 18 gigatons is om året mellem 2002 og 2016, og undersiden af begge gletsjere ligger under havets overflade, ligesom i det vestlige Antarktis.

I januar 2019 kom der flere dårlige nyheder.

Der er ikke nogen rød knap, vi kan trykke på for at standse det Eric Rignot, glaciolog

En glaciolog fra University of California havde møjsommeligt kigget satellitfotos fra de seneste 40 år igennem for at se, hvor hurtigt gletsjerne havde bevæget sig gennem årene.

Resultatet blev offentliggjort i det videnskabelige tidsskrift Proceedings of the National Academy of Sciences - og ifølge forskerne sender det østlige Antarktis nu seks gange så meget is ud i havet som i 1979.

- Jo mere vi ser på systemet, jo mere opdager vi, hvor sårbart det er, siger manden bag undersøgelsen, Eric Rignot, til magasinet Science.

- Når disse gletsjere er destabiliserede, er der ikke nogen rød knap, vi kan trykke på for at standse det, siger han.

Et isbjerg dobbelt så stort som Fyn brækkede af ved Antarktis i sommeren 2017. Foto: John Sonntag / Scanpix Denmark

Enorme isbjerge er i løbet af det seneste årti brækket af kontinentet, og de seneste 25 år er der forsvundet 2.720 gigatons is fra Antarktis, viste et studie i det videnskabelige tidsskrift Nature i 2017.

Det svarer til en regndråbe på lidt over 17 kilometer i diameter, og halvdelen af den er kommet til i løbet af de seneste fem år.

Og regndråben ser ud til at vokse de kommende år.

Smeltevand kan skabe kaos

En international forskergruppe har forsøgt at skabe en prognose for, hvordan isen vil smelte de kommende årtier, hvis ikke der bliver gjort noget ved udledningen af drivhusgasser.

Gruppens resultater er blevet offentliggjort i Nature, og forskerne er kommet frem til, at afsmeltningen vil få verdenshavene til at stige hurtigst mellem 2065 og 2075, og smeltevandet vil sandsynligvis påvirke temperaturen på klodens havstrømme, så vejret kommer til at ændre sig i store dele af verden.

For eksempel er der risiko for, at Golfstrømmen, der holder Nordeuropa varmt, svækkes, så danskerne får køligere vejr, mens der bliver varmere i Arktis og det østlige Canada.

Og så vil verdenshavene stige.

Ifølge NASA er de allerede steget ni centimeter siden 1993, og lige nu stiger havene med 3,2 millimeter om året.

Kurven viser, hvor meget verdenshavene er steget ud fra NASA's beregninger. Foto: TV 2

Der er is nok på Antarktis til, at verdenshavene kan stige med over 60 meter, men de fleste forskere er enige om, at det næppe kommer til at ske inden for de næste par hundrede år.

Til gengæld kan vi allerede nu mærke, at jordklodens oceaner er blevet varmere.

Faktisk er havtemperaturerne aldrig blevet målt højere end sidste år - og det betyder blandt andet flere og kraftigere orkaner - billedet herunder er fra 2017.

Det varmere havvand betyder flere orkaner. Her ses tre på en gang i Det Caribiske Hav i 2017. Foto: HANDOUT / Scanpix Denmark

Men ny forskning viser også, at havene opvarmes hurtigere, end man hidtil har troet.

I februar 2019 kunne et kinesisk forskerhold offentliggøre, at FN's klimapanel tog fejl, da det for fem år siden kom med en prognose for, hvor meget oceanerne ville opvarmes.

Ifølge forskningsresultaterne, der blev offentliggjort i det videnskabelige tidsskrift Advances in Atmospheric Sciences, opvarmedes oceanerne 40 procent mere, end FN's panel havde forudset.

Faktisk er hvert af de seneste 10 år blandt de 10 varmeste, der nogensinde er målt i havene.

Det mønster er et "uomtvisteligt bevis på, at jorden opvarmes" og et umiskendeligt signal om de alvorlige skader, mennesker allerede volder gennem klimaforandringer, skriver forskerne, der er støttet af den kinesiske regering.

Døden på havbunden

Skaderne ses blandt andet på verdens koralrev, der ifølge UNESCO er i fare for at uddø inden år 2100.

Døde koraller ved Great Barrier Reef efter hedebølgen i 2016. Foto: Ritzau Scanpix

De små koraldyr, der bygger revene, kan ikke tåle temperaturstigninger på mere end én til to grader, og ifølge UNESCO er temperaturen ved revene allerede steget med én grad på 100 år.

Hvis der er ekstremt vejr, kan det være fatalt for revene, og ifølge UNESCO er samtlige 29 store koralrev i verden i farezonen.

Det største af dem, det 1400 kilometer lange Great Barrier Reef ud for Australien, blev hårdt ramt af en hedebølge i 2016, der slog 30 procent af korallerne ihjel.

Forurenet vand har nået Great Barrier Reef 15. februar 2019. Foto: Social Media / Ritzau Scanpix

Og i februar 2019 blev revet udsat for endnu en ulykke, da enorme mængder forurenet vand efter voldsomme oversvømmelser på det australske fastland indhyllede revet.

UNESCO kalder koralrevene for "havenes regnskove," fordi revene er levested for en stor del af livet i havet.

Tiden løber ud

De ægte regnskove - altså dem med træer, der kan optage noget af den CO2, som får temperaturen til at stige, er også i krise.

Billederne herunder er af regnskoven ved Amazonfloden - kør slideren ud til hver side for at se, hvordan skoven er skrumpet siden 1980'erne.

Og det er ikke kun Brasiliens regnskove, der bliver mindre.

Ifølge tal fra Global Forest Watch, der overvåger verdens skove, forsvandt der et skovområde på størrelse med en fodboldbane hvert sekund i hele 2017.

I løbet af et år blev det til 29,4 millioner hektar - eller et område på størrelse med Italien.

Når skovene i naturen ikke længere selv ser ud til at kunne afværge de menneskeskabte klimaforandringer, er det kun os selv, der kan forsøge at gøre noget ved problemet.

Det kan ske ved at mindske udslippet af drivhusgasser som CO2 og ved at plante mere skov.

Begge dele er noget, som EU og Danmark forsøger at gøre.

Et barn gynger mellem træerne i en skandinavisk skov. Foto: Odd Andersen / Ritzau Scanpix

Planen er at mindske CO2 udslippet med 40 procent i forhold til, hvor meget vi udledte i 1990.

Om det er nok til at redde koralrevene og iskappen på Grønland, vil tiden vise.

Men for de sultne isbjørne nord for polarcirklen ser menneskenes lossepladser ud til at være en mere sikker kilde til mad end den smule is, der stadig er tilbage på havet.

I januar 2019 viste målinger fra den canadiske ø Baffin Island, at Arktis har det varmeste klima i 115.000 år, og at området opvarmes to til tre gange hurtigere end resten af jordkloden.