Egentlig ligger det slet ikke inden for Henrik Møllegaards fagområde, men på et tidspunkt, fra efteråret 2008, måtte han gentænke sit arbejde. Som bankmand, der havde oplevet ustandselig privatøkonomisk vækst i syv år, kom han pludselig til at se kunderne fra en helt ny vinkel.

»Normalt havde jeg altid arbejdet ud fra tre grundpiller, når jeg talte med kunder: fakta, accept og ansvar,« begynder Henrik Møllegaard.

»Men i løbet af de sidste år er der kommer en fjerde ting til, som ikke kan undværes: Følelser … psykologi. Og ofte kan vi slet ikke komme ind til det, kunden egentlig skal og vil, uden at vi går den vej.«

Henrik Møllegaard er en kraftig mand i 40’erne med velplejet skæg omkring munden og et par lette briller på næsen. Han har været i branchen i snart 20 år er i dag ansat som filialdirektør i Sparekassen Sjællands Holbækafdeling. Han tager sig selv af kunder, men sidder også og hjælper sine kolleger med, hvordan de skal gå til privatkunderne her på den anden side af alle tiders største optur. For i virkeligheden er det sådan, man må forstå den krise, hans private kunder kan sidde i, mener han: som et resultat af en optur og en tilbagevenden til en normalverden. Et gammelt normal som han kalder det, uden at henvise direkte til konkurrentens slogan om et New Normal.

»Vi kæmper i virkeligheden meget mere med opturens psykologi end med nedturens. Det er jo ikke en umulig verden, mine kunder ser ind i, men der et eller andet umuligt drømmesyn, der blokerer udsigten, og den er skabt af tiden, hvor alt gik op. Det er den gamle normal, vi har glemt,« siger han og forklarer, hvordan folk er befriende ærlige når, de møder ham til et møde.

»De problematiske kunder ser jeg som regel, når det er gået galt. Når et eller andet uforudset er opstået, eller når virkeligheden er gået op for dem. Nu har jeg jo ikke været på psykologi-kurser eller noget, men det er det psykologiske, jeg må koncentrere mig om i sådan en situation. Jeg har flere gange oplevet at sidde med en person, der taler med mig om at blive skilt, før de har fortalt det til ham eller hende derhjemme: ’Hvordan kan jeg håndtere det her?’ spørger hun, ’har jeg en chance, hvad vil der ske, og hvad kan jeg forholde mig til.’ Folk er hudløst ærlige. Og det er også vigtigt for at nå ind til det, vi taler om. Fakta er let, men det bliver svært, hvis vi ikke når ind til det, det handler om.«

’Uden for byen er der helt lukket’

Krisen rammer nålestikspræcist på enkelte udsatte sociale grupper, påpeger Henrik Møllegaard. Og så rammer den geografisk, siger han og bruger Holbæk som eksempel:

»Holder du dig inden for Holbæk, er der ikke de store problemer, men kommer du bare 10-20 kilometer uden for byen, ser det helt anderledes ud. Her er du virkelig på den, hvis du bliver tvunget til en flytning. Der er helt lukket derude – hjælper sine kolleger til,« siger han.»Vi er nede på 60 eller 50 procentaf værdien, der er tilbage, og det kommer ikke op igen. Det er ikke enorme summer, men enorme konsekvenser. Se på tvangsauktioner – vi har stort set ingen i byen, men ude på Odsherred og nærmere Kalundborg, så begynder der at ske noget.

Og det er også dem, Henrik Møllegaard skal præsentere krisen for. Fortælle det luksusramte par, hvad man kan og ikke kan, eller forklare den enlige far, at han ikke kan sætte sin søn på efterskole alligevel. Omvendt bruger han også lang tid på andre kunder – på at få dem til at forstå, at de ikke er i krise. Og faktisk er det dem, han har flest af.

»Det er desværre for samfundsøkonomien bare sjældent dem, der bruger penge. De er som regel de bedste til at spare,« siger han.

»Jeg ville ønske, at nogen kunne forklare dem, at det hele ikke behøvede at se så svært ud. Men det er svært at få folk til at forstå, hvad denne her krise egentlig er. At den rammer nålestikspræcist på enkelte grupper, mens den slet ikke berører langt de fleste, og at det bare er en tilbagevenden til en tid, folk har svært ved at huske. Jeg har siddet med en kriseramt familie og prøvet at få dem til at forstå, at de kun kunne have én bil – det er jo ikke eksistenstruende.«

Indsigten kom med gældskrisen

Og på den måde minder Henrik Møllegaards udfordringer om dem, den tidligere beskæftigelse og finansminister Claus Hjorth Frederiksen (V)havde, da han tilbage i 2008 skulle i gang med at forklare danskerne, hvilke udfordringer de stod over for.

»Det var en virkelig svær opgave. Og det er det stadig,« siger Claus Hjort Frederiksen.

»For denne her krise udviklede sig langsomt i folks bevidsthed, og det var utroligt svært at have en indflydelse på, hvordan man opfattede den.«

For Claus Hjort Frederiksen handlede det fra starten om at få folk til at forstå, at den også ville nå os. Det, der lignede en amerikansk bankskandale, ville have indflydelse på danskernes privatøkonomi, og som han så det, var det først, da den europæiske gældskrise og Sydeuropas arbejdsløshed blev tydelig, at den var der.

»Vores hovedformål i den periode var at give en forståelse for, at der var et større problem, der ikke bare gik væk – den indsigt kommer først med den sydeuropæiske gældskrise. Men herfra udviklede det sig til at blive en mere generel tillidskrise, og så står man som politiker over for nye udfordringer. Sådan har det været en konstant balancegang,« forklarer han og påpeger den dobbelthed, der også hele tiden lå i krisen. For selv om arbejdsløsheden steg, var den ikke værre end før opturen, og danskernes privatøkonomi havde det på lange stræk glimrende.

»Men samtidig var vi nødt til at forklare folk, at ret voldsomme tiltag var nødvendige, at vi havde problemer med konkurrenceevnen og lønniveauet og på den anden side så ud til at klare os glimrende. De fleste troede jo i lang tid, at krisen var udefrakommende og at vi ikke kunne gøre noget, men det var ikke hele sandheden.«

Derfor mener Claus Hjort at befolkningen delte sig i to – én med krisebevidsthed og én uden.

»Ja, og det var så det meste af venstrefløjen, som jeg mener ikke rigtigt ejede krisebevidsthed, og det blokerede for budskabet, mener jeg.«

Det begyndte med Spanien ...

Helt så politisk er ejendomsmægler Rasmus Bergstrøm ikke, men hans analyse af krisens psykologi, minder til forveksling om Claus Hjort Frederiksens. Han startede i Odsherred i Vestsjælland i begyndelsen af 00’erne og har i dag en Nybolig-forretning lidt længere nede af gaden fra Henrik Møllegaards kontor på Ahlgade i Holbæk.

»Hvis folk bare reagerede, som de plejede, og så på deres penge på og deres private situation, ville denne her krise slet ikke være så slem,« siger han. Han oplevede allerede tingene gå i stå i starten af 2008 og måske også før, men faktisk oplevede han det store tillidsbrud og dermed også den store afmatning komme med krisen i Sydeuropa

»2009 gik faktisk fint, men da det begyndte at løbe ind fra Spanien, Irland, Grækenland, Italien og så videre, forstod mine kunder pludselig, at det her var alvor. Det mærkede vi jo med det samme. Liggetiden blev længere, og sælgerne blev heller ikke nye kunder, og så begyndte den nedadgående spiral, som først i de her måneder ser ud til at kunne vendes.«

Men krisen har – muligvis sammen med andre forhold – ændret hans kunders måder at gå til hushandler på, mener han. Eller som Henrik Møllegaard også ser det – opturen er den afgørende faktor.

»Der var år, hvor folk troede, de vidste en masse om boliginvestering, og det ikke længere handlede om, hvad man ville bo i, men om investering og afkast, og den tilgang oplever vi stadigvæk,« siger Rasmus Bergstrøm. Kunderne søger store mængder information, men ifølge ham, var det ikke altid de vidste, hvad informationerne skulle bruges til.

»Derfor er vi langt længere inde og forsøge at appellere til folks følelser i dag – også når vi laver en beskrivelse af ejendommen – det, og så energiforbruget. Det er de største ændringer, vi har oplevet,« siger han.

»Men for mig at se, tror jeg altså, det kan være sundt nok – også for Holbæk som by – at vi lige tænker os om og spørger os selv – hvem er vi egentlig?«

Tiltrængt afmatning

Henrik Møllegaard har heller ikke noget imod at tingene er stilnet lidt af. For ham at se var der ingen tvivl om, at økonomiens amokløb i 00’erne hverken var sundt for samfundet eller for den enkelte. Og måske kunne man oven i købet have forsudet krisen bedre. Men skylden er svært at placere, mener han

»Vi skabte alle sammen den fest. Også pengeinstitutterne, men særligt omkring boligfinansieringerne, ville jeg ønske at kunne have set klarere i krystalkuglen,« siger han.

»Da jeg sad i Nykredit i 2007 og 08, var der en økonom, der gik rundt og sagde ’Vi bliver nødt til at stoppe nu – det brister’. Han sagde det alle steder – til lederseminarerne og internt og overalt, men vi rystede bare på hovedet af ham. Vi troede ikke på ham. Og havde vi gjort det, var vores kunder jo bare gået videre ind ad den næste dør, og så havde de sagt ja der.«

— Møder du nogen bebrejdelser fra folk du møder?

»Næ, altså det er ikke helt så sjovt at være bankmand til familiefesterne, som det har været. For år tilbage var folk jo vældig interesserede i, hvad man skulle købe, og hvad man skulle investere i. Nu har man ikke helt så travlt med at fortælle, hvad man laver. Ikke fordi jeg synes, vi skulle skamme os, men der er altid nogen, der kan en historie. Og det kan jeg jo også.«