På et feltarbejde i 2011 i Danmark og Sverige, hvor jeg undersøgte de to skandinaviske velfærdsdemokratiers håndtering af svært funktionshæmmede menneskers seksualliv, stødte jeg på noget uforudset. I Danmark findes der stort set ingen politisk korrekthed i sprogbrugen om funktionshæmmede.

Danskerne refererer til fysiske og mentale svækkelser som ’handicap’ – et ord, man i de fleste europæiske lande for længst har fravalgt. Jeg besøgte et hjem for mennesker med cerebral parese for at forklare mit projekt for dem. Her satte jeg mig ned sammen med de 10 beboere og spurgte, hvilket ord jeg skulle bruge om dem. »Spastiker,« svarede de i kor, uden at blinke.

»Virkelig?« udbrød jeg, overrasket, »alle andre steder, jeg kender til, er dét ord et absolut tabu.«

»Virkelig?« udbrød de, overrasket. »Nå, men hvad vil du ellers kalde os? Vi kalder hinanden for ’spassere’, men du kan kalde os ’spastikere’«.

En anden oplevelse kom endnu mere bag på mig. I et bofællesskab for udviklingshæmmede, som jeg flyttede ind i under mit feltarbejde, sad jeg udenfor og hyggesnakkede med en kvindelig socialrådgiver i 60’erne. Hun havde arbejdet på hjemmet i 20 år, var engageret i sit job og tydeligvis elsket af de unge mænd og kvinder, der boede i bofællesskabet. Ind imellem de hiv, hun tog af sin cigaret, fortalte hun mig en historie om en ung kvinde, der boede der. »Og så har vi jo den lille mongol,« sagde hun. Men tog sig så straks i det, stoppede og undskyldte. Måske fordi hun bemærkede, at jeg var ved at kløjes i min kaffe. »Åh, undskyld,« sagde hun. »Jeg ved godt, jeg ikke burde sige ’lille’. Hun er jo voksen.«

Det er ikke sådan, at Danmark generelt har isoleret sig imod diskussioner om politisk korrekt sprogbrug. Ord, der f.eks. har med indvandring og indvandrere at gøre, har politisk korrekte former, som de fleste mennesker, der ikke er racister – eller ikke er meget gamle – er omhyggelige med at bruge.

Anderledes forholder det sig med fysisk og mentalt hæmmede. Resten af verden slår knuder på sig selv over, om man skal sige ’funktionshæmmet person’, ’person med funktionshæmmelse’, ’funktionsalternativ’, ’bevægelsesudfordret’ eller lignende formuleringer. Danskerne, derimod, er øjensynligt gladeligt uvidende om den slags kvababbelser. Det overvældende flertal af dem fortsætter lystigt med at bruge ord og udtryk om de funktionshæmmede, der med garanti vil vække anstød og forfærdelse uden for Danmark.

Sex på dansk – og på svensk

I vores forskningsprojekt har den svenske historiker Jens Rydström og jeg sammenlignet tilgangen til seksualitet og handicap i Danmark og Sverige. Vi anser det at kunne indgå i erotiske relationer til andre mennesker for en grundlæggende ret, der er central for menneskers trivsel. Muligheden for at kunne engagere sig i seksuelle relationer er en afgørende markør for voksenstatus i vores samfund og en af de grundlæggende rettigheder, som vi forventer som borgere. Viser det sig, at et samfund systematisk tilsidesætter, forsømmer, hæmmer eller hindrer seksuelle behov og ønsker hos funktionshæmmede, er det samfund ikke bare diskriminerende. Så er det også fundamentalt uretfærdigt.

Set fra dette perspektiv står mænd og kvinder med betydelige medfødte funktionelle lidelser, såsom visse former for cerebral parese eller Downs syndrom, i den vanskeligste stilling af alle. For mens mange ikke-funktionshæmmede har let ved at forstå og sympatisere med seksuelle ønsker hos den flotte 23-årige ishockeyspiller, der brækker halsen og ender som paraplegiker i kørestol, har kun de færreste den samme grad af forståelse og sympati, når personen med det seksuelle begær er en 54 -årig mand med Downs syndrom eller en person født med en så svær cerebral parese, at han eller hun ikke har noget verbalt sprog, undertiden savler og har arme og ben spændt fast til sin kørestol for at kontrollere spasticiteten. Denne gruppe af svært funktionshæmmede voksne er dem, der har mest brug for hjælp til at realisere deres seksualitet. De repræsenterer den største udfordring for vores tænkning om spørgsmål som rettigheder og retfærdighed.

Den sproglige kampzone

Nu lidt om politisk korrekthed. Lige siden 1980’erne har funktionelle lidelser haft en fremtrædende plads i diskussionerne om politisk korrekt sprog, måske mere fremtrædende end klasse, race og køn.

I det meste af Vesten vandt det såkaldte ’mennesket først’-princip et stigende indpas i sproget fra 1970’erne og frem. På engelsk skulle man nu ikke længere bruge udtryk som ’den invalide’ eller ’den funktionshæmmede’, men sætte mennesket først og i stedet sige ’mennesker med funktionshæmninger’, ’mennesker med nedsatte synsevner’ osv. Tankegangen var, at man herved bedre kunne se det enkelte menneske bag den pågældende lidelse. Ord som ’handicappet’, ’krøbling’, ’retarderet’, ’spastiker’ og ’dværg’ blev stigmatiseret og erstattet med ord som ’fysisk svækket’, ’intellektuelt svækket’, ’person med cerebral parese’ og ’person af kort statur’ eller ’lille person’.

Men den politisk korrekte sprogbrug for funktionshæmninger kom aldrig rigtig til Danmark. Ord som ’krøbling’ er ganske vist forsvundet. ’Evnesvag’ og ’åndssvag’ er også blevet reduceret til skældsord og beskrivelser af virkelig imbecil adfærd. Men ’åndssvag’ levede dog videre i officielle sammenhænge frem til 1980, f.eks. i Statens Åndssvageforsorg. Og først i 1988 skiftede Landsforeningen af Vanføre navn til Dansk Handicap Forbund.

Når danskere taler om ’handicappede’, markerer de en forskel til ’normale mennesker’. Der findes ganske vist et politisk korrekt ord, ’udviklingshæmmet’, der har erstattet ’evnesvag’ som betegnelse for personer med en række intellektuelle svækkelser. Men ’mongol’ er stadig et ord, som hyppigt bruges om personer med Downs syndrom. Et andet eksempel på den danske politiske ukorrekthed er ’spastiker’.

Det eksempel, der må stå som den mest rammende opsummering af Danmarks unikke forhold til politisk korrekt sprogbrug vedrørende funktionelle hæmmelser, må dog være den beslutning, som i juni 2007 blev truffet i Landsforeningen for Væktshæmmede ved en afstemning blandt medlemmerne om at tage navneforandring til Dværgeforeningen. Foreningens medlemsblad hedder Kort og Godt.

Mennesket først

Sverige, derimod, er stærkt påvirket af den amerikanske og britiske tendens, og omtalen af de funktionshæmmede er formentlig en af sprogets mest ihærdigt patruljerede zoner. Selv det mindste sproglige fejltrin – som f.eks. at sige funktionshindrad i stedet for det langt mindre mundrette, men politisk korrekte person med funktionsnedsättning – vil ofte fremkalde en skarp og misbilligende korrektion. Selv blev jeg tugtet under en forelæsning i Stockholm i 2011, fordi jeg brugte den politisk korrekte betegnelse funktionsnedsättning, hvor en af mine kolleger kendte til et endnu mere politisk korrekt udtryk – funktionsvariation – og i plenum bebrejdede mig brugen af noget, hun anså for et forældet, nedladende ord. Episoden illustrerer glimrende den mekanisme, Steven Pinker har kaldt »eufemisme-trædemøllen«, hvor et politisk korrekt udtryk selv indoptager de stødende konnotationer fra det stødende ord, som det blev opfundet for at erstatte.

Ord som ’spastiker’, ’mongol’ eller ’dværg’ er bandlyst i Sverige. Det samme er ordet ’handicap’, som er blevet erstattet af funktionshinder ud fra et princip om, at en persons fysiske eller psykiske funktionsbegrænsning kun bliver til et handicap, når den pågældende person møder et utilstrækkeligt imødekommende indrettet miljø. I 2007 – det samme år, som den danske forening for personer af begrænset vækst skiftede navn til Dværgeforeningen – udstedte den svenske Socialstyrelse nye retningslinjer om sprogbrug i forbindelse med funktionelle hæmninger. Alt blev omformuleret til ’personen først’-sprog og udtrykket person med funktionsnedsättning blev erklæret for den nye anbefalede norm.

Er sproget en handling?

Politisk korrekt sprogbrug handler om mere end etikette. Antagelsen er, at den tillige har ikkesproglige konsekvenser i den virkelige verden. Som det danske Etisk Råd formulerer det i brochuren Etik og Sprogbrug: fra vugge til grav: »Sprogbrug kan påvirke både holdninger og handlinger blandt mennesker.«

Dette burde føre til, at mennesker med funktionshæmninger i Danmark bliver behandlet med mindre respekt og mindre værdighed end i Sverige, hvor den politiske korrekthed regerer suverænt.

Lad os underkaste den hypotese en nærmere prøvelse. Holder den stik?

Danmark og Sverige bruger begge omtrent samme høje procentdel (næsten 4 pct.) af det årlige bruttonationalprodukt på mennesker med funktionelle hæmninger. På ét punkt er forskellen mellem de to lande imidlertid ekstrem. I Danmark bliver funktionshæmmede menneskers seksualitet anerkendt og diskuteret, ligesom dens udfoldelsesmuligheder søges fremmet. I Sverige derimod bliver funktionshæmmedes seksualitet fornægtet, undertrykt og modarbejdet.

Dette betyder, at i Danmark kan f.eks. den førnævnte 54-årige mand med Downs syndrom eller personen med svær cerebral parese udmærket have et sexliv. I Sverige vil de sandsynligvis aldrig få et. Den 23 -årige ishockeyspiller vil godt kunne have sex i Sverige, for hvis éns funktionelle hæmning er en, man har pådraget sig, og især hvis man er ung og allerede har en partner, får man information og støtte til at genoprette sit sexliv. Men hvis ens svækkelse er medfødt, og især hvis den er alvorlig, og hvis man er single, er der ikke noget at stille op.

Danmark har et sæt retningslinjer, udgivet af Socialstyrelsen, for hvordan socialrådgivere og andre ansatte i bofællesskaber og alderdomshjem skal håndtere beboernes seksualitet. Disse retningslinjer stadfæster, at mennesker med funktionshæmninger har ret til et seksuelt liv, hvilket er i overensstemmelse med både FN’s Standardregler om lige muligheder for funktionshæmmede og WHO’s arbejdsdefinition på seksualitet. Retningslinjerne fastslår også, at socialrådgivere og andre har et ansvar for at rådgive og vejlede folk med funktionshæmninger, der ønsker hjælp til at forstå, udforske og udleve deres seksualitet. Omkring 300 danske socialarbejdere har taget en specialiseret tillægsuddannelse som seksualvejledere og kan bistå med oplysninger og vejledning, praktiske foranstaltninger for sex mellem funktionshæmmede kærester, hjælp til onani til personer med motoriske funktionsnedsættelser eller med kontakt til sexarbejdere til dem, der måtte ønske det.

Andre forventninger

Intet af tilnærmelsesvis tilsvarende art findes i Sverige. F.eks. findes her ikke seksualvejledere og heller ikke nogen retningslinjer for sex og funktionshæmmede. Men den mest markante forskel er, at selve ideen om, at sex forstået som seksuelle relationer eller seksuel aktivitet kan være en rettighed, i Sverige mødes med skarp benægtelse og enstemmig fordømmelse. En kommentar som den følgende er typisk. Den stammer fra en artikel fra 2004 med overskriften Sex är ingen rättighet. Forfatteren hedder Mattias Kvick og underskriver sig selv som habiliteringspersonal – altså en, der arbejder med mennesker med funktionshæmninger.

»Efter min mening er det helt omöjligt at prøve at opstille retningslinjer for, hvordan denne form for hjælp (med sex, red.) kan forekomme på måder, der udelukker enhver tænkelig risiko for misbrug og/eller ydmygelse for nogen af de involverede personer.«

Mattias Kvicks bemærkning er en koncentreret version af de typiske kommentarer, som gennemsyrer den svenske debat om emnet.

Vi befinder os altså i en modsætningsfyldt situation, der strider imod vores forventninger. På den ene side har vi Danmark, hvor et vildt politisk ukorrekt sprog om funktionshæmmede mennesker sameksisterer med en politik og en praksis, der er både er politisk radikal (fordi den tager rettigheder for funktionshæmmede borgere alvorligt) og etisk progressiv (på grund af sine implikationer om, hvad funktionshæmmede og ikkefunktionshæmmede kan forestille sig at engagere sig i med hinanden). Dette står i skarp kontrast til nabolandet Sverige, hvor sprogbrug om funktionshæmmede overvåges og fordømmes kompromisløst i tilfælde af udskejelser. Men hvor politik og praksis for funktionshæmmede menneskers seksualliv er politisk bagstræberisk og etisk tilbagestående. Hvordan skal vi forklare denne kontrast?

På det nationale plan er det meget muligt, at den danske ideologi om ’frisind’ kan give os en form for forklaring på, hvorfor danskerne er så relativt ubekymrede for, om deres sprogbrug om funktionshæmmede er politisk korrekt. Den danske sociolog Henning Bech har kaldt ’frisind’ – et ord, der bogstaveligt betyder ’frit sind’ eller ’fri ånd’ – for en ’national ejendommelighed’.

Selv om Bech ikke knytter ideologien om frisind til sproget og eller sprogbrugsideologier, kan hans påpegning af, at »frisind ikke er moralistisk og fastsætter ikke normer for, hvordan mennesker bør eller ikke bør leve deres liv« indikere, at vi her har en faktor, der forklarer danskernes tilsyneladende manglende interesse i at stigmatisere visse former for sprogbrug som moralsk defekte eller forkerte. Sverige har, som Bech påpeger, ikke nogen ideologi, der minder om frisind, men til gengæld en stærk tradition for statslig indgriben i borgernes liv og for statslige forbud og moralske retningslinjer.

Talen eller det sagte

Uanset hvad årsagerne til disse nationale forskelle er, kan det ske, at den rette sprogbrug vies så megen opmærksomhed, at de rette politikker eller former for etisk engagement fortrænges eller glemmes, fordi man lægger mere vægt på, hvordan folk taler, end hvad de faktisk siger.

Min pointe, som minder om filosoffen Judith Butlers pointer om hadtale, er, at sproget kan blive fejlerkendt som det sted, hvor de talende overbeviser sig selv om, at den afgørende handling har fundet sted. Så når en svensker korrekser andre taleres sprogbrug, kan han eller hun ønske sig selv tillykke med at have handlet på en progressiv, empatisk måde, der har ydet et konkret bidrag til gavn for funktionshæmmede medborgere i samfundet. Når sproget opfattes som det primære sted for den progressive handling, bliver det i sproget, at handlinger sker. Hvorimod foranstaltninger på andre områder kan virke mindre presserende og mindre nødvendige.

Det svenske eksempel tyder på, at politisk korrekt sprogbrug faktisk kan hindre progressive forandringer snarere end at fremme dem. I det omfang, at vi overser sondringen mellem tale og andre former for handling og fejlerkender sproget som primær lokalitet for handling, kan det få store konsekvenser for ringere stillede personer såsom funktionshæmmede. Samtidig gør den danske politiske ukorrekthed noget teoretisk interessant: Den indbyder os til at problematisere det rum, der eksisterer mellem sprog og handling, og ansporer os til at erkende, at talehandlinger, al deres performative kraft til trods, ikke kan erstatte konkrete etiske praksisser som opmærksomhed, engagement, omsorg og retfærdighed.

Oversat af Niels Ivar Larsen

Festskriftet til Henning Bech er redigeret af Marie Bruvik Heinskou og Morten Emmerik Wøldike og udgivet af Center for seksualforskning, Sociologisk Institut, Københavns Universitet