Jens Henum ligger i sin hvide kiste. Det er onsdag eftermiddag. Kirkerummet i Ordrup Kirke er næsten fuldt: hans tre børn, otte børnebørn, familie, venner, bekendte. Alle i sorg. Præsten begynder sin tale.

Kort tid inden han døde tidligt torsdag morgen 17. oktober med sin datter Søs ved sin side, sagde han til sin anden datter Julie: »Jeg har sådan noget liggende... jeg laver et opdateret dokument. Det skal du gemme og vise de andre, den dag, jeg er væk.«

Planlagde selv det hele

Dokumentet lå i en kuvert med detaljerede angivelser på, hvordan han ville have sin begravelse. På en tekst stod der med rødt: Denne dødsannonce SKAL indrykkes. Jens Henum havde selv valgt kisten, en billig en »for den skal alligevel brændes«, som der stod, blomsternes farve, salmer, musik, kirke. Han havde selv kontaktet præsten. Til gravøllet skulle folk ikke have kaffe og blødt brød. Det ville han ikke. Det er det, alle de andre får, forklarede han engang. Det er dødssygt. »Øl og vin, så kan man have det lidt muntert,« som han skrev.

»Det bliver hårdt nok for jer i forvejen,« sagde han til sin kone Birthe og de tre børn.

»Nu er de ting klaret. Bisættelsen er min sidste fest. Det eneste, der ærgrer mig er, at jeg ikke selv får lov at være med.«

Vidste han skulle dø

Da lægerne konstaterede kræft i hans mave, var hans kommentar nøgtern: »Så er det et spørgsmål, om jeg er her til jul.«

Jens Henum vidste, han skulle dø. I avisen i mandags kunne læserne så læse den 76-årige advokats egen dødsannonce. Hans sidste spor. Måske det mest opsigtsvækkende i hans liv. De, der læste den uden at kende Jens Henum, tænkte: Manden må være skør. Eller: Det er fup. De, der vidste bedre tænkte: Typisk Jens. Altid med et glimt i øjet, og intet overladt til tilfældighederne.

De fleste mennesker drømmer om at sætte sig spor i verden. Om at blive husket som mere end blot en krop med et navn. Måske som mere end blot et godt menneske. Hvis man har lidt modigere spor-drømme, uanset hvor spæde de er, må man risikere at skille sig ud. Overraske og tåle, at de mest sarte omkring én peger og hvisker og tænker deres.

Sådan var Jens Henum. Han var ingen flamboyant kunstnertype, men mindre kan også gøre det. Han udførte sit »sporarbejde« ved at indtage sin nære verden med lyttende tilstedeværelse og opfindsomhed. Som et familieoverhoved med blomstrede fløjlshandsker. Med skæve vinkler, humor og værdighed. På arbejdspladsen. I familien. Blandt vennerne. Med en vedhæftet tillægsdrøm om at blive kendt. Måske endda berømt. Det sagde han aldrig til nogen. Det var bare noget, de nærmeste kunne mærke.

»Far ville godt være kendt for noget lidt anderledes,« som hans søn Nikolaj siger.



»Han kunne godt lide, at folk omtalte, at han f.eks. havde tre sommerhuse. Han var lidt en skabssnob, forstået på en kærlig måde,« husker datteren Julie. »Men han kunne ikke lide misundelse. Han kunne lide, at folk kiggede lidt til ham og sagde: Ham derovre er da lidt speciel.«

En mand med meninger

Københavnerdrengen fra Gl. Kongevej var »advokaten i det røde jakkesæt«, når han procederede i en retssal. Engang kom han stolt hjem og fortalte, at avisen havde en henvisning til et læserbrev, han havde skrevet. »Det synes han var lidt sejt,« fortæller hans datter Julie. Måske havde han skrevet om statens medicintilskud, måske var det om offentlig trafik. Jens Henum havde meninger om meget. Blandt andet om, hvordan han ville have formuleret sin egen dødsannonce.



I annoncen sender Jens Henum en speciel hilsen til »min veninde Karla«. Karla er/var Jens Henums hund og ikke et hemmeligt bekendtskab, som nogle troede. Han opremser navnene på den nærmeste familie og skriver »samt naturligvis Birthe – trods alt.«

Birthe og han havde guldbryllup i sommer. Deres hjem på L.E. Bruunsvej var gennem 40 år samlingspunkt for et utal af fester og selskaber. For alle andre end de nærmeste, lyder »trods alt« som en slet skjult hentydning til stor smerte og traumer i et hårdt og slidsomt liv. Datteren Julie forklarer: »Trods alt er jo ikke et ondt »trods alt«. Han havde det dér kærlige dril altid. Han havde meget humor og elskede alt, hvad der var spektakulært og overraskende.«

Hendes bror Nikolaj siger: »Da han viste mig og min søster annoncen for noget tid siden, spurgte jeg ham: Behøver du skrive »trods alt«? Så grinede han. Det er typisk ham med et smil på læben. Min mor synes også, at det er sjovt. Hun har også god humor.«



Blandt Jens Henums ældste og bedste venner fra slut-50ernes studenterkursus hører Bent Skov. Han kunne godt have undværet den morbide humor: »Da jeg så annoncen, må jeg indrømme, at jeg blev skuffet. Jeg synes sgu ikke, at man kan skrive »trods alt« om sin kone. Han var gift med hende i 50 år. Hvis han havde været i live i dag, så havde jeg skældt ham ud.«

Det er ikke til at sige, hvordan Jens Henum ville have reageret på vennens skideballe. Måske med den rummelige overbærenhed, der i andre af livets forhold karakteriserede ham. Et par eksempler: Familien havde, da børnene var mindre, ikke én hund, men tre. Ikke to marsvin, men 18. Ikke tre kanariefugle, men 27 – plus zebrafinker. Han var manden, der bød alle velkomne i huset på L.E. Bruunsvej. Det var hos Jens og Birthe, at børnene kunne slæbe vennerne med. Det var på Jens Henums initiativ, at der helt til hans sidste sommer i år blev slæbt borde og stole og duge og mad og drikke fra sommerhuset i Ålbæk ved Skagen ud i klitterne, så den store familie kunne fejre sankthans.

Da han fyldte 70, inviterede han 13 familiemedlemmer til New York. Ved en anden fødselsdag inviterede han en stor gruppe venner på en hjemmelavet mange retters menu til folk i hold på fem til ti stykker 18-20 aftener i alt og til sidst en stor fest, hvor alle var samlet. Han inviterede også hele vejen til sine hundes fødselsdage. Jens Henum var samlingspunktet, der holdt talen, ofte med en sentimental tåre i øjenkrogen.

Brødrene måtte hjælpe til

Jens Henum var opvokset på Frederiksberg med sin fire år ældre bror. Faren var fuldmægtig i KTAS, dengang »fuldmægtig« var noget respektindgydende.

Han døde, da Jens Henum blot var to år. Uden en far måtte brødrene hjælpe deres mor, og ofte cyklede Jens Henum den lange vej fra København til Asserbo, hvor moderen bosatte sig. Han nåede at læse medicin. Møde sin kone, Birthe, mens han vågede over døende på Rigshospitalet, da han var medicinstuderende. Hun var sygeplejerske. Han droppede medicinen og sprang til jura. I 1974 gjorde han uddannelsen færdig ved selvstudium og fik ansættelse som advokatfuldmægtig i Advokatfirmaet Olhoff og Ussing. Derefter blev det til tredive år i medicinalindustrien i firmaer som Pfizer, Dumex og Astra. I 1997 skabte han »Jens Henum Congress & Incoming Bureau«, der arrangerede kongresser og større møder. I år 2000, da alle troede, han ville gå på pension og hellige sig sine tre huse, morens i Asserbo, gården i Hellevad i Sønderjylland og sommerhuset i Ålbæk, tog han fusen på alle.

Ikke noget med at nyde sit otium og interesserne for bøger, madlavning, antikviteter og familien.

I en alder af 62 år gik Jens Henum i praktik som advokatfuldmægtig.

En hurtig død

Hans advokatspeciale var ejendomshandler og ægtepagter. Han var en samler og opbevarede bunker af antikviteter og andet salgbart. Jens Henum har et par gange fået grisset sit CV til ved at få Advokatnævnets kritiske lys på sig og efterfølgende fået bøder i 10.000 kroners klassen. Sager, som han ikke talte meget om til familien. »Hvor der handles, der spildes« var hans nøgterne filosofi.

Jens Henum døde to måneder efter, at han fik konstateret mavekræft. Måske var det godt, at det gik så hurtigt, forstår man.

»Han var bange for, om det ville gøre ondt at dø,« husker sønnen Nikolaj fra en af sine sidste samtaler med faren. »Han var bange for at blive en grøntsag. Det var hans største skræk, at han skulle miste sin værdighed og blive husket som manden i hospitalstøj.«Nikolaj har som alle sønner lært et og andet af sin far. Koger han sin lærdom ind, bliver det til: »Jeg har lært, at det betaler sig at give. Og at man ikke skal smække døren efter sig.«

En overraskelse

Præsten begynder sin tale til og om sin ven og sjældne kirkegænger, Jens Henum.

»Jens, hvor det dog ligner dig med den her slags overraskelser«.

Artiklen om Jens Henum er skrevet på baggrund af hans egen dødsannonce og samtaler med to af hans børn og en af hans bedste venner.

Billedgalleri: Jens Henums dødsannonce og billeder fra hans bisættelse.

