Der er noget muggent ved ægteskabet – noget rigtig godt og grundigt muggent. Det fandt jeg ud af, da jeg sidste år skrev kronikken »Jeg knalder med din mand«. Indlægget var en kritik af det monogame forhold, og jeg skal lige love for, debatten kom op at flyve.

Fra de mere kritiske af mine beundrere lød de typiske reaktioner sådan her: »Jeg regner med, du er blevet voldtaget i hele opvæksten«, »Ulrik Frost er pt. Københavns klammeste mand«, »han virker syg i hovedet«.

Herudover fulgte utallige konfrontationer, hvor jeg blev positioneret som amoralen selv.

I maj satte P1 Debat et panel til at fordøje skilsmisseraten, der i øjeblikket ligger på 48,70 procent.

»Der er nogen, der giver for let op,« sagde først præsten Michael Wagner Brautsch.

»Vi er blevet for fokuserede på, at det hele skal være en følelsesrus,« sagde så evolutionspsykologen Jill Byrnit og fortsatte: »Men ægteskabet kræver en kerne af beslutsomhed.«

Da jeg som den sidste forsigtigt lod de andre vide, at kærligheden ikke behøver ægteskabet som indpakning, men at alternative samlivsformer er en mulighed, hvis man synes, det konventionelle forhold er så hårdt, fór en kold vind gennem det lydtætte studie.

»Jeg synes, der er en infantil dimension i det her,« sagde Jill Byrnit. »Det virker meget egoistisk,« var reaktionen fra en kvinde, der befandt sig i sit andet ægteskab. Snart spurgte de interesseret ind til min barndom, hev fat i psykoanalysere og ænsede ikke længere mine argumenter.

Moralen er tydelig: Det monogame samliv står som det eneste efterstræbelsesværdige for et menneske, mens andre samlivsformer ihærdigt holdes for døren med en god gammeldags udskamningsmekanik. Det er med fortielsens uvidenhed og ensretning, at vi fængsles, og på den måde hverver ægteskabsinstitutionen nye medlemmer, der lulles ind til finalen af Et Folkesagn.

Anden gang … og tredje gange

Lad os se på den institution, vi har skabt som ideal for at udleve kærlighed: Det livslange monogame parforhold, som staten formaliserer, præsten, rabbineren og imamen velsigner, og borgmesteren underskriver: ægteskabet.

Det ideal strider mod den måde, vi udlever kærligheden på: Vi skifter partnere ud, vi knalder udenom, vi bliver skilt og hopper direkte tilbage i fælden for ’anden gang er vi jo altid blevet klogere … ’. Ægteskabet ender i mere end halvdelen af alle tilfælde med dyre advokatregninger, der skal deles; boliger, der skal deles; børn, der skal deles; musselmalet, Stelton og den nye effektive Dyson, der skal deles, og så skal man begynde på ny, så man kan blive hel og fuldkommen igen: under den næste ægtefælles vinge.

Det ægteskabelige ideal er fæstet så tungt i os, at vi lystigt kaster os ud i forsøget på at realisere det for anden, tredje eller fjerde gang for igen, igen at søge lykken. Alligevel er der ingen, der spørger, om det kunne være ægteskabsstrukturen, den er gal med, og ikke de personer, der kæmper for at leve op til idealets principper. Tænk på, at alle mennesker opdrages til at indgå ægteskab – det er dét, staten, kirken, skolen, moskeen, forældrene – ja, hele samfundet har lært os, så det er ingen kunst at søge den anerkendelse, som idealet forærer os.

Det er derimod en kunst at bryde med idealet, eksperimentere med andre konstellationer og sige højt, at ægteskabet er hykleri. Ophøjelsen af den institution stigmatiserer alle andre samlivsformer, samtidig med at kærlighedens kår er trængte i den.

Man skal ikke lære at elske

Hvad er kærlighed overhovedet? Den overvejelse tør de færreste begive sig ud i, fordi man så tvinges ud i den erkendelse, at ægteskabet er et valg, at vi selv, med de personer, vi lever og elsker med, kan bestemme værdien af vores relationer, at alle samlivsformer er en mulighed – ægteskabet er ikke en objektiv sandhed, men et ideal. For hvis ægteskabet vitterligt var den eneste sandhed, hvorfor mislykkes det så ofte?

Den kærlighedsmodel, som ægteskabet vil sælge os, er ren overflade – det er selvrealisering op til begge ører: Aviserne sælger notitser med lykønskninger, hele omgangskredsen inviteres til fest, og dit nye profilbillede på Facebook i bryllupstøj vil høste det højeste antal likes i hele din levetid. Men lykken varer sjældent evigt.

Når ægteskabet er ved at kuldsejle, og det like-hentende profilbillede har mistet sin glans, har vi opbygget en industri af parterapeuter og sexologer, der kan rådgive ud af scenerne fra et ægteskab, så parterne kan lære at elske hinanden igen, lære at lytte til hinanden, lære at give hinanden plads, lære at finde hinanden – som om ægteskabet skal være en lang, hård og opslidende proces. Hvem tror på, man kan lære at elske en, man ikke elsker?

Husk på, at ægteskabet er en struktur, som de færreste har lært at betragte som andet end en naturgiven norm, hvorfor det er så forbandet svært at bryde ud. Det er en institution, som besidder uanede mængder af magt; de største religioner er dens bannerfører, og nu har staten overtaget de juridiske forpligtigelser, der kan holde folk fast. Ægteskabet er begunstiget med økonomiske fordele, forsikringsmæssige fordele, juridiske fordele og arveretlige fordele.

Men tænk engang, hvis staten ikke tilgodeså én samlivsmodel frem for en anden, men turde – på sine borgeres vegne – lade dem forholde sig til deres egne forbindelser, at lade dem være dommer over deres eget kærlighedsliv.

Fri kærlighed

Ægteskabet er en del af det forstøvede, ældgamle arvegods, vi overtog fra de slægtninge, der tog Bibelen så alvorligt, at de fulgte dens sjette bud: Du må ikke bryde ægteskabet. Først i slutningen af 1700-tallet blev det i praksis muligt at lade sig skille i Danmark, men den gennemsyrende ægteskabsmoral lyder fortsat: Kæmp til du brister. Sikke en frihed, vi der vandt.

»Ægteskab er en samlivsform, der er reguleret af love, regler, sædvaner og overbevisninger, og som foreskriver rettigheder og pligter mellem ægtefællerne,« skriver Den Store Danske. Men hvis man virkelig tror på kærligheden, hvordan kan man så samtidig tro, at vi behøver en juridisk kontrakt for at regulere den? Ægteskab er ejerskab – det har intet med kærlighed at gøre.

Og jovist lider de personer, der tør bryde med ægteskabets idealer, under et stigma, men de tør dog have ambitioner på deres kærlighedslivs vegne – de tør erkende, at kærligheden overstiger alt. Så når jeg knalder med din mand, er det fordi ægteskabet er hyklerisk og ikke mig, der anser den ejendomskontrakt for værdiløs.

Noget, der til gengæld er værdifuldt, er den frie kærlighed, som får dig til at turde slippe omverdenens forventninger og blæse på stigmaet; den kærlighed, som får bryllupsklokkerne, Valentins-middagene og de røde roser til at blegne; den, som får kærlighedskonventionerne og ægteskabsidealerne til at smuldre mellem fingrene på dig. Det er den frie kærlighed, den dybtfølte kærlighed, den sande kærlighed, der giver dig mulighed for at se dine elskede i et lys, hvor jeres samliv har utallige muligheder, fordi I kan tilvælge en tilværelse, hvor I kan leve i medgang og i modgang til døden jer skiller.

Men man skal turde kærligheden, og man skal ville den, »for kærligheden er tålmodig, kærligheden er mild, den misunder ikke, kærligheden praler ikke, bilder sig ikke noget ind. Den søger ikke sit eget, hidser sig ikke op, bærer ikke nag. Den finder ikke sin glæde i uretten, men glæder sig ved sandheden. Kærligheden tåler alt, kærligheden tror alt, kærligheden håber alt, kærligheden udholder alt«.

I lyset af kærligheden, hvem kan da forsvare ægteskabet?