Der er udbredt enighed om, at pigeomskæring er afskyvækkende og skal være forbudt ved lov. Enigheden gælder, uanset om man lægger mest vægt på krænkelsen af pigens rettigheder, den traumatiske oplevelse ved indgrebet eller udsigten til seksuel mistrivsel eller andre komplikationer. Som sit foretrukne argument for at bekæmpe pigeomskæring med alle midler anførte Berlingskes lederskribent 23. juli, at pigeomskæring »for evigt berøver kvinden en seksualitet«. Det er et argument, næsten alle forstår, for 9 ud af 10 danskere synes, at et godt sexliv er vigtigt.

Ved nogle pigeomskæringer er der indiskutabelt tale om vold. Det gælder de cirka 15 procent af verdens pigeomskæringer, hvor de ydre kønsorganer bortskæres helt eller delvis og i nogle tilfælde afsluttes med sammensnøring af skedeåbningen, den såkaldte infibulation. Afskyen over for denne uskik fik for nogle år siden næsten hele kloden til at fordømme pigeomskæring. Selv lande, hvor pigeomskæring i århundreder havde været indvævet i religiøs og kulturel praksis, sadlede på rekordtid om og forbød pigeomskæring. Forbuddet kom til at gælde alle indgreb, selv det mindst omfattende, sunna, hvor sædvanligvis ’kun’ clitoris-forhuden bortskæres.

Et forbud mod alle former for pigeomskæring var en klog beslutning. Ikke noget fedteri med at sondre mellem små og store omskæringer; alle overgreb på pigers kønsorganer blev forbudt ved lov, i Danmark med en straframme på op til flere års fængsel. I diskussionerne op til lovens vedtagelse blev der ikke skelet til det paradoks, at der i de allerfleste tilfælde af pigeomskæring faktisk fjernes langt mindre væv end ved den fuldt lovlige rituelle drengeomskæring. Forestil dig for tankeeksperimentets skyld 100 par bestående af omskårne drenge og piger. Hos 85 af disse par vil det være drengen, som har fået skåret mest følsomt væv bort.

Folk, som kæmper for at bevare retten til at omskære små drenge, gør hvad de kan for at holde netop det faktum skjult, at drenge, som omskæres, mister mere følsomt væv, end pigerne gør ved den hyppigste form for pigeomskæring, sunna. Til gengæld udbasuneres dogmet om grufulde seksuelle konsekvenser af pigeomskæring og postulatet om totalt fravær af seksuelle konsekvenser af drengeomskæring, hvilket strider både mod gammel jødisk viden og ny dansk forskning. Den kulturjødiske ateist, journalist og argumentløse omskæringstilhænger Martin Krasnik har med udtrykket ’et lille niv i tissemanden’ opnået umistelig berømmelse for sit absurde understatement om drengeomskæringens anatomiske omfang, ubehag, komplikations­risici og potentielle langtidskonsekvenser.

Hvad nu, hvis kvinder, som er blevet udsat for irreversibelt kønsligt hærværk i barndommen, faktisk udmærket kan opleve lyst til sex, føle nydelse ved samleje og opnå orgasme, selv om de mangler større eller mindre dele af deres ydre kønsorganer? Hvad nu, hvis dogmet om ødelagt sexliv hos alle omskårne kvinder slet ikke holder? Et studie, som blev trykt i det ansete Journal of Sexual Medicine i 2007, kaster interessant lys over spørgsmålet. Italienske forskere interviewede 267 omskårne kvinder med rødder i Somalia og andre lande, hvor de alvorligste former for pigeomskæring er udbredt. Langt hovedparten af kvinderne havde været udsat for den groveste pigeomskæring, infibulation.

Hold nu fast. De hårdt prøvede kvinder var glade for sex, og næsten 90 procent var ofte eller altid i stand til at få orgasme ved samleje. Hvilket faktisk er fuldt på højde med, hvad vestlige kvinder med intakte kønsorganer formår med deres partnere. Nuvel, andre studier viser sikkert andre procentsatser, men konklusionen er, at mange omskårne kvinder, måske de fleste, udmærket kan nyde sex og opnå orgasme. Hvis man kender lidt til de dele af kvinders anatomi, som ikke kan ses med det blotte øje, er det fuldt forståeligt, at mange omskårne kvinder godt kan få orgasme. Men forestillingen om den lystfulde, orgastiske kvinde med omskåret underliv passer rigtig skidt til det billede, befolkningen har af groft lemlæstede kvinder.

Kan alt dette ikke være lige meget i Danmark, hvor pigeomskæring er stort set ikke-eksisterende og forbudt ved lov? Nej, for et af hovedargumenterne for at sondre knivskarpt mellem drenge- og pigeomskæring falder hermed bort. Både drenge og pigers basale rettigheder krænkes ved omskæring, og det er kun et spørgsmål om graden af krænkelse, som afviger for de to køn. I 85 procent af tilfældene går det værst ud over drengene. Men de fleste omskårne mænd og de fleste omskårne kvinder bevarer heldigvis evnen til seksuel nydelse og orgasme.

Mit ærinde er naturligvis ikke at tale pænt om pigeomskæring. Men at påpege, at den klare forskel i retorik omkring omskæring af piger og drenge tjener et vigtigt formål. Internationalt omtales selv den mildeste form for pigeomskæring som ’female genital mutilation’, mens ethvert tilløb til at indføre det parallelle begreb ’male genital mutilation’ for drengeomskæring bliver mødt med foragt og stærke protester. Italesættelsen af pigeomskæring som middelalderligt barbari er en smart strategi, som tjener til at fastholde den ønskede kontrast mellem visse gruppers uskyldige, ja i egen forståelse nærmest kærlige, niv i drenges tissemænd over for tilbagestående kulturers uhyrlige overgreb på stakkels pigers kønsorganer. Retorikken lægger direkte op til håndfast og streng lovgivning mod pigeomskæring. Drenge, derimod, må affinde sig med total mangel på støtte til at værne om deres rettigheder, trods mere udtalt vævstab, blødnings- og infektionsrisiko, risiko for arvævsdannelse, forsnævring af urinrørsmundingen samt i sjældne tilfælde penisamputation eller død. For ikke at nævne risikoen for, at barnet senere vil føle sig krænket, og den øgede risiko for seksuelle problemer, som har været kendt, siden rabbineren Moses Maimonides påpegede sammenhængen for over 800 år siden.

Drengeomskæring og pigeomskæring er krænkelser af børns rettigheder, som også fra en lægelig betragtning bør sidestilles og behandles under ét. Pigeomskæring er allerede forbudt. Vi må snarest lægge en plan, så al kirurgi på børns raske kønsorganer i en overskuelig fremtid bliver bragt til ophør. Den virkeligt svage part i denne problemstilling er ikke de religiøse grupper og andre, som skærer i deres drengebørn. Det er de umælende, mindreårige drenge, som ikke er i stand til at vælge til eller sige fra, og det er dem, som fortjener vores beskyttelse på samme måde, som vi beskytter deres søstre mod kønslig lem­læstelse.