Det er Rufus udmærket klar over. Han tillader sig, ikke ulig den nuværende præsident, at byde højt for derefter at kunne være pragmatisk ved forhandlingsbordet.



Arbejdet bør startes i dag, men visionerne er langsigtede. Jorden er end ikke gødet endnu, fortæller han mig, mens vi kommer ind på det, der viser sig at være Rufus’ helt store kæphest: At genoprette trust in government.



Det står på de flyers, jeg deler ud, det er noteret i manuskriptet, når vi ringer rundt til seniorer om formiddagen, det står skrevet over alt på Rufus’ sociale medier og i stjernerne, når han lukker øjnene.



Det lyder pompøst og tilpas vagt til, at han aldrig vil kunne stilles til regnskab for det, hvis han bliver valgt. Men som samtalen skrider frem, får han overbevist mig om, hvor opsat han er på at genskabe tilliden mellem befolkningen og de offentlige institutioner – og det går op for mig, efterhånden som jeg taler mig varm ude blandt folk på gaden, hvor efterspurgt og nødvendig en handling det er, hvis Rufus’ visioner, som alt andet lige vil kræve højere skatter, skal have en kinamands chance for at blive implementeret på nationalt plan.



Folk stoler ganske enkelt ikke på det offentlige.



Hverken det offentliges intentioner eller evner til at formøble deres sparekroner kløgtigt stoler de på.



Et svar, der gjorde indtryk, kom fra ægteparret Patrick og Joan. De åbnede døren med bare maver og tomme lommer og sagde:



”Hør … Vi har stemt på Demokraterne hele vores liv. To gange på Obama. Vi er stadig stuck på vores veranda”.



De følte sig nødsagede til at stemme på det friske pust fra højre i 2016. Det er tilliden fra folk som Patrick og Joan, Rufus vil vække: Engagerede folk, som tror på progressive idéer og løsninger, som har troet på dem længe, men set det modsatte ske, og nu tyr til nødløsninger.