Hun har haft en finger med i spillet i adskillige af de seneste 25-30 års arbejdsmarkedsreformer, der gang på gang har skullet flytte flere fra passiv forsørgelse til arbejde.

Men i sommer lød der en anden melodi fra en af Danmarks førende økonomer, professor Nina Smith fra Aarhus Universitet, da hun i en kronik i Berlingske og senere i et interview i Jyllands-Posten slog fast, at der ikke var meget mere at hente ved at forsøge at få flere syge og ledige i arbejde.

Nina Smith argumenterede for, at fremtidens reformer langt hellere skulle fokusere på at øge produktiviteten ved blandt andet at løfte kvaliteten af den eksisterende arbejdskraft frem for at forsøge at øge antallet af danskere på arbejdsmarkedet ved hjælp af skattenedsættelser og andre værktøjer.

Det fik både Dansk Arbejdsgiverforening, den borgerlige tænketank CEPOS og dagbladet Børsen til at protestere mod Smiths konklusioner.

Læs også Tidligere overvismænd bakker op: Der er ikke flere lavthængende frugter

På lederplads omtalte Børsen det som »farligt og uansvarligt«, at Nina Smith dristede sig til at »aflyse nye arbejdsmarkedsreformer«.

Siden har den 60-årige professor i nationaløkonomi forsket videre i emnet, og nu melder hun sig igen ind i debatten med artiklen »Øget vækst i Danmark – flere hænder eller nye instrumenter?«, som netop er blevet offentliggjort i tidsskriftet Samfundsøkonomen.

I artiklen uddyber Nina Smith og hendes medforfatter, professor emeritus Peder J. Pedersen, pointerne fra i sommer – denne gang med større vægt bag ordene.

»Spørgsmålet er, om udbudsreformer generelt er ved at have udtømt deres potentiale – og sat på spidsen: om skattelettelser finansieret blandt andet ved reduktioner inden for uddannelse og forskning måske i det lange perspektiv er en relativt dyr måde at få et højere BNP på – i stedet for at satse langsigtet på en stigende produktivitet,« skriver de blandt andet og konstaterer: »Der har altid været og vil være mennesker, som det ikke er muligt at få i arbejde på en meningsfuld måde. Det er ikke alle mennesker i den erhvervsaktive alder, der kan bringes i selvforsørgelse. Det er jo bl.a. det, der er formålet med velfærdsstaten, nemlig at sikre de mennesker der rammes af sygdom, ulykker og andre uforudsete hændelser.«

På tide at komme videre

Nina Smith er klar over, at det kan virke provokerende, at netop hun, der har været en af de fremmeste fortalere for arbejdsudbudsreformer og har haft stor indflydelse på udformningen af reformerne, nu peger i en anden retning.

»Jeg har det godt med de reformer, jeg via min forskning har argumenteret for. Det var vigtigt i forhold til at gøre vores økonomi og arbejdsmarked stærkere, men når man har gjort det samme i 25 år, så må man også erkende, at det er ved at være tid til at komme videre,« siger hun.

Som formand for Dagpengekommissionen fra 2014-15 gik det op for hende, hvor lidt der efterhånden er at komme efter i forhold til at få flere mennesker i arbejde via nye reformer.

»Vi har grundlæggende de fleste mennesker i arbejde, som er i den potentielt arbejdsdygtige alder,« siger Nina Smith og fortsætter: »På den måde har vi sejret ad helvede til, fordi de fleste af de ting, som vi økonomer har foreslået, er blevet gennemført hen ad vejen. Derfor har Danmark et relativt effektivt arbejdsmarked.«

For årtier siden har vi i Danmark valgt at have en velfærdsstat, hvor kvinderne er ude på arbejdsmarkedet, og hvor man som voksen forsørger sig selv, og som hovedregel ikke er afhængig af familien, påpeger Nina Smith.

»Vi har politisk prioriteret, at der er meget lang barselsorlov, sygedagpenge, og der er stadig en efterlønsordning. Vi bruger rigtig mange ressourcer på aktiveringsordninger, som grundlæggende skal teste, om folk står til rådighed for arbejdsmarkedet, og der er en lang række af ordninger til omskoling og opkvalificering. Derfor er det alt for unuanceret konstant at referere til ’de 800,000’ på overførsler, som om det er udtryk for en stor arbejdskraftreserve,« siger Nina Smith.

Der vil altid være personer i den erhvervsaktive aldersgruppe, der ikke er i stand til at arbejde, og som er på førtidspension og andre overførselsindkomster, mener Nina Smith. Det var der også, før vi opbyggede den velfærdsstat, som vi kender i dag.

»Med den relativt generøse velfærdsstat, vi har i Danmark, er det nødvendigt at bruge mange ressourcer på aktivering og optræning. Men man skal måske stille sig spørgsmålet, om alle skal være en del af arbejdsstyrken for enhver pris, for økonomisk set er det dyrt, og menneskeligt set er det måske forkert. Hvis vi stadig skal kunne sige, at vi har en velfærdsstat, så er der ikke megen tryghed og værdighed for de allersvageste, hvis de for enhver pris skal aktiveres,« siger Nina Smith.

Sats på uddannelse

I Nina Smiths nye forskningsartikel analyserer hun og medforfatter Peder J. Pedersen også den borgerlige tese, at de knap 800.000 danskere på overførselsindkomst er langt flere, end der var før i tiden.

Sammenlignet med 1960 viser det sig, at hvis man korrigerer for, at befolkningen var mindre, at kun få kvinder var på arbejdsmarkedet, og at der ingen indvandring var, så er stigningen i antallet af danskere på overførselsindkomst reelt ganske beskeden. Det viser ifølge Nina Smith, at de sidste 25 års reformer har virket.

»Vi havde mange flere på overførselsindkomst for 25 år siden, men reform på reform siden starten af 1990’erne har gjort, at der snart ikke er flere lavthængende frugter at plukke ved at få flere i arbejde. Så de 800.000 på overførselsindkomster er det forkerte sted at kigge hen, hvis vi ønsker at få mere vækst,« siger Nina Smith.

Hun mener, at det er på tide at rette opmærksomheden mod den aktive del af arbejdsstyrken og se langt mere på, hvordan vi kan forbedre kvaliteten af den danske arbejdskraft.

»Der skal satses på uddannelse og forskning, som man gjorde det fra midten af 00’erne med Globaliseringspakken. Den indsats er der skruet ned for igen, men det er vigtigt at anerkende, hvor vigtigt det er fortsat at satse på forskning og uddannelse, for hvis vi taber den dagsorden, som blev sat fra 2005, hvor der blev satset massivt på mere forskning og uddannelse, så tror jeg, vi er meget ringe stillet,« siger Nina Smith, der dog ikke mener, at uddannelses- og forskningssektoren skal være fredet, når det gælder effektivisering. Blot må vi ikke glemme den viden, vi har om, at udvikling fra daginstitution over skole til videregående uddannelse er en af de vigtigste vækstskabende faktorer i vores samfund, mener professoren.

»Det er selvfølgelig et politisk valg, om man ønsker en mindre velfærdsstat og derfor gerne vil have gennemført skattelettelser. Men især bundskattelettelser er provenumæssigt meget dyre og vil ikke have store effekter på arbejdsudbuddet og væksten. Samtidig vil de bruge det økonomiske råderum på de offentlige budgetter, der alternativt kunne anvendes til investeringer i uddannelse og forskning, infrastrukturinvesteringer i veje eller kollektiv transport eller bare investeringer i at få det offentlige til at fungere mere effektivt,« siger Nina Smith.

Når hun argumenterer for flere midler til uddannelse, er det ikke frit valg på alle hylder, hun taler om, men at få folk uddannet og videreuddannet til de ekspertiser, der er allermest behov for på arbejdsmarkedet.

»Hvis man sender flere penge til forskning og uddannelse, gør man det selvfølgelig også for at få løst de opgaver, som vi mangler folk til at få løst. Derfor må uddannelserne også gribe lidt i egen barm og lade være med altid at snakke om, at uddannelse bare skal være ’dannelse’, og at der skal være frit valg på alle hylder,« siger Nina Smith og konkluderer:

»Den ambitiøse vækststrategi er at satse på kvaliteten og produktiviteten af vores arbejdskraft, og at vi som samfund ligger forrest i det globale videnskapløb, der gør, at vi kan blive ved med at producere varer og ydelser til en høj pris.«