Så hjælper vi klimaet.

I Danmark har vi skabt en kultur, hvor vi insisterer på dumme, dårlige, ineffektive eller forældede løsninger. Jeg kan i flæng nævne sundhedsplatformen, forskellige supersygehuse og rejsekortet.

De har det til fælles, at det blot er dumme beslutninger, der ikke har en decideret alarmerende konsekvens for fremtidige generationer, da disse beslutninger kan laves om. Nu står vi derimod i en situation, hvor handling er påkrævet, men i øjeblikket udskyder vi blot regningen og problemet til vores børn og børnebørn.

Der er flere fordele ved at omstille Danmarks energipolitik fra den nuværende afbrænding af træ til at være baseret på kernekraft. Først og fremmest vil to kernekraftværker formentligt kunne dække stort set hele Danmarks energibehov. Der vil være udfordringer ved at føre den mængde af energi under Storebælt, uden der sker for meget tab af energi, og derfor er det essentielt at have konkrete planer for opførelsen af to værker.

Den nuværende generation af atomkraftværker er markant mere effektiv end tidligere. Derudover er levetiden forlænget. Sammenligner man atomkraftværkers levetid med vindmøller og hvor meget CO2, der udledes over levetiden målt i kWh, er atomkraftværker i den grad konkurrencedygtige med de vindmøller, man planlægger at bygge. Vindmøllerne har en kortere levetid, og der skal derfor bygges, transporteres, monteres og dekonstrueres flere gange end ved bygning af et værk. Yderligere har forskning betydet, at hvor man ved den første generation kun fik ca. 0,5 pct. ud af uranen, er dette tal mangedoblet siden, og man forventer, at man ved den kommende generation når op på ca. 90 pct. Og så er der energien: Den fås næppe billigere og er 50 millioner gange mere effektiv end samme mængde kul.

Dette bidrager til at stille atomkraft endnu bedre over for vindmøller/fossile brændstoffer. Yderligere formår den nye generation af kernekraftværker at genbruge noget af det affald, der skabes ved forbrændingen af uran, så mængden af affald mindskes betragteligt.

De åbenlyse fordele ved atomkraft gør, at når ansvarlige politikere begynder at få øjnene op for, hvad vores forsyningspolitik rationelt bør baseres på, vil der opstå en konkurrence om at blive den region, der får bygget et sådant værk, som var det et supersygehus. For med en investering i et atomkraftværk, vil der utvivlsomt følge andre investeringer. Infrastruktur, uddannelse og forskning relateret til værket samt arbejdspladser til alle lag. Tilbage i den sidste rapport, der blev fremstillet i 1984 med henblik på mulige placeringer af kernekraftværker, bliver der nævnt en placering i Nordjylland. Formår man at få tiltrukket denne investering til Nordjylland som region, ville det utvivlsomt kunne mærkes og give lokalområdet og Aalborg et løft, og vi nordjyder har ry for at være fornuftige.

Modstanden mod atomkraftværker beror for mig at se på en ærgerlig blanding af en komisk dystopisk indgangsvinkel til, at alt, der kan gå galt, går galt, samt på fordomme/forældet viden. Det er rigtigt, at ulykken ved nedsmeltning på et atomkraftværk er katastrofal sammenlignet med, når der falder en vinge af en vindmølle. De fleste tænker på enten det sovjetiske værk i Tjernobyl eller Fukushima i Japan – dog er det de færreste, der sætter sig op i et fly med forventningen om, at det styrter. Denne indgangsvinkel skal selvfølgelig ikke styre vores energipolitik.

Begge ulykker, der for den førstes vedkommende skyldtes menneskeligt hovmod, idet man manuelt slog sikkerhedssystemet fra for at køre test. Derudover var værket i Tjernobyl opført med henblik på at berige uran til atomvåben, hvilket er mere avanceret end at skabe energi. I Fukushima var sagen en anden. Indledningsvis var beskyttelsen omkring værket ikke bygget efter de krav, der var vedtaget for at kunne modstå jordskælv af en given størrelse, der kan opleves i området. Dette medførte, at værket blev oversvømmet, da muren omkring værket krakelerede. Yderligere havde man valgt at placere nødgeneratorerne i kælderen under reaktorerne, så da katastrofen indtraf, og reaktoren blev oversvømmet, og man var uden strøm, var backupsystemet også oversvømmet.

De andre argumenter, der bliver bragt frem, har rod i det atomkapløb, som USA og USSR kørte under den kolde krig, og at et kernekraftværk var en glidebane til a-våben. Vi kan designe os ud af at undgå situationen på Fukushima og lade være med at bygge atombomber, så er vi kommet langt i forhold til tidligere ulykker. Det er klart, at ulykken i Tjernobyl i 1986 effektivt fik sat en stopper for snakken i Danmark, men tiden er moden til at træffe den rigtige beslutning nu.

Affaldet har også været bragt på bane, og der er udfordringer ved det, men Finland og Norge er tætte på løsninger for opbevaring af affaldet – og det affald, der kommer fra kulkraftværker, skaber forurening for os alle.

Der var problemer med de første generationer af atomkraftværker, men dette er et overstået kapitel. Atomkraft har vist sig at være potent, pålideligt og effektivt – så længe vi gør det ordentligt. Vi slipper for det typisk danske: at bruge penge på dyre lærepenge, da der allerede er knowhow inden for området. Derfor er det oplagt, at vi nu springer på det tog, der har kurs mod mindre CO2-udslip i fremtiden, og som er et reelt forsøg på at begrænse den globale opvarmning og give billigere strøm.

Jeg er klar over, at de, der står til at blive naboer til et sådant værk, ikke er begejstrede – for at sige det mildt. Men de ville næppe heller være begejstrede for udsigten til en havvindmøllepark, et varmeværk, der kører på forbrænding af genbrugsmaterialer, eller et asylcenter.

Sandheden er bare, at har vi brug for at skabe energien på den mest effektive måde og med den mindste belastning for klimaet.