Mit eget første møde med Ghita Nørby fandt sted en februardag i 2011, og det foregik sådan her: Jeg ankom til hendes bjælkehus i Holte og blev mødt af Ghita i døren, hendes mynder glammede, hun sagde, de skulle holde kæft, og udleverede et par frottésokker til mig. Jeg fik serveret ristet franskbrød og sød chili-te, jeg var spændt og energisk, jeg havde lagt planer for de kommende måneders research og bad hende nævne alle de mennesker, hun syntes, jeg også skulle snakke med ud over hende selv.

Hun var imødekommende. Sød måske ligefrem, og hun lo på den der lette måde, som man har hørt cirka en million gange, hvis man er vokset op i det her land.

Jeg spurgte, om det også ville være en idé at tale med den kostumedesigner, hun som ung havde haft et tæt forhold til. Hun sendte sin mand, Svenn Skipper, et blik og sagde, at han var død for mange år siden. Jeg sagde, at jeg ikke bare ville tale med hende, men også gerne følge hende under prøverne på Fanny og Alexander på Det Kongelige Teater, og hun sagde, at det kunne der ikke blive noget af. Jeg kunne komme med hende i Irma og købe and, men jeg kunne ikke komme med ind i prøvesalen. Da hun skulle ind på teatret, gav hun mig et lift, og vi småsnakkede om et læserbrev, hun havde haft i Politiken to dage forinden. Vi aftalte at ses igen snart, og jeg syntes, det var gået rigtig godt.

Derefter gik der to måneder, hvor jeg ikke kunne få fat i hende. Jeg skrev mails, som hun ikke svarede på. Jeg ringede, og da hun endelig tog den, svarede hun med sådan en høj, hysterisk stemme: “Jeg vil ikke tale med dig.” Jeg havde kun et halvt år til at skrive bogen, hele projektet var ved at skvatte sammen, min økonomi afhang af den bog, jeg følte mig udsat og i vildrede, hvad handlede tavsheden om? Jeg udfyldte tiden med den øvrige research og talte med en masse af hendes venner og kolleger, hvilket var akavet, fordi jeg ikke vidste, om jeg faktisk stadig havde en aftale med Ghita selv. Jeg tog til premiere på Fanny og Alexander, og til premierefesten i Skuespilhusets kantine værdigede hun mig ikke et blik. Jeg var lavet af vand. Senere stødte jeg tilfældigt på hende, da jeg interviewede hendes påklæderske i Skuespilhuset. Det var utrolig akavet, hun holdt øjenkontakt med påklæderen, jeg var stadig lavet af vand, og jeg blussede og forbandede mig selv for ikke at slå en næve i bordet og sige: Hey, vi havde en aftale, dame!

En dag kom der pludselig en mail fra hende. Vi genoptog vores interviews, og ingen af os nævnte den mellemliggende periode. Jeg konkluderede, at jeg havde været en idiot. Jeg havde siddet der i al min uvidenhed og haft alle mulige planer, helt energisk med fikse researchidéer, indtil jeg ikke længere var en idiot og havde bestået testen, fordi jeg havde talt med så mange af hendes venner, at jeg efterhånden var ankommet til projektet med ikke bare mine planer, men også med mig selv. Eller også var jeg stadig en idiot, men havde alligevel bestået testen alene af den grund, at jeg stadig var der og havde lyst til at bestå den. Måske. Jeg ved det faktisk ikke helt. Men alt dette bare for at sige: Jeg kender godt den side af Ghita Nørby, der ikke er lige så sød, som Ruth fra Palle, Polle og Ruth er.