Pia Kjærsgaards angreb på tørklæder har fået mig til at reflektere over mine egne fordomme over for Danmarks minoriteter og andre, der stikker lidt uden for normen. Fordomme, der i de senere år er vendt helt på hovedet. Den slags sker nemlig, når man tør tale med dem, der synes så langt fra en selv, fremfor at nøjes med at betragte dem på tv-skærmen eller i avisspalterne.

Jeg er vokset op i Lystrup nord for Aarhus, mere præcist white trash-kvarteret Elstedhøj. Blandt mine barndomsvenner var Tomos Kent og Fede Henrik. De var lidt bedre end jeg til at lave sjov i gaden.

Der var også Lystrups hårde kerne, lidt ældre end jeg, Knallert Mike, Ray, Jackie osv. Når jeg hører om utilpassede unge med anden etnisk baggrund, der generer lokalsamfundet, begår hærværk, tyveri og så videre, kan jeg ikke lade være med at tænke på, at det var præcis det samme lort, jeg var vidne til i Lystrup. Gerningsmændene var bare hvide, og man hørte aldrig noget om dem i medierne.

Lystrup husede også de gamle rockere Nordstjernen. De var vokset fra drengestreger, men en gang hvert andet år gik de amok med bodegaskyderier ved højlys dag. Det var også utrygt. Endelig var der nogle gamle vikingeagtige typer, der havde lagt alt lortet bag sig. To af dem, Pepsi og Stekker, tog mig under deres vinger. Jeg havde netop mistet min far til kræften, og i en tid, hvor det var nemt at falde for gruppepres, gav de mig noget at gå op i: et ’fitnesscenter’ – eller lad os bare kalde det et jernrum, de havde skabt i kælderen i den opgang, hvor jeg boede.

Vi kom hinanden ved, fordi jeg en dag lidt modigt tilbød at hjælpe med at male jernrummet. Jeg tror, de var lige så overraskede som jeg, over det nye venskab. Vi var fra to forskellige verdener. At tilbyde at svinge malerkosten var mit første spæde tilløb til, at overkomme afstanden til folk, der ikke er helt lige som jeg.

Racisterne forsvandt

Efter tabet af min far fik jeg mulighed for at tage 10. klasse på privatskole. Den krævede disciplin og engagement. Magtede man ikke det, kunne man ikke være der.

En morgen, da jeg mødte ind, stod min klasselærer, Ivan Storgaard, tidligere stolt militærmand, ved porten og meddelte mig følgende:

»Niddal El-Jabri, klokken nul neine tredive møder De i lokale XX. Her vil alle Deres lærere gerne tale med Dem.«

De sad der fandeme alle seks. Og i 30 minutter måtte jeg lægge øre til, at jeg var uengageret og opmærksomhedskrævende. Syv dage senere klokken nul neine tredive gentog seancen sig.

»Vi fornemmer, at du ikke har forstået alvoren i det, vi siger,« lød meldingen.

Jeg blev så arrig. Så magtesløs. Det var jo racisme! Og jeg anklagede dem for det.

De tog det helt køligt og mente, at i så fald måtte vi lave en politisag ud af det.

Shit! Den havde jeg ikke set komme! Jeg bad om betænkningstid.

Man vælger selv

14 dage senere gik jeg hen til Ivan Storgaard i skolegården.

»Ivan Storgaard, klokken nul neine tredive vil jeg gerne se Dem og de andre lærere i lokale XX,« meddelte jeg. Han så på mig med store øjne og et lille smil, og bekræftede mødet. Der sad jeg, da de alle seks kom ind.

»Jeg vil gerne takke jer. Den sidste måned har været en personligt udfordrende rejse, men jeg føler, at jeg har forstået, hvor I gerne vil hen: Man vælger selv, hvordan man gerne vil behandles.«

Det udgangspunkt har gjort det nemt for mig at skabe gode relationer til alle, jeg møder på min vej. Jeg møder aldrig racister, men jeg møder af og til mennesker, der enten aktivt har valgt at opføre sig destruktivt eller ganske enkelt misset pointen om, at man selv bør tage ansvar for sine livsanskuelser og de konsekvenser, de får. Sådan en person lignede Pia Kjærsgaard, da hun fremturede med sit tørklædeforbud.

Fordommene faldt sammen

Tro mig, jeg forstår godt, hvor Pia Kjærsgaards afstandtagen til tørklæder kommer fra. Jeg har selv været ved at svømme over af fordomme skåret over samme læst.

Min opvækst i Aarhus gav mig indtryk af, at jeg var noget nær Danmarks eneste velintegrerede dreng med arabiske og muslimske rødder. True story. Alle mine venner, bekendte og folk omkring mig har altid været det, jeg i denne kontekst må kalde, helt danske. Vi så og hørte de samme ting, eller sagt på en anden måde, det var de samme ting i samfundet, vi ikke så, hørte og kom i berøring med, såsom arabere; muslimer; kvinder, der bærer tørklæde; folk, som ikke drikker osv. Mine hvide venners fordomme var mine fordomme.

Altså indtil den dag jeg besluttede mig for at snuse til en konference i Dansk Ungdoms Fællesråd. Der stod jeg med 50 andre velbegavede, arabiske, tyrkiske, kurdiske, afghanske, danske, somaliske unge. Flere af dem med muslimsk baggrund, nogle kristne og andre ateistiske. Nogle af dem talte bedre danske end jeg. Jeg var mildt sagt overrasket. På kun tre dage blev mine fordomme gjort til skamme.

Og der midt i mængden var hun. Natasha al-Hariri. Hun, min hustru. Min sjæleven. Den eneste ene. En arabisk pige med tørklæde.

Før jeg mødte hende, havde jeg svoret, at jeg aldrig vil gifte mig med en pige, der bærer tørklæde. Det var ganske enkelt utænkeligt for mig, at vi kunne have noget tilfælles. Hendes livsanskuelse måtte være lysår fra min. Tørklædet sagde det hele, troede jeg.

Natasha har en tatovering på sin højre underarm. Det var den, der fangede min opmærksomhed. Arabisk, muslimsk, tørklædebærende pige med en tatovering? HOLD NU OP! Jeg kunne ikke få det til at gå op. Hvordan var det muligt?

Så jeg spurgte ind til det. Mobiliserede det samme mod som dengang med jernrummet. Den snak, som begyndte der, er aldrig hørt op. Det slog gnister. Den dag, det øjeblik, var sidste gang, jeg bemærkede hendes tørklæde.

Følelsen som argument

Natasha er ikke undertrykt. Ingen har pålagt hende at bære tørklæde. Det er et valg, hun har taget. Tørklædet er en del af hendes identitet. Det er hendes trade mark.

I mange år forbød hendes forældre hende faktisk at tage det på. De mente ikke, hun var moden nok til at træffe og bære den beslutning. I dag er det eneste negative ved hendes tørklæde, at det får nogle mennesker til at betragte hende som underlegen.

Jeg siger ikke, at der ikke findes piger derude, som er tvunget til at bære tørklæde imod deres vilje. Det er jeg sikker på, der gør. Men det problem fortjener at blive håndteret og debatteret på lige vilkår med andre sociale udfordringer i danske hjem.

Jeg synes i det hele taget, at debattørerne springer over, hvor gærdet er lavest i de her forbudsdiskussioner. Pia Kjærsgaard begrunder sit ønske om forbud med en følelse inde i sig selv. Hun føler sig provokeret. Tænk, hvis vi lavede forbud, hver gang en politiker følte sig provokeret?

Kjærsgaard tror, at der er mange, der har det som hende. Jeg har skrevet om emnet på min Facebook-væg og høstet tæt på 8.000 likes, så jeg ved, at der findes en del danskere, der slet ikke mener, at tørklæder er noget, staten skal blande sig i.

Jeg er den stolte ægtemand til dette pragteksemplar af en kvinde, en hustru, en mor. Hun fortjener at blive set som det gode og ærlige menneske, hun er.

Det gælder hende, og det gælder alle mennesker, som bærer påklædning af religiøs karakter. Uanset religion.

Jeg tror på, at Danmark er bedre, end det land Dansk Folkeparti tager os alle sammen – de ’helt danske’, de andre danskere og ikke mindst alle de religiøse danskere – til indtægt for.

Måske ville Pia Kjærsgaard også synes det, hvis hun turde møde nogen, der ikke var helt som hende selv.

Klokken er nul neine tredive, Pia K. Du er indkaldt til møde i lokale XX.

Måske du får lige så meget ud af det, som jeg fik.