Det kunne have været en af de bedste koncerter i Northsides historie, men en magisk aften blev spoleret af fladpandede fadølsfjolser.

Annonce

En engel landede sent lørdag aften på Northside i skikkelse af Jónsi Birgisson.

Præcis lige så afsidesliggende, utilnærmelig og tilbagetrukket som den islandske vulkanø, havde Jónsi og Sigur Rós barrikaderet sig bagerst på Blue Stage bag et massivt sort jerngitter.

Illusionen blev fra start et band og et publikum, der bevægede sig væk fra hinanden på hver sin tektoniske plade. I mere end én forstand. For selvom gitteret blev hævet efter et par numre, og de islandske post-rock pionerer bevægede sig frem på scenenkanten, blev Northside og Sigur Rós aldrig noget særligt godt match.

Det skyldtes udelukkende publikum, der på pinlig vis ødelagde en ellers fuldstændig magisk oplevelse for sig selv.

Koncerten kunne isoleret have trukket både fem og seks stjerner hjem. Desværre druknede de voldsomme følelsesudladninger og lammende smukke backdrop visuals i fuldemandssnak og »FISSE«-råb.

Aldrig har jeg oplevet noget så rent og unikt blive spoleret så skammeligt. At holde fokus på musikken var nogenlunde lige så let som at lægge en kabale i en vindtunnel.

Når publikum lejlighedvis holdt kæft, var det efter mere intense passager, hvor Jónsi høvlede luns efter luns af sin guitar med en cello-bue, og hvor rumlende crescendoer og apokalyptisk instrument-tortur hensatte selv de mest uopdragne bralderrøve i trance.

Det var i momenter som at overvære Big Bang udfolde sig i slow motion, når Jónsi falset-messede på sin særegne blanding af islandsk og det selvopfundne hopelandic. Men lige så snart Sigur Rós forsøgte at bygge et nyt nummer op, begyndte den destruerende diskussionsklub igen.

Sigur Rós er et fænomenalt liveband men komplet uegnet til fadøls-segmentet, der lørdag aften ødelagde stor kunst.

I ved selv, hvem I er. Og næste gang I har lyst til at råbe »bajer-bajer-bajer-bajer-bajer« efter en flok islændige, så kunne I vel for helvede købe billet til en fodboldkamp.