Så længe man har tiltro til, at man kan sælge i tide, er det rationelt at bidrage til bitcoinboblen – og fortælle andre ved enhver lejlighed, at de også skal deltage. Et klassisk pyramidespil, skriver kandidatstuderende.

Er en bitcoin 123.000 kr. værd, som kryptobørserne viste den 17. december? Eller hvad med 76.285 kr., som samme børser viste fem dage senere? Mange undres over, hvad den grundlæggende værdi af bitcoins er. Ofte ender svaret med at være, at værdien kommer fra den tillid, som tillægges kryptovalutaen. Det samme siges om de såkaldte fiatvaluta, altså de gammeldags penge som kroner og dollar, der skabes ud af ingenting.

Nogle drister sig endda til at mene, at kryptovaluta vil erstatte fiatvaluta i fremtiden. Meget af forvirringen om bitcoins’ værdi og potentiale som fremtidigt betalingsmiddel stammer fra en utilstrækkelig forståelse af forskellen mellem finansielle og reelle aktiver. Når man ser på bitcoins fra denne vinkel, står det klart, at bitcoins ikke har nogen grundlæggende værdi i modsætning til fiatvaluta, og at kryptovaluta fundamentalt er uegnet til betalingsmiddel, hvis man ønsker fuld udnyttelse af realøkonomiens potentiale og stabile priser.

Et finansielt instrument er en gældsrelation. Den udgør et aktiv (positiv værdi) for den, som har noget til gode og et passiv (gældspost) for den, som skylder noget af værdi. En aktørs finansielle aktiv er derfor altid modsvaret af en andens passiv. Logisk set, hvis nogen har noget til gode, er der nogen, som har en tilsvarende gæld.

Denne beskrivelse passer på vores traditionelle pengeinstrumenter, men ikke på bitcoins og andre kryptovalutaer. Bitcoins frigives af en computeralgoritme, når personer og/eller virksomheder har stillet deres computerkraft til rådighed for at verificere tidligere transaktionskæder i den såkaldte blokkæde, hvilket tjener til at reducere muligheden for svindel med betalinger. Den helt centrale indsigt her er, at man ikke har noget til gode fra nogen, når man besidder en bitcoin. Bitcoin er derfor ikke et finansielt aktiv, men et reelt aktiv og er derfor nærmere beslægtet med guld og tulipanløg end med traditionelle pengeinstrumenter.

Finansielle aktivers grundlæggende værdi estimeres typisk ved at regne de forventede fremtidige tilgodehavender sammen. Her tillægges indtægter længere ude i fremtiden mindre vægt pga. usikkerhed. Den fremgangsmåde gælder f.eks. for aktier. For pengeinstrumenter gælder den påtrykte værdi. De har nul løbetid og kan indfries hos udstederen, når det ønskes. Men hvordan kan man lave en sådan beregning for bitcoin, når man ikke har noget til gode fra nogen? Den diskonterede fremtidige indkomst er nul, og bitcoins har derfor ingen grundlæggende værdi.

Det henleder opmærksomheden på andre kræfter, der driver bitcoins nuværende værdi. En oplagt fordel ved bitcoins som betalingsmiddel er muligheden for anonymitet. Anonymiteten dækker et stort behov i kriminelle miljøer for at kunne bedrive deres lyssky virksomhed, uden at det vækker opsigt hos myndighederne.

Det må dog være frustrerende for hårdtarbejdende organiserede kriminelle, at deres foretrukne betalingsmiddel stiger så kraftigt i værdi, at det giver større gevinster at holde fast på betalingsmidlet (hodle, som det hedder blandt bitcointilhængere) end at gennemføre de ulovlige transaktioner. De ville nok foretrække, at spekulanter lod bitcoin være i fred, så de kunne passe deres metier i fred.

I modsætning til finansielle aktiver, afhænger bitcoins værdi udelukkende af, hvad andre vil betale for dem i fremtiden – et naturligt spekulationselement. Det er individuelt rationelt at indgå i en boble, selvom det er kollektivt irrationelt. Asker Voldsgaard, specialestuderende i statskundskab på Københavns Universitet

Det er netop den anden oplagte kilde til bitcoins værdi: Rendyrket spekulation. I modsætning til finansielle aktiver, afhænger bitcoins værdi udelukkende af, hvad andre vil betale for dem i fremtiden – et naturligt spekulationselement. Det er individuelt rationelt at indgå i en boble, selvom det er kollektivt irrationelt. Så længe man har tiltro til, at man har evnerne til at trække sig ud i tide, er det rationelt at bidrage til boblen – og fortælle andre ved enhver given lejlighed, at de også skal deltage. Et klassisk pyramidespil.

Denne dynamik udgør netop svagheden i kryptomarkederne; at få ejere med store mængder kryptovaluta kan pumpe prisen op, for efterfølgende at dumpe bitcoins på markedet. I følge AQR Capital Management ejes 40% af alle bitcoins af 1000 personer, de såkaldte hvaler, der pludseligt kan dukke op til overfladen og vælte de små investorers både. Og bitcoin har endda et spredt ejerskab relativt til andre kryptovalutaer.

Pump-and-dump scenariet er kun blevet mere muligt efter at amerikanske børser har lanceret bitcoin-futures, hvormed hvalerne kan indgå kontrakter om at sælge bitcoins i fremtiden til en fastlagt pris og i mellemtiden dumpe bitcoins på markedet og høste differencen mellem markeds- og aftalt pris. Det hjælper selvfølgelig også, at markedet er totalt ureguleret, og hvalerne derfor har lov til at manipulere priserne ved at koordinere deres køb og salg i modsætning til aktiemarkedet.

Visse teknooptimister mener, at bitcoins vil erstatte fiatvaluta som betalingsmiddel og de spekulerer derfor i, at det vil give en stor gevinst at eje betalingsmidlet på forhånd. Lad os afslutningsvis se nærmere på, hvorfor bitcoins sandsynligvis ikke vil erstatte statspenge som gyldigt betalingsmiddel.

Det er efterhånden alment kendt, at transaktionstiden for bitcoins er overraskende lang. I 2017 har den svinget mellem 8 og 16 minutter. Det er ikke et godt karaktertræk for et betalingsmiddel. Derudover bruger én bitcointransaktion foruroligende meget strøm; det samme som en husstand på en uge. Det er ej heller et godt karaktertræk for et betalingsmiddel.

Men de store prisudsving fra spekulationen i bitcoin betyder, at ingen vil bruge det som betalingsmiddel. Hvis prisen stiger hastigt, spænder det nemt ben for transaktioner, da køberen dels betaler (en for lav) pris for varen og går glip af den efterfølgende prisstigning. Omvendt, vil alle forsøge at skille sig af med et betalingsmiddel, der falder drastisk i værdi – dvs. en tilstand af galoperende inflation. Under disse forhold vil det være vanskeligt at bedrive erhvervsvirksomhed, da priserne udtrykt i betalingsmidlet hele tiden varierer.

Hvis man indførte en kryptovaluta som betalingsmiddel, ville det finansielle system blive et mål i sig selv – i stedet for et middel til at sikre investering i den produktion, som fremtiden vil nyde godt af. Asker Voldsgaard, specialestuderende i statskundskab på Københavns Universitet

Men det vigtigste forhold, der taler imod kryptovaluta som fremtidens betalingsmiddel, er pengemængden. For bitcoins er pengemængden begrænset af algoritmen. For andre kryptovalutaer er pengemængden tilfældigt baseret på algoritmen og aktørers interaktion med blokkæden.

Det betyder, at samfundets priser og økonomiske aktivitet løbende skal tilpasse sig den mængde penge, som algoritmen har sluppet løs. I moderne fiatpengesystemer tilpasses pengemængden til efterspørgslen efter likvide midler. Banker giver lån til kreditværdige kunder og skaber dermed nye penge, når banken anser det som passende. Centralbanker styrer ikke pengemængden, men stiller den mængde centralbankereserver til rådighed, der sikrer, at renten fastholdes på centralbankens rentemål.

Hvis bankernes efterspørgsel efter likvide midler falder, begynder renten at falde. I så fald sælger centralbanken statsobligationer og reducerer mængden af centralbankreserver i omløb – og den øgede knaphed sørger for, at renten fastholdes. Det er dermed et meget dynamisk pengesystem, der reflekterer den kapitalistiske markedsøkonomis omskiftelighed.

Selv hvis de førnævnte problemer med transaktionstiden, energiforbruget og de spekulative priser blev løst, så vil pengemængden ikke tilpasse sig økonomiens behov, som det nuværende system har potentiale til. Som daværende amerikanske centralbankdirektør Alan Greenspan forklarede Paul Ryan i en høring i Repræsentanternes Hus i 2005, er formålet med det finansielle system at frembringe fremtidens produktive kapaciteter. Hvis man indførte en kryptovaluta som betalingsmiddel, ville det finansielle system blive et mål i sig selv – i stedet for et middel til at sikre investering i den produktion, som fremtiden vil nyde godt af.

Af Asker Voldsgaard, specialestuderende i statskundskab på Københavns Universitet. Følg ham på twitter @AskerVoldsgaard