For nylig sad jeg nøgen i en sofa på Nørrebro. Ved siden af mig sad en mand. En af de gode. En af de søde, kloge og sjove. En af dem, man falder for og forelsker sig i.

I en bisætning får han lidt indirekte og lidt hypotetisk sagt, at han allerede har mistet interessen for mig. Hvis han »nu havde haft tid til over en periode at fantasere om mig, havde det måske været noget andet«. Men nu var det sådan her. Sådan, at jeg var nøgen, og at vi ikke havde datet.

Mens han snakker, dækker jeg mig til. Jeg kryber under et tæppe. Der er koldt på Nørrebro nu. Jeg kigger lidt væk og lidt rundt, og jeg ved ikke, hvad jeg skal svare. Jeg tænker på, at jeg var et grådigt barn. Jeg spiste snildt to plader Marabou uden skyggen af skam. I gymnasiet levede jeg af Nutella. Jeg spiste aldrig brød til. Glas, ske, spis. Og det samme med mændene. Hellere i dag end i morgen. Og nej, jeg spiste aldrig lige brød til.

Og så tænker jeg på, at det føles som en lidt hård ting at sidde og sige, når man vitterligt lige har haft sex. Normalt er det her samlejets prime time. Det er tiden for forstillelse, hvor man kan lege lidt, at man er kærester. Man kan holde i hånd, og man kan grine, og man kan ligge tæt, og man kan glemme, at man egentlig er alene, og at København nogle gange er en stor by at være så alene i.

Og så tænker jeg, at det er godt, at jeg har prøvet det her før. Han er ikke den første, der skyller mig ud med sveden, så jeg kender grimasser, der passer, og jeg ved, at det er mere end mine bryster, der skal dækkes til. Jeg skal også skjule, at det er hårde ord at høre, når man lige har ligget og forelsket sig. Lidt.

Jeg giver ham ret med tillært selvfølgelighed. Jeg åbnede gaveboden for tidligt, kastede præmierne for hurtigt, for hårdt og for gratis i nakken af ham, så selvfølgelig skal jeg ikke gøre mig forhåbninger om at blive inviteret ud. Jeg har bortgivet alt, så jeg er svag, så jeg har tabt alt – noget med Kierkegaard. Det kan jeg godt se. Det kan jeg godt forstå.

Men faktisk kan jeg overhovedet ikke forstå det. Jeg forstår ikke den regel. Jeg har aldrig forstået lige netop den regel. Jeg forstår ikke, hvorfor tidlig sex afliver enhver form for fremtid som andet end bollehul. Jeg synes, det er en dum regel.

Men værre endnu er det en regel, der kan gøre god sex til et stort fejltrin, og mig til noget uværdigt. For det er jo mig, der skulle håndhæve reglen. Jeg var den, der skulle styre mig. Gøre mig fri af mine lysters vold.

Min mand på Nørrebro stoppede mig i hvert fald ikke. Der var intet ’Halli-halløj, kan du lige få de trusser på igen, hvis du ellers håber på en fremtid her’ at hente fra ham. Mest af alt var der bare to tumlende og bumlende mennesker i en entré og hen ad en gang og fremkæmpende mod en sofa. To mennesker, for hvem det ikke kunne gå hurtigt nok.

Det forstår jeg ikke, at der skal udgydes skam over. For skammer sig, det gør man, når man pludselig sidder i en sofa og bliver droppet på forhånd. Man skammer sig lidt og ærgrer sig meget.

Man skammer sig over ikke at have styret sig. Pæne piger havde nok haft mere tøj på og mindre sæd oppe i sig, hvis det var dem, der var havnet i en sofa på Nørrebro. Det føles som en fælde for de forfaldne. En penisfælde. Så man skammer sig lidt.

For jeg ville gerne have haft chancen. Også selv om jeg ikke er kærestemateriale. Mine tre store passioner i livet er min mor, min kat og min matadorboks. En mere dødssyg treenighed skal man lede længe efter. Men jeg ville gerne have haft muligheden for at vise dybderne af min egen nederenhed.

Nat blev morgen, tøj blev samlet sammen og jeg kom på en cykel mod Østerbro gennem et mennesketomt København. De få jeg mødte, gav mig et indforstået blik med på vejen. De vidste nok godt, hvad jeg havde lavet, og mellem os opstod igen den skam, jeg var blevet foræret natten forinden.

Men jeg vil altså ikke tage den på mig. Skammen altså. Jeg gav, tog og fik, hvad jeg havde lyst til, da jeg havde lyst til det. Det er ikke noget at skamme sig over. Det er bare en dum regel. Den slutshamer på sådan en subtil måde.