Det er nærmest som et flashback til Den Kolde Krig.

Forleden læste jeg om en australsk mand, der havde ændret sit køn til kvinde. Han var ca. 1,90 høj og vejede 100 kilo. Kort sagt både en stor mand og kvinde. Denne mand, som nu juridisk er blevet til en kvinde ved navn Hannah Mouncey, er nu klar til at spille for det australske kvindelandshold, som skal deltage i det kommende VM i Japan i 2019, og potentielt kan stå over for danske spillere. Hannah har tidligere heddet Callum og har spillet for det australske herrelandshold til VM i Spanien.

Dette er bare ét eksempel på kønsskiftede mænd, der indtager kvindeidræt. På samme facon har en mand i USA skiftet køn og går nu under navnet Fallon Fox. Det specielle ved ham/hende er, at personen nu tjener sine penge ved at tæske løs på kvinder i MMA.

Vi har også set eksempler indenfor atletikkens verdens, hvor tidligere mænd fuldstændig har knust de andre konkurrenter.

Selv om visse idrætsorganisationer har forsøgt at opsætte regler, f.eks. hvor længe der skal gå efter det juridiske skifte, så er der nu ikke længere et krav om en egentlig kønsskifteoperation, ligesom perioden med hormonbehandling nu kun ofte er ét år samt et bestemt mindste fald i testosteronniveauet. Men det er tydeligt, at de forskellige idrætsinstitutioner ikke har fundet løsningen.

Personligt finder jeg hele han/hun/hen-debatten håbløs.

Der er i min verden to køn. Længere er den ikke.

Ligeså lidt som jeg ser homoseksualitet som en psykisk sygdom, så anerkender jeg også til fulde, at folk kan være født i et andet køn, end hvad de ser dem selv som. Jeg er glad for, at vi som samfund har rykket os. Først ved at anerkende homoseksualitet, og senere ved at aftage transkønnethed fra listen med psykiske sygdomme. Det er et kompliceret område, og undersøgelser fra Tampere Universitetshospital i Finland, som har specialiseret sig i dette område, fastslår, at der ofte hos unge samtidig er en række psykiske lidelser, som går forud for ønsket om at skifte køn. Dette indlæg er ikke lavet for at debattere de grundlæggende problematikker, dilemmaer og udfordringer omkring kønsskifte, men med henblik på at fokusere opmærksomheden på de kønsskiftedes rolle i idræt, og især eliteidræt.

Her mener jeg, transkønnede har et ansvar, de skal løfte, når nu samfundet rykker sig. Når transkønnede indtræder i et nyt køn, så burde de vise respekt for dette køn. Her fejler transkønnede, som insisterer på at dyrke eliteidræt i deres nye køn. De sætter sig selv over alt andet. De insisterer på, at deres personlige individuelle behov tager forrang for den skade, dette så måtte forvolde på hele kønnet.

Hele denne problematik er stadig marginal. Men når man fjerner kravet om fysisk kønsskifte og gør dette mere til en juridisk proces, så åbner man en helt ny boldgade på sigt.

Der er det rent moralske, da man potentielt har en massiv fysisk fordel. Dette kan ødelægge hele kvindesportsgrene, hvor fairplay fuldstændig sættes ud af spil. Der er på nuværende tidspunkt så mange penge i f.eks. kvindetennis, -golf og -atletik, at man ikke kan udelukke, at et juridisk kønsskifte ville kunne gøre folk til mangemillionærer.

Det er selvfølgelig et tænkt eksempel, men vi kommer snart til at forholde os til langt mere konkrete elementer af denne problematik. Både til det kommende VM i kvindehåndbold i Japan, hvor Hannah fra Australien deltager, og hvis Brasilien vælger at inkludere Tiffany Abreu på deres volleyballhold, der skal spille til de kommende olympiske lege. Hvem er Tiffany Abreu så?

Det er såmænd en yderst kompetent mandlig volleyballspiller, der nu har skiftet køn, og hurtigt er blevet en dominerende magtfaktor i den brasilianske liga.

Når tidligere mænd insisterer på at deltage i kvindeidræt, så bliver vi på et tidspunkt nødt til at overveje reglerne. Det kan blive rigtig grimt. For på den ene side vil samfundet anerkende, at disse personer ikke længere er mænd, men kvinder. Men samtidig må samfundet sige, at de ikke har samme rettigheder som kvinder. Det kan ende i principielle retssager, en masse larm, og ødelægge idrætsgrene i processen.

Men alt dette vil kunne undgås, hvis de kønsskiftede ville give samfundet samme respekt og forståelse, som samfundet nu giver dem.