Samtaler mellem personer, der er formet af medieverdenens ulidelige overfladiskhed og blot uimodsagt gentager fraser fra den mest dominerende tidsånd uden et seriøst præg af intellektuel bestræbelse, kan godt være med til at sprede en vis dumhed, skriver Sørine Gotfredsen

LIGE SIDEN jeg læste en sønderlemmende kritik af det nye DR 2-program ”Sara Bro på DR 2”, har jeg haft lyst til ved lejlighed selv at undersøge sagen. I det udskældte program blev min præstekollega Kathrine Lilleør udsat for at skulle spise en vingummi fra en urne, hvilket hun forstandigt afslog, og kan det mon passe, at DR 2 bringer udsendelser på et niveau, hvor man finder på den slags? Ja, det kan det.

Torsdag aften fulgte jeg ”Sara Bro på DR 2”, hvor værtinden førte en samtale med en anden mediefigur ved navn Ibi Makienok om, hvor hårdt det har været for sidstnævnte at blive gift med en væsentligt yngre mand, fordi hun blev udskammet for det.

Hun har modtaget tusinder af ubehagelige beskeder, siger hun. Tusinder ligefrem? Kunne man mon få det dokumenteret? Det hele udartede sig til en både pinlig og lærerig samtale. Pinlig, fordi de to kvinder tilsyneladende ikke selv ved, i hvilken navlebeskuende medieosteklokke de befinder sig, og lærerig, fordi den selvhøjtidelige offertækning nok desværre fortæller noget centralt om nogle kvinders opfattelse af, hvor hårdt det er at være dem i 2019. Også kaldet endnu et år i det dybt privilegerede Danmark fyldt med ligestilling.

Lidt efter dukkede kønssociolog Cecilie Nørgaard op og gav de to andre ret i alt og mente, at det er ”sindssygt vigtigt”, som det hedder på voksensprog, at Ibi Makienoks historie bliver fortalt. Altså historien om reaktionerne på ægteskabet med den unge mand, hvilket primært får en til at spørge, hvorfor en kvinde dog bruger tid på at forholde sig til, at nogen mener noget om det.

Det er et skrupskørt lukket kredsløb, de mennesker lever i, men Cecilie Nørgaard greb chancen til at fremføre den velkendte kritik af stereotype forestillinger om kvinder, det patriarkalske samfund og troen på det såkaldt ukønnede potentiale.

Altså ideologien om, at menneskets kønsidentitet først og fremmest gradvist konstrueres gennem kulturen, hvilket er noget, ”vi jo ved”, som kønssociologen sagde med forskerens skråsikre idé om at kende sandheden. Gør vi det? Kunne man mon få det dokumenteret?

DE TRE KVINDER kunne lige så godt have siddet på en café og vrøvlet om stort og småt, mens de luftede løse påstande og halvstuderede teorier om samfundet. Samtaler mellem personer, der er formet af medieverdenens ulidelige overfladiskhed og blot uimodsagt gentager fraser fra den mest dominerende tidsånd uden et seriøst præg af intellektuel bestræbelse, kan godt være med til at sprede en vis dumhed.

Jeg siger ikke, at alle samtaler i fjernsynet skal rumme noget intellektuelt, men på DR 2 skulle de meget gerne trække i den retning, og ”Sara Bro på DR 2” ligner en misforståelse.

Det er en tommelfingerregel, at påstande og holdninger i en kvalificeret samtale skal møde en vis modstand, for at det hele kan blive interessant. Med dette program lader DR 2 alle regler og principper falde, og man sidder tilbage og spørger sig selv hvorfor. Kunne man mon få det forklaret?

Sørine Gotfredsen er sognepræst og debattør.