Det værste ved København set fra provinsen er hovedstadens kulturelle dominans og den undertrykkelse og latterliggørelse af provinsens normer, sprog og levevis, der uimodsagt finder sted. Det er blevet så normalt hos københavnerne, at der sjældent lægges mærke til det, og hvis der en gang imellem protesteres, kaldes det ’provinsklynk’ og lignende.

Alle de problemstillinger, der diskuteres om majoritetskulturens dominans i andre relationer (det patriarkalske samfunds dominans over kvindelige værdier f.eks. eller den kristne, hvide kulturs dominans i dele af verden), findes også i forholdet mellem provins og hovedstad. Magten udgår fra København, og normerne defineres af mennesker, der er født og opvokset i København, eller som har tilpasset sig de herskende normer her.

Alle de medier, der sætter den offentlige dagsorden, har base i København. Hovedparten af de journalister, der arbejder på TV 2 i Odense pendler på arbejde fra bopælen i København, TV 2 har systematisk udbygget afdelingen i Sydhavnen, og selv Jyllands-Posten, der ellers er undtagelsen fra reglen, har i dag en meget stor afdeling i København. De københavnske medier derimod har nedlagt alle deres redaktioner uden for voldene.

Samtidig er uvidenheden om livet i provinsen massiv. Det så man f.eks. ved valget i 2015, hvor den københavnske medieverden betragtede det som helt naturligt, at man var nødt til at sende reportere til Syd- og Sønderjylland for at finde ud af, hvad der kunne få folk til at stemme på Dansk Folkeparti i så stort et tal.

Og i disse dage, hvor BT har lanceret en serie med titlen Stemmer fra udkanten er det også med en formulering om, at »vi er rejst ud for at … «, for mediet har selvfølgelig ikke føling med den del af Danmark til daglig.

Blind dominans

I Danmark har der i mange år har været stigende fokus på kvinders manglende ligestilling og på dette område er vi et af de lande, der er nået længst. Mens tingene i disse år rykker sig i den rigtige retning for kvinders ligestilling, ved provinsboerne godt, at deres kamp for lighed er tabt. Uanset, hvor mange statslige arbejdspladser der flyttes ud, og uanset hvor mange artikler, der skrives om, at »flere og flere flytter på landet«, så er der altid endnu flere, der flytter den anden vej.

De, der sidder inde med definitionsmagten – det vil sige dem, der ytrer sig og får taletid gennem medierne og i kulturlivet – er stort set alle bosat i København og blinde over for majoritetskulturens dominans og de strukturelle forhold, der understøtter og forstærker denne skævhed.

Hvor man i dag på en lang række områder skal være meget bevidst om, hvordan man taler om mennesker fra andre kulturer end éns egen, gælder det ikke i forhold til provinsen. Blindheden i forhold til tonen i debatten på dette område er så omfattende, at den sjældent italesættes. Den er ellers allestedsnærværende.

Den 1. juni bragte Berlingske således en kronik med overskriften »Der er intet liv uden for København«, skrevet af en ung, streetsmart københavner, der ved en fejl var flyttet til »den uringule udkant«, som han malende kaldte det. Mere afdæmpet, men i samme spor, var bladets politiske redaktør, Bent Winther, der først på året mente, at jyderne først og fremmest har brug for »mere selvtillid – og måske en krammer«.

For går det egentlig ikke meget godt? De har da lige fået en politiskole og en masse statslige arbejdspladser, mente han. Men de statslige arbejdspladser fører ikke til mange nye, højtuddannede borgere, fordi langt hovedparten af københavnerne har sagt nej tak til at flytte til provinsen. Så hellere finde et andet job, gå ned i løn eller endda blive arbejdsløs. Alt er bedre end provinsen.

De gode sider ved livet i provinsen værdsættes ikke og tales sjældent op: At det her er meget lettere at leve det stressfrie liv, flere og flere drømmer om (eller i hvert fald med mindre stress), bl.a. fordi man er tættere på den natur, mere og mere forskning viser, er vigtigt for at undgå stress, at barndommen og livet som forældre er lettere og mere overskuelig, at huspriserne er langt lavere og så videre.

Provinsen er ghettofri zone

Problemet forstærkes af, at den københavnske majoritetskultur udvikles, nurses og bekræftes i kulturelle ghettoer, hvor man stort set kan leve sit liv uden at skulle omgås særlig mange, der er radikalt forskelligt fra én selv. Det kan man ikke i provinsen, og det synes jeg er en af de bedste ting ved livet uden for København.

Da mine børn gik i skole i Sønderborg, havde de begge klassekammerater, hvis forældre var nogle af byens rigeste og mest indflydelsesrige familier, og andre, hvis forældre var arbejdsløse eller bistandsklienter. Er man som voksen det mindste aktiv i en forening eller går på et aftenskolehold, omgås man mennesker fra alle sociale lag.

I praksis er det umuligt at leve sit liv i provinsen i en kulturel ghetto, hvor man stort set kun omgås sine egne, sådan som deprimerende mange gør i København.

Jeg skriver ’deprimerende’, for jeg er ikke et sekund i tvivl om, at det er godt og sundt for den enkelte og for den demokratiske debat, at man hele tiden er i kontakt med de andre: dem, der stemmer anderledes, ser anderledes ud, lever livet anderledes. Det ville også give en helt anderledes forståelse for provinsproblematikken.

Globalt provinsoprør

Problemet er ikke kun dansk. Jeg mener, at det er samme grundlæggende diskurs, der spillede en stor rolle i den amerikanske valgkamp mellem Donald Trump og Hillary Clinton, og som man kan se som en del af problemstillingen i den populistiske bølge, der i disse år skyller ind over Europa.

Især i USA var det for mig at se tydeligt, at der i høj grad også var tale om en metropol/provins-problemstilling, hvor provinsen fik en kanal til at gøre oprør mod storbyernes kulturelle dominans. I Europa er billedet forskelligt fra land til land, men oplevelsen af, at ens værdier og liv bliver hånet, spottet og latterliggjort af metropolkulturen går igen i de fleste lande i et eller andet omfang.

Overalt i verden går udviklingen kun én vej: fra provins til storby. Kun to gange i den nyere verdenshistorie er det med tvang lykkedes kortvarigt at vende denne strøm af mennesker: I Cambodja under Pot Pot og i Kina under Kulturrevolutionen. Men én ting er at vide, at der ikke flytter flere mennesker til provinsen, og at man ikke får alle de institutioner og det kulturliv tilbage, som er gået tabt. Noget andet er den manglende forståelse for problemet.

Der bliver trukket beklagende på skuldrene, når emnet tages op. Der tales om provinspopulisme, når der klages, og andre kalder det provinsklynk.

Men hvis jeg som mand offentligt omtalte kvinder på den måde, københavnere taler om provinsen, ville jeg blive blæst bagover af en velfortjent shitstorm. For har kvinder f.eks. »ikke bare brug for mere selvtillid – og en krammer«? På samme måde som provinsen?