Am citit stupefiat apelul pentru boicotarea DNA lansat de presedintele Senatului zilele trecute. Un text nerușinat care se revendică fără rezerve dintr-o altă declarație celebră făcută de un domn care ulterior a ajuns la pușcărie. Și acela vorbea tot așa, de pe culmile puterii.

Călin Popescu Tăriceanu, președinte al Senatului, toamna 2016

Așa cum n-am crezut vreodată în arestările făcute vineri, tot astfel nu am încredere în acest mod de operare al DNA.

Cu această motivare, fac un apel către parlamentarii din ambele Camere să refuze a se mai pronunța în vreun fel până la finalul legislaturii asupra cererilor venite de la DNA. Dacă dosarele respective au așteptat atâția ani, înseamnă că nu este nicio urgență și ele pot să mai aștepte ca viitorul Parlament să se pronunțe.

Adrian Năstase, premier, primavara 2001

„Se intimpla chestiuni ciudate si eu nu cred in arestarile de vineri seara, iar faptul ca un anumit proces care a avut loc la Prahova a devenit important la Bihor este si mai ciudat. Mi-e teama ca asistam la o situatie neobisnuita, in care, in timp ce prefectii incearca sa-i schimbe pe sefii institutiilor locale, incep presiuni pentru a-i scoate din joc“

După această declarație a domnului Năstase cursul unei anchete a fost definitiv pervertit iar un procuror a ales să se sinucidă din motive care nu sunt până în ziua de azi foarte clare.

Am amintit precedentul Năstase pentru a sublinia cumva greutatea unei astfel de declarații venită din partea unui om cu o funcție teribil de importantă în statul român.

Mi-au reținut aceste fraze explicative din emise de dl Tăriceanu, aseară, în emisiunea lui Tudor Mușat (sublinierile imi aparțin):

Scopul nu a fost acela de a face valuri ci acela de a atrage atenţia, la modul cel mai serios, că Parlamentul, din păcate, de bună vreme, este o ţintă de discreditare. Parlamentul, până la urmă, rămâne totuşi singura instituţie realmente democratică a statului. Nu numai în România, peste tot în democraţiile parlamentare. (…) Şi eu cred că în atari condiţii Parlamentul trebuie să găsească o modalitate, o atitudine, în faţa acestor atacuri premeditate, de discreditare nu a clasei politice, ci a instituţiei Parlamentului. Dacă instituţia Parlamentului se prăbuşeşte, în România nu va mai fi democraţie. Că parlamentarii sunt cei pe care îi ştim, cu rele şi cu mai mult rele, sau cu mai puţin bune, sau bune unele… Nu toţi sunt la fel. Parlamentul nu este decât o reflectare a societăţii româneşti în ansamblul ei. Nu poate să fie Parlamentul mai bun decât societatea sau mai prost decât societatea.

Eh, aici ajungem la esență. Dl Tăriceanu are perfectă dreptate când spune că parlamentul e esența democrației. Pentru parlament votăm o dată la patru ani, către parlament și parlamentari ne îndreptăm petițiile și plângerile, parlamentului îi cerem să rectifice legi strâmbe sau să ne apere de inițiative bizare ale instituțiilor de forță.

Parlamentului îi cerem dreptate și parlamentul nu livrează. Și dacă ne plângem, suntem inadecvați. Cam asta spune președintele Senatului.

Șmecheria retorică a domnului Tăriceanu e să se bage sub pătura electorală pentru a pretinde că un parlamentar hoț reprezintă alegători hoți, că un senator șpăgar reprezintă alegători șpăgari, că un ticălos urcat în Palatul Parlamentului ca să scoată dinții justiției reprezintă fix dorința omului care a crezut în blabla-ul de campanie.

Hoților, care sunteți voi hoți, prin cabine de vot din țară și diaspora.

Întorcând-i raționamentul pe dos, aș putea spune că dacă Călin Anton Popescu Tăriceanu e votat de un violator atunci și domnia-sa ar trebui suspectat de atari fapte.

E, evident, o prostie.

Ce nu spune domnul Tăriceanu, e că, și dacă vrem alt parlament, domnia sa împreună colegii din PNL și PSD nu ne dau voie. Casta lor de privilegiați ai haosului și confuziei au avut grijă să pună un gard suficient de înalt pentru accesul în parlament astfel încât să nu îl poată sări decât nebunii, fanaticii și norocoșii. Sau ticăloșii. De exemplu, ăia care au umplut Bucureștiul de corturi în perioada preelectorală pentru niște sume pe care aș putea să jur că nu o să le văd în raportările către Autoritatea Electorală Permanentă după 11 decembrie. Da, mă refer inclusiv la zecile de corturi ale ALDE.

Pretinde dl Tăriceanu că apără Parlamentul. Și el și ceilalți care fac declarații asemănătoare. În fapt toți acești oameni care s-au baricadat în Palatul Parlamentului și în spatele sistemului electoral restrictiv sunt inamicii singurei instituții „realmente democratice”.

Sunt revoltații de pe Bounty ducând corabia pe o insulă de nicăieri. Sunt nebunii care au legat doctorii și pușcăriașii de pe acoperișul închisorii.

Au pus un foc mic în marea clădire a lui Ceaușescu și acum se miră că au arsuri pe mâini.

România merită un parlament mai bun. Și, nu, nu alegătorii fură din bugetul statului.

(sursa foto)