De Ruxandra Burcescu și Nicoleta Rădăcină. Fotografii de Alexandra Crisbăşan

INTRO: Povestea unui băiat, a unei fete și a unei fotografii care le-a dat peste cap viețile. Citiți aici primul episod din serie.

ÎNDRĂGOSTIREA / “NE VEDEM MAI ÎNCOLO”

Povestea Evelinei, a lui Răzvan și a fotografiei în care toată școala a văzut-o dezbrăcată a început cum încep mai toate iubirile de liceu: frumos. S-au cunoscut la școală, în spatele sălii de sport, în locul în care toată lumea se aduna în pauze la fumat. Era septembrie târziu, Evelina era într-a IX-a pe-atunci - și ieșise, ca de obicei, să fumeze. Lângă ea a venit un băiat cu fața rotundă - își amintește că a observat încă din ziua aceea că, atunci când zâmbea, ochii lui negri luau formă de semilună. Era solid, avea o urmă de barbă nerasă și multe tatuaje care-i dădeau un aer de bad boy. A întrebat-o dacă poate să se așeze lângă ea; i-a răspuns alb că da. El a băgat o mână în buzunar, a scos un chiștoc și-a cerut un foc; în cealaltă mână avea un caiet cu copertă albastră și un pix. ”Mă uitam așa... cu milă parcă”, își amintește Evelina. “I-am dat eu o țigară și un foc, că muream... îmi ziceam «ia uite, Evelino, ultimul aurolac lângă tine»”.

S-a apropiat de ei, își mai amintește fata, și Marius - fostul prieten al Evelinei. L-a alungat repede. A mai tras câteva fumuri, în tăcere, după care a luat caietul albastru din mâna lui Răzvan și și-a scris acolo numărul de telefon. Nici azi nu știe de ce a făcut asta. A fost un impuls de moment, i s-a părut amuzant atunci.

A primit, în aceeași zi, un SMS de la el. ”Bună, sunt Răzvan.” I-a luat un pic să proceseze numele ăsta nou.

Și-apoi toate s-au întâmplat atât de rapid. A doua zi Răzvan a intrat după ea în baie la fete, a sărutat-o val-vârtej și i-a spus ”ne vedem mai încolo”. A încremenit. Nu știa care era faza, dar gustul lui îi rămăsese pe papile.

Nu era neapărat atrasă de el atunci, la început, dar îi plăcea cum se purta cu ea. O aștepta mereu după ore; chiuleau sincron, să stea mai mult timp împreună; el îi lua mereu pateuri cu vișine de la magazin - știa cât îi plăceau. ”La un moment dat a venit cu o idee care mi-a plăcut maxim”, spune Evelina. A zis «hai să facem o poză în fiecare zi în același loc!»”.

Era o idee drăguță, doar că nu s-a întâmplat niciodată.

Ce s-a întâmplat, în schimb, a fost altceva: s-a îndrăgostit nebunește, deodată parcă, de el. Au început să-și facă planuri de viitor - cel puțin asta își amintește Evelina. Într-o zi i-a cunoscut chiar familia. Ăla a fost, pentru ea, primul moment de “WTF?”.

DORINȚA / “SĂ NU MĂ MINTĂ, SĂ NU MĂ ÎNȘELE, SĂ NU MĂ BATĂ”

Își amintește că era inundată de emoții înainte să dea ochii cu mama lui. Minute în șir a stat în fața porții, cu un buchet de flori în mână, neștiind la ce să se aștepte. A intrat până la urmă, i-a dat cu «săru’ mâna, mă bucur să vă cunosc», i-a întins florile și a răsuflat ușurată: cel mai penibil dintre momentele posibile, socotea ea atunci, trecuse deja.

Chiar atunci, în acea seară, mama lui Răzvan a întrebat-o ce vrea ea de la un bărbat. O luase pe nepregătite.

- “Să mă respecte și să aibă grijă de mine. Să nu mă mintă, să nu mă înșele, să nu mă bată”.

- “N-ai să găsești așa ceva la Răzvan”, i-a spus mama iubitului ei.

A parat atunci, cât s-a priceput, cu un zâmbet politicos. Avea dreptate Răzvan, deci, când îi spunea că maică-sa e o scorpie care nu îl susţine niciodată. Și-a promis sieși că ea nu-i va face niciodată așa ceva lui Răzvan - să nu-l susțină, de exemplu.

Își proiecta viața alături de el, se vedea construind împreună cu acest băiat o familie și trăind amândoi fericiți, în armonie - chiar și în momentele în care armonia dintre ei nu mai funcționa. Se certau tot mai des de la o vreme - și, își amintește Evelina azi, indiferent care dintre ei pornise cearta ea era mereu cea care trebuia să îl împace pe Răzvan şi să-l asigure că îl iubeşte. El îi spunea că mama lui nu-l iubește și nu are grijă de el, că de când se recăsătorise era rece, nepăsătoare, chiar rea; ea îl asculta, îl mângâia, încerca să-i arate că era de partea lui.

Într-o zi lui Răzvan i s-a stricat telefonul și, pentru că mama lui n-a vrut să-i dea bani să-și cumpere altul, Evelina i-a împrumutat un telefon nou pe care-l luase pentru sora ei. ”Pentru că-l iubeam, dar și pentru că știam cum e relația cu maică-sa, eu am încercat mereu să-i fac pe plac cu tot ce am putut”, se justifică acum. “Telefonul era nou-nouț și i l-am dat să-l folosească așa, cât are nevoie. Dacă îmi spunea că îi trebuie bani, mergeam și luam de la maică-mea din geantă dacă era nevoie, făceam orice”.

Doar că ei doi, Evelina și Răzvan, deja nu mai petreceau la fel de mult timp împreună. Versiunea Evelinei e că el devenise agitat, irascibil și începuse să bea prea mult. ”Într-o zi, m-am pus lângă el în pat și mirosea a băutură de îmi venea să vomit. Mai era și cu spatele la mine”. Versiunea lui Răzvan e că, de la un moment dat încolo, a simțit-o altfel.

RUPTURA / “AM SIMȚIT CĂ, UȘOR-UȘOR, SE TERMINĂ TOTUL”

Ultimele săptămâni din iubirea lor seamănă cu o oglindă spartă din care s-au pierdut, pentru totdeauna probabil, câteva bucățele. Evelina susține că el se plictisise de relația lor; Răzvan spune că Evelina a fost prima, dintre ei doi, care a rupt încrederea.

Răzvan își amintește că era decembrie - și era seară. Evelina îi scrisese că se culcă și-i urase noapte bună, doar că ceva l-a făcut să n-o creadă. A intrat, deci, pe Facebook. Avea parola ei, după cum și ea avea parola lui - nu se fereau, n-aveau de ce să se ascundă, iar schimbul de parole era dovada supremă a onestității relației lor, a încrederii pe care-o aveau unul în celălalt. “You show me yours, I show you mine”.

S-a logat, în acea seară, pe contul ei. Voia să verifice dacă într-adevăr a plecat și ea la somn - așa cum i-a spus - sau a rămas pe net și vorbește cu altcineva. A așteptat, a așteptat, a așteptat. Iar la un moment dat presimțirea i s-a confirmat: Evelina era trează și începuse să discute pe Facebook cu un fost prieten. ”Îi spunea că îi e dor de el, că îl iubește, că încă îi pare rău. Cum trimitea, cum ștergea mesajul. Și am simțit că, ușor-ușor, se termină totul”, spune Răzvan.

A confruntat-o a doua zi, dar ea s-a dezvinovățit. I-a spus că a fost doar un moment; că discuția aceea n-a însemnat nimic pentru ea.

INTIMITATEA / ”DACĂ NU TE DEZBRACI ACUM ÎNSEAMNĂ CĂ NU MĂ IUBEȘTI”

Au trecut, una câte una, și alte zile. Evelina își amintește, retrospectiv, că era o după-amiază înghețată și cețoasă de week-end - și ea era singură acasă, în pijama cu ursuleți, ronțăia niște cipsuri și se uita la un serial. În colțul din dreapta al ecranului a anunecat, lin, o notificare: ”Ești online?”.

Era Răzvan. A pus pe pauză filmul și i-a răspuns; în ziua aceea nu se putuseră vedea - el era pedepsit.

”Mi-e dor de tine. Dă-mi webcamul să te văd”, i-a scris Răzvan. A sărit îndată din pat, și-a tras o perie rapid prin păr, și-a verificat fața în oglindă. Nu era aranjată ca pentru o întâlnire, dar nici rău nu arăta - n-avea cearcăne, n-avea coșuri de acoperit. A dat drumul la cameră și s-a așezat astfel încât să nu i se vadă, totuși, pijamaua. Ea doar îl auzea pe Răzvan, nu-l vedea pentru că el îi spusese că i s-a stricat webcam-ul. Au vorbit ce-au vorbit - iar la un moment dat i-a cerut să se dezbrace. ”Dacă nu te dezbraci acum înseamnă că nu mă iubești”, i-a spus el - mai degrabă în serios decât în glumă.

Evelina spune că n-a mai făcut asta, într-o discuție pe Skype cu Răzvan, niciodată. Dar că nu voia să-l supere sau să-l dezamăgească - și că, în plus, doar el o mai văzuse dezbrăcată de-atâtea ori. Așa că și-a dat jos pijamaua; apoi s-a așezat în diverse poziții, așa cum îi cerea el; apoi s-a atins. Un fel de “știți voi ce...” la distanță, cumva - dar fără “știți voi ce...”.

N-avea de unde să știe totuși că, în timp ce ea se învârtea dezbrăcată prin cadru, Răzvan a făcut - fără să-i spună - câteva capturi de ecran. De ce le-a făcut? ”Mi-am zis că e bine să le am şi ca o să le țin acolo, nu fac nimic cu ele”, spune el. Că “o să le țin acolo”.

De certat s-au certat imediat după această conversație nocturnă - dar înainte de Revelion. Răzvan, spune Evelina, i-a spus că o să stea de Revelion acasă, când de fapt - după cum avea să afle ea ulterior din bârfele prietenilor - iubitul ei s-a dus la o petrecere, a cunoscut acolo o altă fată și a înșelat-o cu ea. În primele zile din ianuarie a fost tot mai distant, își amintește Evelina; îi spunea “m-am plictisit, m-am săturat, nu se mai poate”. Semn, pentru ea, că relația lor se cam încheiase.

Ar fi fost totul, dacă lucrurile s-ar fi oprit aici, doar una dintre miile și milioanele iubiri de liceu care încep incandescent și sfârșesc uneori abrupt, alteori inexplicabil, întotdeauna dureros.

RĂZBUNAREA / “PROBLEME MARI”

În oglinda făcută bucăți a relației lor nu se vede nici azi, cu claritate, cum au ajuns exact imaginile cu trupul gol al Evelinei în cercul comun de prieteni - și, de-aici, în tot orașul. Una dintre cele mai bune prietene ale Evelinei, Maria, povestește că un băiat de la Răzvan din clasă a contactat-o și i-a spus, cu o seară înainte, că Evelina va avea “probleme mari”. N-a înțeles exact, atunci, la ce anume se referea - doar ulterior s-a prins că băiatul respectiv văzuse deja fotografiile într-un fel de preview, alături de diverși alții cărora Răzvan le arătase - dar înainte, totuși, să ajungă pe net.

Răzvan spune că nu e el cel care le-a postat pe net. Admite că a pus o imagine ca wallpaper pe telefonul pe care urma să i-l returneze Evelinei doar așa, drept amenințare. Și că a trimis fotografiile unei singure persoane - fetei pe care o cunoscuse în noaptea de Revelion, care i-a promis însă că nu le va arăta nimănui. Doar că, după ce le-a primit, acea fată le-ar fi postat pe net, crede Răzvan.

Evelina n-are nicio certitudine despre cum s-au petrecut lucrurile în acele zile; nu știe ce să creadă - și, oricum, nici nu mai contează “cum” au ajuns pozele pe net. Ce știe ea e că s-a dezbrăcat într-o seară, pe Skype, în fața iubitului ei - în care avea încredere. Că el a făcut, fără să-i spună, niște capturi de ecran. Că după aceea s-au despărțit. Și că, după ce s-au despărțit, el a dat lumii pozele cu ea. Că le-a dat unui singur om, sub legământul că acel om nu le va da mai departe, sau că le-a postat el însuși pe Facebook - aproape nu mai contează. Rezultatul e același: prietenii și colegii ei, profesorii ei, familia ei, peștii din blocul ei au văzut acele poze.

MARGINALIZAREA / “LUMEA SE PURTA ALTFEL CU EA, TOATĂ LUMEA O ȘTIA DE CEA MAI NAȘPA FATĂ”

Mai știe, Evelina, că din cauza asta luni în șir n-a mai putut ieși în pauze de-adevăratelea. A învățat să-și petreacă minutele dintre ore în bancă, fără pateuri cu vișine, cu căștile pe urechi, confecționându-și un aer nepăsător - atât cât se poate pricepe un adolescent să-și confecționeze un aer nepăsător. A învățat, mai apoi, să iasă la fumat cu câteva zeci de secunde înainte să se sune de intrare. A observat ea că acolo, în locul de fumat din spatele sălii de sport - locul în care îl cunoscuse pe Răzvan, cu chiștocul lui scos din buzunar - nu rămânea nimeni până-n ultima clipă a pauzei; și că, dacă avea un pic de noroc, putea fuma și ea o țigară fără să se uite în ochii unui străin care-o judeca - și care-o văzuse, cel mai probabil, goală. A mai învățat, Evelina, și să-și ia mâncare de-acasă - ca să nu mai fie nevoită să traverseze holul liceului, până la magazin, pentru un pateu sau două. Și-a mai învățat, în plus, să-și ceară voie la baie în timpul orelor. Știa că în pauze fetele se strângeau acolo, la toaletă - iar ea nu mai voia să fie, niciodată, față în față cu fetele.

Cât despre Răzvan, a văzut și el, luni în șir, cum arăta noua viață a Evelinei. N-a îndrăznit nici măcar să încerce să vorbească cu fata pe care-o iubise; ce-ar fi putut să-i spună? S-a răzbunat pe ea, da, cu pozele alea. S-a răzbunat pentru relația destrămată; și pentru că auzise că Evelina l-ar fi vorbit de rău prin liceu.

”Din cauza asta au ajuns pozele peste tot, din supărarea mea”, spune Răzvan azi, la distanță de aproape doi ani. “Am observat apoi că lumea se purta cu ea altfel, vorbea prost cu ea, toată lumea o știa de cea mai nașpa fată. Din câte am înțeles, niște băieți i-au făcut un cont pe Facebook. La un timp după, au și scos [la imprimantă] poze și le-au lipit pe scară - totul s-a propagat foarte repede...”.

Îți recomandăm Și au trăit fericiți până la prima poză

SOLIDARITATEA / “Am pus o poză cu noi două la cover-ul de Facebook”

De cealaltă parte, însă, au crescut și câțiva muguri de solidaritate. Maria, de exemplu, și-a pus în cap s-o apere pe Evelina: era prietena ei, până la urmă, și era exact aceeași - cu sau fără pozele alea care electrizaseră tot liceul. Nu știa precis, Maria, ce anume putea să facă s-o apere pe Evelina, așa că a făcut ce s-a priceput. “În ziua aia chiar am pus o poză cu noi două la cover-ul de Facebook”, își amintește. Evelina i-a spus că nu, să nu facă asta - a zis “că mă fac de râs cu ea”, continuă Maria, “dar eu am spus că nu mă interesează, că de-aia nu mai pot eu de ce zice lumea”.

Și ce zicea, de fapt, “lumea”? “Că e curvă, că de-astea”.

Imediat după ce și-a schimbat poza, pe Maria a sunat-o un băiat “cu [număr] privat” și i-a spus că-i de la ei din liceu și că îl cunoaște; Mariei nu i se părea totuși, după voce, cunoscut. “M-a întrebat de ce am pus poză cu ea, că nu mi-e rușine că o să mă facă lumea că umblu cu o curvă și o să mă creadă şi pe mine așa? I-am zis că nu e treaba lui ce fac eu, că e treaba mea cu cine umblu. Apoi i-am închis în nas”.

Și-a mai fost, în perioada aceea, Vladimir - “prietenul tocilar” arhetipal al oricărei adolescente băiețoase, energice și prietenoase. Se știau din școala generală, el și Evelina - stătuseră chiar în aceeași bancă. În liceu s-au dus către școli diferite, dar au rămas, chiar și așa, prieteni.

Până să prindă curaj să vorbească, Vladimir pare că ar prefera să tacă - dar atunci când se pornește nu se mai oprește: vorbește de-a valma despre profesorii care-i plac, despre cărțile pe care le citește, despre facultatea suedeză la care visează să învețe. Pozele Evelinei? I-a fost tare greu atunci. Nici nu s-a putut uita la ele la început, când colegii îi tot băgau sub nas ecranele cu Evelina goală - să vadă și el „cine e prietena lui cea mai bună”.

Nici n-a vrut, la început, să creadă că-s autentice pozele acelea. “Mi-a venit să plâng când am auzit că ea era”, spune. Ar fi vrut să vorbească cu ea despre asta, s-o întrebe cum s-a întâmplat - dar nici s-o facă să se simtă prost nu voia. Așa că a tăcut. A încercat, cumva, să-i fie alături fără să deschidă subiectul. „Atunci a trecut [Evelina] printr-o perioadă, un fel de metamorfoză”, își amintește Vladimir. “Era foarte rănită, adică nu știa în cine să mai creadă, nici mie nu-mi spunea tot. A fost ca și cum am început de la zero”.

În cea mai mare parte din timp, însă, lângă Evelina nu era nimeni care s-o apere. Nici Maria, care se răstea la cei care-o luau peste picior și le închidea telefonul în nas așa, de-a naibii; nici Vladimir, care știa să tacă alături de ea și să-i înțeleagă metamorfoza.

Dădea piept cu “lumea” numai atunci când n-avea încotro. Dimineața pleca spre școală, la prânz se întorcea, trecea prin ușa apartamentului, se prelingea spre camera ei. Acolo, în camera ei, era cât de cât bine - acolo nu era nimeni care s-o judece. Mai ieșea câteodată la magazin, să-și ia una-alta. Într-o zi, de exemplu, voia niște cipsuri. A intrat, a luat o pungă de raft, s-a așezat la coadă. Era, acolo, și o vecină de-a ei de la etajul doi - o femeie pe la vreo treizeci și ceva de ani cu colanți și-un maiou cu imprimeul estompat de-atâta purtat. A strigat-o de la raftul cu murături. Evelina a întors capul, i-a făcut din mână și-a pus punga pe tejghea. Vecina s-a apropiat, s-a uitat prelung la ea și-a întrebat-o dacă are ceva, că i se părea că nu se simte bine.

- “N-am nimic, mi-e puțin rău”, a răspuns Evelina.

- “Oi fi borțoasă, cine știe”, i-a aruncat femeia în gura mare - după care a început să râdă.

S-a uitat spre ea, cu privire cercetătoare, și vânzătoarea de la magazin. I-a picat cerul în cap. A lăsat punga cu cipsuri acolo, pe tejghea, și aproape c-a fugit spre bloc, spre apartamentul părinților, spre cei patru pereți ai camerei ei. Pentru ea, până și cipsurile se dovedeau cu mult mai costisitoare decât cei câțiva lei înscriși pe bonul de casă.

SINGURĂTATEA / “Mama încă mă jignește, din zdreanță și parașută nu mă scoate”

Și nici acasă, ferită de ochii vecinilor, n-avea pace deplină. Cele mai rele erau zilele de weekend, când toți ai ei erau liberi iar ea n-avea voie să iasă nicăieri. Săptămâni, luni întregi din adolescența ei s-au topit fără rost între cei patru pereți ai camerei; scurtele evadări rapide, silențioase, către baie ori bucătărie nu-i făceau oricum nicio plăcere. Se furișa; se străduia să fie invizibilă, să nu cumva să atragă atenția.

Tatăl ei nu-i vorbea deloc, oricum, de când văzuse pozele - era dureros pentru ea, dar măcar era relativ simplu. Doar grimasele pe care i le vedea pe față când se întâmpla să dea cu ochii de ea îi semnalau că n-a devenit, încă, invizibilă. În camera ei tata nu mai intra demult; perimetrul devenise o insulă pe neașteptate desprinsă de continentul locativ al familiei - asemeni unei debarale în care-ți înghesui lucrurile de care nu mai ai nicio nevoie, dar pe care nici să le arunci nu te înduri: bicicleta stricată, toaster-ul ars, revistele pe care nu le vei mai reciti niciodată, jucăriile iubite pe vremuri - dar cu care știi, în sufletul tău, că nu se va mai juca niciodată nimeni.

Cu mama era mai complicat. O biciuia cu vorba de câte ori putea; așa se descărca ea pentru rușinea ce-i fusese dat s-o trăiască. Intra în camera Evelinei și începea: “Faci videochat? Ai făcut bani cu pozele alea, nu? Te și culci cu băieți pe bani?”. Fata îi răspundea, din nou și din nou, că “nu, nu, nu”. Urmau insultele: “Ești o zdreanță, o curvă, o parașută”. Sunt vorbe pe care le mai aude și azi, la aproape doi ani după ce cineva - nici nu mai contează cine - a pus în circulație capturile de ecran pe care iubitul ei Răzvan i le făcuse pe Skype, fără să-i spună măcar, într-o seară de decembrie. “Încă mă jignește [mama], din zdreanță și parașută nu mă scoate - adică încă e prinsă în povestea aia. Știu că le zice la nervi, dar tot mă afectează. E mama, pană la urmă”.

Undeva, la rădăcina acestei suferințe pe care-o trăiesc deopotrivă fiica și mama, e premisa de la care toți părinții, indiferent de generație, pornesc. Copiii sunt văzuți, ca regulă, drept făpturi fără sexualitate, explică Diana Vasile, psihoterapeut şi preşedinte al Institutului pentru Studiul şi Tratamentul Traumei. Doar că lucrurile nu se petrec, în viața reală, așa: indiferent de generația din care fac parte - vezi “Sburătorul” lui Ion Heliade Rădulescu, scris înainte de revoluția pașoptistă și studiat azi în școală - copiii încep încă din adolescența timpurie să-și exploreze sexualitatea; și o fac întotdeauna și dintotdeauna, cu sau fără consimțământul părinților lor.

“Dacă lumea n-ar mai condamna sexualitatea, un trup gol și o întâlnire erotică între doi adolescenți”, spune Diana Vasile, “atunci ea n-ar mai fi atât de blamabilă, de umilitoare ca expunere. Iar oamenii nu s-ar mai strădui să expună în felul ăsta. N-ar mai fi o miză pentru revenge porn”. De-aici și vine, în fond, și bariera de netrecut dintre adulți și adolescenți, explică și Teodora Stoica de la Salvaţi Copiii. Cum să-i spui părintelui tău că ai impulsuri sexuale, când știi că sexualitatea îți e interzisă? Cum să nu-ți fie frică să le ceri sfatul? Cum să le povestești ce ți s-a întâmplat și să le ceri ajutorul - inclusiv să-i rogi să meargă cu tine la Poliție, de vreme ce ești minor și fără ei nu poți depune plângere în caz de abuz, șantaj și altele asemenea?

CRUZIMEA / “Filmezi? Bravo!”

În lunile pe care le-a petrecut în camera ei, lungită în pat, Evelina s-a gândit mult. A învățat să evite telefonul și laptop-ul; nu mai voia să afle, în fiecare zi, pe unde au mai ajuns pozele și cine anume ținea neapărat s-o anunțe că le-a văzut. Își amintește, și azi, de prima notificare prin care a aflat că a fost tag-uită într-o poză. A dat click, bănuind vag despre ce era vorba. Iar când și-a văzut, pentru a suta oară, trupul gol, urmat de textul „vai de capul ei”, l-a întrebat pe cel care-i pusese tag de ce a făcut asta - că doar ea nu îi făcuse niciun rău. Așa îl îndemnase o colegă de-a Evelinei, i-a răspuns el.

N-a mai scris nimănui, de-atunci, să pună întrebări, să ceară explicații, să facă apel la empatie și la “și tu poți ajunge, cândva, în locul meu - că și tu o să te dezbraci la un moment dat în fața persoanei iubite”. A început doar să dea “hide” și “block” - deși vedea că fiecare postare blocată era urmată altele noi. A învățat, în final, că se poate trăi și fără Facebook. Își dorea doar ca totul să se termine odată.

Sunt mii de Eveline în lume - și pentru fiecare povestea se termină altfel. Anul trecut, de exemplu, la un an și jumătate după ce câteva videouri în care făcea sex cu prietenul ei au ajuns întâi pe net și-apoi pe site-uri porno, o tânără italiancă s-a sinucis. Îi dezvăluiau, postările pe Facebook și pe site-urile porno, până și numele întreg: o chema Tiziana Cantone, avea 31 de ani, iar tragedia ei a alimentat, în parlamentul italian, dezbaterea pe tema “dreptului de a fi uitat”; o dezbatere pe care politicienii o începuseră în 2013 - atunci când se sinucisese, din aceleași motive, o fată de 14 ani.

Tiziana a capitulat în final, dar nu înainte însă să se lanseze într-o bătălie juridică cu Facebook, căruia i-a cerut să șteargă video-urile; să se mute din casa în care stătea; să-și schimbe numele. Video-urile viralizate și fotografiile cu ea făcând sex erau însoțite, aproape stereotip, de cuvintele “Stai facendo il video? Bravo” (“Filmezi? Bravo!”) - care au ajuns, în epocă, un fel de glumă națională în Italia. “Oameni buni”, a scris jurnalistul Saverio Tommasi anul trecut, după moartea tinerei, “Tiziana Cantone s-a sinucis - și vinovați suntem noi”.

Noi, cei care arătăm cu degetul fără să ne gândim vreodată că și noi ne dezbrăcăm, de fapt, în fața celor pe care-i iubim; că și noi am putea fi fotografiați, filmați și expuși pe net - în toată goliciunea trupurilor noastre - în fața lumii întregi.

****

Acest proiect a fost realizat în cadrul Burselor Superscrieri/Avon pe tema „violenţa domestică”. Programul este un parteneriat între Fundația Friends For Friends și Avon România

----

Citiți, în episodul de miercuri, 8 noiembrie, cum și-a găsit Evelina resurse pentru a merge mai departe. Ce spun colegii ei, ce spun profesorii - și cum putem face noi, cei din jur, ca “revenge porn” să înceteze să mai facă victime.

Dacă sunteți în București și vă interesează subiectul, vizitați expoziția “Și au trăit fericiți până la prima poză” de Alexandra Crisbășan (lucrările sunt expuse la Gallery, București, strada Leonida, nr. 9-11). Alexandra a privit da capo al fine, prin lentilă artistică, tot demersul nostru jurnalistic - și și-a construit întreaga viziune despre “revenge porn” pornind de la povestea Evelinei.

