Reporter polist din peluză: Goran Mrakić

Druckerii timișoreni din anii '70 au avut parte de magiile primelor deplasări în timp ce cochetau cu posibilitatea câștigării campionatului, cei din anii '80 le-au văzut pe Celtic și West Ham, cei din '90 pe Atletico și Real Madrid, iar cei din anii 2000 pe Partizan, Stuttgart, City și Șahtior.

Tinerilor de acum nu le-a rămas nimic în afară de derby-ul cu UTA, pe care ASU Poli n-o întâlnise niciodată într-un meci oficial la Timișoara.

Fiecare generație are parte de cel puțin un meci de pomină, care se povestește ulterior din tată în fiu. Unii și-au făcut speranțe că partida de duminică seara s-ar putea înscrie în această categorie, în ciuda lipsei de obiectiv a echipei noastre. Din păcate, am fost departe de așa ceva. Dacă băieții din tribune și-au făcut treaba cu brio, cei din teren s-au arătat complet depășiți de importanța evenimentului.

Nu știu dacă li se poate imputa că n-au vrut, dar au dat dovadă de niște limite extrem de clare. E acel sentiment neplăcut pe care îl are spectatorul în decursul unui meci când își dă seama că echipa sa favorită nu ar putea înscrie nici după cinci ore de joc. Ai noștri au măcinat în gol și „nu ne-au ajutat să-i ajutăm”, n-au știut să toarne puțin gaz pe foc, să atace mai abitir, să amenințe poarta adversă, să pună presiune…

Totuși, trebuie să privim partea pozitivă a lucrurilor: după aproape cinci ani am avut parte la Timișoara de o atmosferă de meci adevărat (simulacrele cu FCSB din prima ligă nu le punem la socoteală): sute de tineri pe străzi, sectoare pline, coregrafie îndrăzneață, prezență solidă a rivalilor, duel al mesajelor (ca o părere personală — nu foarte inspirate de această dată), pirotehnie și, mai presus de toate, entuziasm în ambele tabere. Pentru că la asta se rezumă până la urmă fotbalul: pasiune, încrâncenare, devotament, dorință de victorie…

Unii au rămas încremeniți în trecut și nu vor să accepte realitatea. Da, avem momentan o echipă modestă din punct de vedere valoric, dar ea va crește doar dacă ne vom uni forțele și vom continua să ne implicăm așa cum am făcut-o până acum. De la plus 500 de oameni la meciul cu Atletico Liebling din liga a V-a, până la plus 10.000 la un derby cu UTA din divizia B e o cale destul de lungă.

Deunăzi scriam că, indiferent de rezultatul cu marea rivală de pe Mureș, chiar și morile de vânt pot fi învinse. Nimeni, dar absolut nimeni, nu a crezut în ASU Poli, în afară de noi înșine. De aceea, menținerea în divizia B este o încununare a unui efort comun, o sfidare a normalității plicticoase și un triumf al minorității timișorene. Am învățat, mergând pe jos, printre oile de la Chevereș și Topolovăț, nu numai geografia, ci și istoria Banatului. A fost o lecție unică, de umilință și penitență, transformate ulterior în bucurie, mândrie și onoare. Am refuzat s-o lăsăm pe Poli să moară și am respins acel ultim compromis, mai rușinos și mai necinstit ca toate precedentele. Cine nu a înțeles acest lucru, nu a înțeles nimic din ce înseamnă ASU Politehnica.

Trecând peste prestația mediocră și lipsită de vlagă a echipei noastre, putem spune că am avut parte de un meci, totuși, reușit, cel puțin din perspectiva încărcăturii emoționale care l-a precedat. Nu e puțin lucru să aduci oameni din Germania, Anglia sau Serbia la o partidă de fotbal dintr-o ligă inferioară din România, unde stadioanele în general se prăpădesc goale. Ne-am fi așteptat la mai multă atitudine din partea băieților noștri, dar, chiar și așa, suporterii și-au făcut în mare treabă datoria. Măcar am dovedit că ne putem aduna într-un număr satisfăcător și că spiritul acestei echipe trăiește chiar și în momente mai puțin glorioase.

Oricât de mult s-ar înjura și dușmănii timișorenii cu arădenii, meciul dintre Poli și UTA a rămas singurul care mai poate capta și genera niște energii, în ambele tabere. În mocirla primelor două ligi, acesta e singurul derby adevărat, care ne aduce aminte că „prima lobdă adevărată” s-a bătut în orașele din vestul țării, nu în comunele din sectorul agricol Ilfov. Dacă ne dorim ca fotbalul să redevină ceea ce a fost o dată, trebuie să ne concentrăm puțin și asupra acestui aspect. Nu dintr-un orgolios complex de superioritate, ci dintr-o asumare matură a identității și istoriei.

Oaspeții noștri au fost mai buni pe teren și au meritat victoria, dar atmosfera de la meci ne dă încredere că vor veni zile mai bune și pe ulița noastră. Am onorat cum se cuvine derby-ul vestului.

Respect tuturor celor implicați.

Forza Viola!

Reporter cu aparatu'n mână: Seba Tătaru