“He with his lyre roved ever further;

Beneath the sky of Schiller, Goethe.”

(Vasile – Îl citez pe Puşkin în engleză că oricum nu se prinde nimeni)

Băi băieţi, am fost acuzat de când cu haikuurile şi felicitarea de opt martie că-s un manelist naşpa şi că “promovez incultura”. Pentru că istoria se scrie sub ochii noştri şi nu vreau să pierd trenul, hai să vă zic eu cum stă, mânca-v-aş, treaba cu muzica de mahala.

De ce problema e o falsă problemă

De ani buni, puţoimii (mereu în căutare de tribalisme la care să adere) i-a căşunat pe nişte oameni cinstiţi care nu numai că-s de un pitoresc şi de un umor pe care tre’ să fii la menopauză ca să nu-l remarci şi să nu-l apreciezi, ci continuă o tradiţie veche de secole şi, pe deasupra, sunt (evident, nu la grămadă, ci dacă-i alegi cu discernământ, ca în orice alt gen!) nişte muzicanţi de mare clasă.

Mai demult vi l-am prezentat pe regretatul Leonard. Acum, urmăriţi-i, rogu-vă, pe (atenţie, urmează nume amuzant) Pokemon Band într-o banală repetiţie: dezinvolţi, pasionaţi şi foarte pricepuţi. Şi violonistul lor are ŞAPCĂ, în pisicii lui Anatol.

OK, maneaua de azi sună altfel faţă de manelele pe care le cântau ţiganii în mahalaua în care-a copilărit tata. Şi alea sunau altfel faţă de manelele pe care le cântau ţiganii la curtea lu’ Brâncoveanu, când nu erau supuşi la diferite umilinţe spre amuzamentul acestuia. Da’ temele abordate sunt sempiterne: iubirea, familia, banii, caii (maşina), duşmănia. Teme sănătoase pe care le întâlneşti în literatura cea mai snoabă.

Între timp, pe vremea când erau fideli lor înşişi şi nu deveniseră nişte fătălăi curviţi (deci tot cam pe vremea lu’ Brânco), Paraziţii cântau despre cât de mişto e heroina şi nişte copii de unşpe-doişpe ani, ca mine, ascultau cu atenţie. Iar din “Pimfloid” omul de rând, imun la contexte, a înţeles doar că n-are nevoie de educheişăn.

Chiar aşa, se mai vehiculează că băieţii din acest domeniu al muzicii n-au prea tocit băncile şcolii şi că se manifestă cu manifestări de prost gust. Vă deranjează?

Păi cu tot folclorul lor abisal, două mii de ani de Români Verzi de la ţară n-au ştiut nici alfabetul, nici ce-i aia. Să nu mai zicem că, dacă nu te îmbraci ridicol, n-ai voie nici măcar să te gândeşti la vreun nume din rockul post-1970 sau că, mergând înapoi la rădăcini, “Is you is or is you ain’t my baby” nu e un exemplu de măiestrie gramaticală.

Nu oricine citeşte cărţi să fie “cult la cap”, chiar dacă, odată cu alfabetizarea impusă de comunişti, cartea şi-a găsit loc în destul de multe gospodării. Pentru mulţi, e o risipă de timp. Mulţi fac trabajo fizic, mult mai mult decât avem noi voie prin Codu’ muncii (vechi sau nou). De o muzică ritmată, în schimb, poţi să te bucuri şi în timp ce dai cu hârleţu’ la cartofi sau împingi bălegaru’ la deal (la propriu) şaişpe ore pe zi.

Şi oricât ai fi tu, cititorule, de şcolit, să ştii că nu e un păcat să te înfrupţi, măcar din când în când, dintr-un produs cultural destinat maselor troglodite. E o şaorma după o cură de andive cu caviar de melc şi somon de Kamceatka.

Da, există manele de căcat. Multe. Alea de pe taraf tv, de exemplu. Dar au să se piardă în negura istoriei. Aşa cum a existat muzică simfonică naşpa care s-a pierdut. Aşa cum în anul Woodstock cel mai bine vândut disc a fost “Sugar, ăăău honey honey”. Aşa cum Damian Drăghici îşi imaginează că va însemna ceva în jazz.

O tot înfig cu jazzul pentru că, dacă vreţi, a fost pentru începutul secolului 20 cam ce înseamnă maneaua pentru începutul secolului 21. Cum aşa? asta-i nebunie! Nup, asta e chiar Sparta. Sunt genuri echivalente, cu rădăcini în două sau mai multe tradiţii muzicale ajunse din întâmplare în acelaşi loc; sunt genuri născute în comunităţi de foşti sclavi (văzute de foştii stăpâni ca “ineducabile” şi predispuse la infracţionalitate), bazate pe improvizaţie şi situate în opoziţie faţă de “muzica cultă”.

Wiki:

Jazz started to get a reputation as being immoral and many members of the older generations saw it as threatening the old values in culture and promoting the new decadent values of the Roaring 20s. Professor Henry Van Dyke of Princeton University wrote “…it is not music at all. It’s merely an irritation of the nerves of hearing, a sensual teasing of the strings of physical passion.”

Even the media began to denigrate jazz. The New York Times took stories and altered headlines to pick at Jazz. For instance, villagers used pots and pans in Siberia to scare off bears, and the newspaper stated that it was Jazz that scared the bears away.

Bomboana de pe colivă:

“Ce perversă e lumea şi rea” meets “What a wonderful world” şi universul nu face implozie? WTF?

De ce, dacă e o problemă, e altă problemă

Fatidicul “why we can’t have nice things”, cancerul şi ciulepra culturii noastre nu trebuie căutate în scat singing-ul delicios al lui Guţă sau în costumele kitsch ale tarafului lu’ Adiţă Pokemon, pe care l-aţi auzit şi mai devreme (da’ aici, în clipu’ oficial, chiar arată ca nişte fondante).

Asumându-mi riscul de a cădea pradă tribalismului pe care-l condamnam mai devreme, călăul originalităţii şi culorii acestui popor amărât este radio zu. Aţi încercat vreodată să intraţi într-un Spring să vă luaţi o salată? Nu v-a deranjat? Ciudaţilor.

“Flai laichiu hai laichiu crai laichiu”. Inna, noul Puya, Căcat Pe Băţ Project, Voltajii, Holografii. Petarzii ăştia ne şterg cultura cu guma. Că “ne reprezintă ţara”. Păi ăştia ar putea foarte bine să fie islandezi, italieni, burundieni sau japonezi, că ar suna la fel. Ăştia sunt “bucătăria internaţională” din restaurantul unui hotel de două stele din Căciulata.

Nu zic că băieţii nu fac, uneori, o muzică fredonabilă şi catchy, cum nici restaurantul de mai sus nu ratează toate şniţelele. O, o, am pula cât e jula a fost, de exemplu, o melodie super. Da’ relevanţa lor culturală, gradul lor de “interesant, trebuie studiat” este fix canci.

Totuşi, pe ăştia-i tolerăm. N-auzi prea multă lume plângându-se că şoferul autobuzului ascultă radio zu. Dacă ascultă “Nebunia lui Salam” sau altă asemenea nebunie, poa’ s-o asculte şi în surdină, şi la căşti frăţică!, că sigur atrage privirea supărată a unui pletos îmbocăncit cu acneea de rigoare.

N-auzi maneaua la TV şi la radio decât dacă o cauţi cu consecvenţă şi totuşi “e peste tot! nu mai suport”.

Pesemne că iubirea românilor pentru adevărata estetică a dus la această stare a lucrurilor? Sau poate… snobismul prost ţintit al jalnicei noastre elite culturale, care-a aruncat pisica moartă în curtea “cocalarilor” ca să nu-şi mai vadă bârna, la un loc cu rasismul tipic culturilor constrânse să-şi împartă ciolanul străbun cu robii eliberaţi?

Să nu uităm că ochiul rece al specialiştilor din străinătate (specialişti prea mari să încapă în bula noastră de condiţionare culturală) e de acord că maneaua are un potenţial fantastic. Ca brand de ţară, dacă vreţi. Să nu uităm că nemţii get-beget încing “Balkan parties” cu manele de rup podeaua sau că Bregovici are acasă discuri peste discuri cu Guţă şi Salam şi-i plac.

Concluzia

Nu vreau să vă transform în manelişti.

Vreau doar să vă scutur de ideile preconcepute şi să vă lămuresc că fiecare gen muzical are valorile şi non-valorile lui. Şi (da!) densitatea valorilor e, în principiu, aceeaşi.

Bineînţeles că totul e de gustibus. Unora nu le place Mahler, asta nu înseamnă că Mahler habar n-a avut de muzică. Poate că pe măsură ce un om se şcoleşte, capătă paşaport pentru muzica cultă, da’ sigur nu-şi pierde dreptul să asculte un lăutar burtos lansându-se în ample tirade onomatopeice.

Unii fac, din când în când, uz de acest drept.

Unii văd în satirii ăştia, care arată cum arătau probabil primii oameni,

…nu nişte scârboşi “inculţi”, ci o explozie de carismă şi energie primordială. E treaba lor.

Manelele nu sunt un “duşman”, nu sunt marca îmbogăţitului din infracţiuni sau a borfaşului din scara blocului, nu sunt mai bune decât sau mai rele decât. SUNT PUR ŞI SIMPLU ÎNCĂ UN GEN MUZICAL, şi pe deasupra unul care a început pe-aici, deci de care ar trebui să fim nu mândri (“mândru că sunt [etnie convenabil aleasă]” e, orice s-ar zice, marca cretinului) ci bucuroşi.

Nu-i mai condamnaţi, în pula mea, pe bieţii oameni, că pe voi înşivă vă necăjiţi mai tare.

Hai, gata. S-a terminat şme-che-ria! Zi-le Antoane.

P.S. Cu toată sinceritatea, sper ca măcar acest articolaş să mai stimuleze pe-acilea nişte discuţii în contradictoriu că de vreun an de zile publicul meu îi de-acord cu mine şi acest lucru e langhevailighe şaisăn pe băţ.

P.P.S. e ultimu’ pe această temă, cel puţin pe luna asta, că cre’ că v-am căpiat, deşi repetitio est mater studiorum.