Hărţi în care este reprezentat şi actualul spaţiu românesc, fie în totalitate, fie diferite porţiuni ale sale, au apărut încă din primul mileniu î. d Hr., având aşadar o vechime mai mare de 2 000 de ani. Nu este de mirare, ţinând cont de faptul că, inclusiv înainte de cucerirea romană, Dacia avusese relaţii complexe şi unele confruntări cu marile civilizaţii ale epocii, precum cele celtă, greacă sau romană (de amintit, în acest sens, scurta expediţie a lui Alexandru cel Mare la nord de Dunăre).

Apoi, românii au început să realizeze ei înşişi hărţi ale propriului teritoriu în secolele XVII şi XVIII, pionieri în acest sens fiind Dimitrie Cantemir şi stolnicul Constantin Cantacuzino.

În secolele XIX şi XX progresele au fost şi mai evidente şi se poate vorbi deja despre activitate ştiinţifică românească în domeniul cartografiei, topografiei şi cadastrului.

Unul dintre cercetătorii care s-au ocupat pe termen lung şi cu real succes de probleme de topografie şi cartografie a fost Dumitru Ciurileanu (1883-1969). El a scris, la interval de trei decenii, două lucrări fundamentale: „Tabele trigonometrice“, apărută în 1923, şi „Tabele de coordonate tapometrice“, apărută în 1953.

Pe lângă aceste cărţi, Ciurileanu a inventat sau a perfecţionat o serie de dispozitive care au constituit timp de multe decenii un ajutor important pentru topografii şi specialiştii români în cadastru: abacul coordonatometric, raportorul autoreductor sau aşa-numitul „fir Ciurileanu“.

Un al treilea aspect al bogatei activităţi desfăşurate de Ciurileanu în domeniul topografiei şi cartografiei este cel didactic: el a fost, de-a lungul timpului, profesor de topografie la mai multe şcoli medii şi superioare din România: Institutul de Măsurători Terestre din Iaşi, Academia Agricolă din Cluj, Şcoala Tehnică de Cadastru sau Academia Tehnică Militară din Bucureşti.