Potrivit ultimelor sondaje, circa 10% dintre români l-ar alege președinte pe C.P. Tăriceanu. E simptomul unei boli a acestei nații pe care Eminescu a numit-o capiștea spoielii: altar închinat goliciunii lăuntrice drapate în purpură scumpă, credință în spoiala cu sclipici, aparența luată drept esență.

Iar Caragiale, mai glumeț, i-a zis popondeț.

Acest Tăriceanu arată, se îmbracă și vorbește ca un „nobil și distins băiet”, e mereu pus la patru ace, spune cu dicție „care” în loc de „pe care”, mimează în neștire „omul serios”, „bărbatul de stat”, gentlemanul de club politic care nu poate face hotel mocofanilor cu casele distruse de ape. Faptele lui, în schimb, pe care le poate vedea, auzi și ține minte oricine are un creier în spatele organelor de simț, sunt cele ale unui popondeț.

Ieri, „liberalul” Tăriceanu împingea de zor PNL spre Băsescu, azi el e înalta sculă a lui Ponta, alaltăieri îl ruga pe „Traian” să-l scape de pârnaie pe Patriciu, azi sare cu suspendarea lui Băsescu la spartul târgului. Îl acuză pe Băsescu că face rău României la Bruxelles, el, cel care, ca premier, era cât pe ce să retragă peste noapte militarii români aflați în Irak sub egida NATO și a consimțit la înstrăinarea resurselor din Platoul Mării Negre înainte ca zona să fie câștigată la Haga de echipa lui Bogdan Aurescu.

Acesta e popondețul, silueta cu frac și joben, umplută cu paie, pe care o poți vedea pe câmp, luată drept om de către ciori.

Puternic popor suntem dacă am rezistat 4 ani cu Tăriceanu premier.

Trist popor suntem dacă unul din 10 dintre noi se închină popondețului în capiștea spoielii.