Războiul contra noului Caritas cu voie de la guvern care poartă numele trecător de Gold Corporation a intrat într-o fază mai periculoasă : aceea a diversiunii. Din diversiune fac parte nişte mineri care ţipă la Bogdan Hossu şi Cartel ALFA că de ce fonduri europene cînd ei vor minerit pur şi dur (mineritul cu cianură nu e nici pur, nici dur, pur şi simplu nu mai e minerit), o comisie parlamentară care în loc să asculte cu respect experţii de la Academie, aflaţi doar la cîteva sute de metri de Senat le ţin ei discursuri la invitaţi despre cîtă cianură e în migdale, această hrană tradiţională pe care au supt-o de la mama lor, un parlamentar liberal dobitoc care cică ar trebui să supravegheze serviciile secrete, dar şi-ar dori să supravegheze societatea civilă (vorba aceea, să facem ce ne-am obişnuit…), primul ministru care încearcă să transmită mesajul că dezvoltarea finlandeză s-a făcut pe seama minelor (aoleo, aoleo…) şi desigur şeful statului, care iarăşi s-a gîndit să planteze idea că eu sînt de vină, scot lumea în stradă în mod demagogic, dar nu mi-o asum. Ia doar să declar eu public că reprezint Piaţa Universităţii şi toată societatea civilă şi o să am onoarea să discut subiectul cu el la Cotroceni în dimineaţa de joi, cînd el are timp (dar eu n-am : zbor de la Berlin la Amsterdam pentru un seminar, revin în Bucureşti de abia vineri noaptea şi sunt cu totul de acord să ne conversăm doar la o televiziune neutră şi în weekend cît stau în ţară, vezi detalii pe www.romaniacurata.ro). Numai că eu nu reprezint pe nimeni şi nu am avut această pretenţie niciodată.

E străvezie ! Totul se trage de la predicţia mea că din strada asta se va naşte un curent politic post-materialist, anticorupţie şi verde, care a declanşat valuri de furie contra mea pe la dnii Gâdea şi Ciuvică, Cotroceni şi Criticatac (de ce ? nu are decît să scrie şi Rogozanu că viitorul partid va fi de extremă stînga şi să numere cîte likes are pe Facebook, eu nu-l opresc). Cum poate fi aşa de periculoasă o simplă predicţie făcută de o femeie, profesor universitar de vîrstă mijlocie dintr-o ţară străină, care se luptă cu argumente din Fukuyama şi un editorial pe săptămînă cu atîtea televiziuni, partide, şefi de una şi de alta, toţi bărbaţi cu vînă ? Am sugerat patru nume de lideri la prima vedere, care au scris coerent şi au arătat capacitate de mobilizare : Claudiu Crăciun, Nicuşor Dan, Mihai Goţiu şi Victoria Stoiciu. Mai am şi alţii. Dar imediat asupra acestora s-au revărsat invidiile şi suspiciunile (nu e bai : i-am ales bine, se vor ţine ei tari). Şi dacă vrem să îi ajutăm, trebuie să adăugăm tot mai multe nume, mai ales că în tot mai multe oraşe se ridică lideri noi. Şi asta, nu certurile dintre Antonescu şi Ponta şi nu părerile lui Băsescu despre cine îi va urma la preşedinţie este noutatea principală, este marele fenomen pe care trebuie să îl incubăm cu grijă. Nu e nici o conspiraţie, o spun pe faţă : e misiunea mea ca profesor de politici publice, intelectual şi lider de opinie să ajut la naşterea şi dezvoltarea unei noi generaţii de lideri şi chem pe oricine are autonomia, priceperea şi spiritul voluntar necesar să ajute la treaba asta. Asta nu înseamnă că nu o să colaborez cu liderii actuali ori de cîte ori vor să facă ceva de ispravă, dar aţi văzut cum Băsescu a spus naţiunii întregi duminică dimineaţa că nu a primit nici un program de la societatea civilă cînd a venit la guvernare (minus cota unică şi strategia naţională anticorupţie, probabil…). Ce să mai vorbim, sînt două posibilităţi : ori a uitat că a avut vreun program (nu m-ar mira) ori cam acesta e nivelul de recunoaştere cînd ai de a face cu ei. Aştept să ne vorbim la aceeaşi emisiune în direct să îl întreb unde era el cînd eu (în timpul meu liber) făceam planul ANI vizitînd birourile de etică ale guvernului american sau convingînd om cu om parlamentarii să nu ne trîntească proiectul. Ţin minte şi acum cum m-a vizitat la Wahington purtătoarea de cuvînt a guvernului de atunci şi am avut impresia că vrea să rămînă la mine, în garsoniera mea modestă, dar senină, de om autonom şi normal, scriind planuri pentru ţara rămasă acasă cum alţii scriu scenarii de film.

Dar permiteţi-mi o secundă să zăbovesc la emisiunea de la PROTV în care şeful statului s-a referit repetat la mine, tot aşa cum la jurnalul de ştiri al TVR din urmă cu cinci ani dl. Voiculescu m-a demascat ca ”Stalina Pippidi”. Nu e ciudat că doi bărbaţi cu atîta putere, şi care pretind că totul îi desparte, abuzează la fel de influenţa lor (dl. Voiculescu a pus pe guvernul liberal să dea telefon la TVR să fie invitat în jurnal ; cît despre trustul MediaPro, investiţiile totalizate ale Elenei Udrea şi RMGC se ridică la o sumă serioasă, deci nu talentele şefului l-au adus în respectiva emisiune, unde de regulă vin oameni politici să îşi transmită mesajele nestînjeniţi cu nimic de cei trei moderatori, eu i-am mai văzut pe Fenechiu şi Udrea). Cum se face oare că aceşti doi bărbaţi, altfel duşmani, au identificat duşmanul comun în persoana mea ? La vremea chestiei cu Voiculescu, oprind accesiunea lui ca vice prim ministru în ultimul minut mă întrebam cum Dumnezeu de e posibil aşa ceva, un om ca el să ajungă acolo fără ca nimeni de la liberali să-l oprească (Crin Antonescu, penitenţă). Cred că Voiculescu nu ajungea la sentinţa asta dacă îşi tempera ambiţiile politice, iar în ce-l priveşte pe Băsescu, l-am apărat totdeauna de acuzele din doarul Flota dar îi prezic acuma că de la asta cu Roşia Montană o să i se tragă, că a ajuns şi în Spiegel International (nu pe calea mea) că toată schema asta cu exploatarea listată pe bursă fără a avea aprobare e un Caritas care cotizează la politicienii români.

Diversiunile se vor ţine lanţ. Asta cu politica e doar prima : se vor face mari eforturi să încaiere pe duşmanii proiectului unii contra altora (românul se mobilizează greu şi pe urmă îşi pierde jumătate din timp întrebîndu-se dacă altul nu profită mai mult ca el de pe urma asta). Manifestaţia e centrată pe Roşia Montană cu două obiective clare : să oprim complet proiectul şi orice proiect cu risc, şi să expunem marele mecanism al capturii statului de interese private care ne-a adus aici. Cazul nu e minor, cum cred unii amici de ai mei, e un caz central şi o bătălie importantă. Cît durează ea sîntem forţaţi în această alianţă foarte diversă, eu nu mi-am imaginat o mie de ani că o să ajung cu Funar în aceeaşi tabără, dar scopul nostru e să lărgim alianţa cu toţi cei contra proiectului cîtă vreme sînt paşnici şi civilizaţi (dnul Rogozanu mi-a prezis déjà că atitudinea mea democratică şi tolerantă e autodestructivă : interesant că oameni ca el nu se gîndesc niciodată cum contribuie şi ei să adeverească profeţiile pe care le fac). Mişcarea care va ieşi din această mobilizare nu va prelua toate aceste tendinţe. Ea va fi, ca în termenul meu barbar luat de Ronald Inglehart, post-materialistă, adică o mişcare a claselor mijlocii după ce etapa de supravieţuire a trecut şi se ajunge la etapa de autorealizare, cea în care aspiraţiile cele mai nobile (natura, ajutorarea altor oameni) devin cele principale. Nu vorbesc cu atîta siguranţă pentru că o să îi scriu eu manifestul (nu că ar fi o problemă) ci pentru că ştiu sociologia acestui grup şi a acestei tendinţe, nu degeaba mă joc cu sondajul valorilor umane de zece ani, nu va fi deci ”mîna de lucru” sau alte din astea- dar toată lumea e liberă să circule ce manifeste vrea. Eu vă spun însă că există un fond comun de valori al acestei noi mişcări, în majoritatea ei, şi de acolo se va naşte un program- nimeni nu îl va putea impune din afară. Aceasta e însă etapa a doua, care va evolua în ritmul ei.

Ce vor obţine manifestanţii de la Roşia Montană şi cînd, nu se ştie, deşi sunt mai mulţi ca niciodată în ultimii zece ani, deşi toate rapoartele Academiei şi organizaţiilor ştiinţifice internaţionale le dau dreptate şi au de partea lor chiar hotărîri judecătoreşti definitive, un aviz negativ al comisiei juridice din Senat şi mai multe avertismente că proiectul de lege e neconstituţional. Pentru că ideea politică post-materialistă e cu totul străină puterii noastre şi a unei mari părţi a publicului, care se zbate cu probleme de supravieţuire şi are valorile adecvate supravieţuirii. Exemplul cel mai clar l-am avut la povestea cu cîinii, diversiunea cea mai mare a taberei României de subzistenţă, agăţată de gleznele celor care vor să se ridice aşa cum în filmele de groază monstrul crezut mort îl înşfacă pe erou în ultima secundă cu ultimul tentacul rămas integru. Că trebuie să plăteşti un preţ ca să ieşi din infern. Pentru noi l-au plătit cîinii, executaţi printr-un consens politic de o extremă eficienţă, în trei săptămîni lege promulgată şi admisă de Curtea Constituţională ! Nimic nu uneşte pe bărbaţii politici români mai lesne decît consensul că pot lichida în aplauzele mulţimii nişte creaturi fără apărare (practic s-a dat liber primarilor să îi omoare pe toţi fără nici un termen de două săptămîni, fapt subliniat de şeful statului cu satisfacţie în aceeaşi emsiune). Şi, iarăşi coincidenţă (nu pentru mine, care am studiat temeinic diversiunea ”ţapului ispăşitor” pe cînd îmi treceam doctoratul), noi, femeile, prin nimic mai imune faţă de cîini fără stăpîn, le-am luat partea : iar vocile prolichidare au fost statistic semnificativ mai degrabă masculine, din tabăra Băsescu şi opozante ale mişcării pentru Roşia Montană. Faptele nu au mai contat, nici că am avut din nou dreptate cînd am presupus că a fost un caz de neglijenţă parentală, victima Ionuţ a fost nesupravegheată două ore, dar brava procuratură a dat nişte ONGuri în judecată.

Opoziţia la această lume sinistră a supravieţuirii, care s-a înstrăinat demult de orice omenie şi aspiraţie la altceva o să ne coste mai mult decît viaţa căţeilor. Dar, vorba poetului, bucuroşi le-om duce toate, şi poate ceva mai uşor, că ei au fost întotdeauna mulţi, dar nici noi nu mai sîntem aşa puţini cum eram mai demult...

Puteţi comenta textele Alinei Mungiu-Pippidi pe romaniacurata.ro.