9.5k REACTII Share Tweet Whatsapp Linkedin Google

După cum a aflat toată lumea, Alina Dumitriu știe să-și facă o intrare. A intrat cu mult scandal și zgomot în societatea românească îmbrăcând tricoul ”mă piș pe el de vot”. La fel de zgomotos mi s-a arătat la întâlnirea noastră.

De fapt, zgomotul a precedat-o cu câteva secunde bune înainte, pe o alee lungă, plină de pietriș. O bicicletă în viteză face întotdeauna zgomot pe pietriș. O bicicletă galbenă, din acelea pe care în copilărie le numeam Modern, cu niște coarne care pleacă arcuite de jos, ca o liră. Și cu o șa lungă, un pic adaptată pentru vremurile noi. Pe roata din față duce un coș de rafie. Hipster, carevasăzică.

Și apoi, mirare. Cea care a tulburat liniștea amiezii lângă Armenească e chiar un copil. Mă rog, de înălțimea unui copil. Suflă un pic de la efort, chit că ”merg până la 40 de kilometri într-o zi”. ”M-am grăbit, că m-a ținut bunicul mai mult. Stau cu el zilele astea. Are 86 de ani și mai am grijă de el”. Apă care nu e rece, o cafea lungă și o țigară din foițe și tutun dintr-o pungă.

Se tot uită la ceas. ”Te grăbești?” ”Nu, mă uit că trebuie să iasă Maria de la examen și am un pic de emoții”. Știu că are un copil, dar ce examen să dea, mă gândesc că e mic. ”Maria face 15 ani. Dă examen să intre la la Liceul de Arte.” ”Cuuum? 15 ani? Dar câți ani ai tu? ” ”35” .

Îmi vine să râd. Tânăra care a șocat România, cea de înălțimea unui copil, e de fapt o femeie matură cu un copil de liceu ”Te credeam mai tânără” ”De ce? Nu arăt tânără? Că nu arăt de 35!” Râd, dar doar pentru mine. Femeia se vede mai repede decât activistul.

”De mică mi-a plăcut să ajut. Asta îmi închipui că e menirea mea. Când eram copil furam bani de acasă și-i dădeam copiilor săraci. Pe la 16 ani le dădeam bani și mâncare fetelor de la Hasdeu. Erau câteva fete, fără părinți, lăsate într-o cameră acolo. Le duceam de toate. Aveau o sală cu bănci și o sală cu pătuțuri.”

”Îmi închipuiam că o să lucrez cu copii din Somalia. Nu am apucat încă. Dar am acum o ofertă să lucrez cu femei din Nairobi, infectate cu HIV. Să le formez ca educatori între egali. Asta înseamnă să le învăț cum să lucreze cu alte femei infectate cu HIV.”

Se uită mai des la ceas. Și se chinuiește cu țigara de foi care se stinge mereu. ” Ai emoții?” ”Nu, sunt sigură că o să ia. E un elev foarte bun.” ”Alți părinți stau acolo lângă ei.” ” Nu m-a lăsat, nu a vrut.” Maria s-a născut când Alina avea 20 de ani. A vrut-o și a păstrat-o. Au crescut împreună și a învățat-o tot despre lumea ei.

Pentru ce trăiește autoarea lui ”mă piș pe el de vot”

”Am o asociație pe care am înființat-o acum nouă ani. Lucrez cu grupurile vulnerabile la HIV. Adică heroinomani sau cei care bagă legale la venă. Lucrez cu femei care practică prostituția. Lucrez cu oamenii străzii, cu copiii străzii. Sens Pozitiv se numește asociația… ”

Alina își aprinde din nou țigara. E mai mult chin să fumezi drăcia aia. Și începe să povestească repede, clar și aproape vizual ce vede în fiecare zi. Și ce nu vrem noi să vedem vreodată. ”Femeile care bagă heroină se trezesc brusc că sunt însărcinate când au șase luni de sarcină. Vin la mine și îmi spun că nu mai au menstruație. Le fac repede teste de sarcină, apoi mergem să-și facă testul HIV și cele de hepatită. Dacă trag la venă sigur au și HIV și hepatită. 80 la sută HIV și 90 la sută hepatită.”

”Trebuie să le bagi repede pe metadonă și apoi să le supraveghezi în ultimul trimestru de sarcină. Să fii sigur că stau pe metadonă. Trebuie să faci psihoterapie cu ei, ca să fii sigur.”

Alina a făcut ASE-ul, că așa i-a zis tatăl ei. Să aibă o facultate. Nu a muncit niciodată în branșă. Ea a fost cu ajutatul. A făcut cursuri post-universitare ca să poată face psihoterapie cu cei care se droghează. Părinții au lăsat-o să meargă pe drumul ei, deși ar fi vrut-o mai aproape de ce făceau ei. ”Fac ce vreau, când vreau. Dar am fost cuminte. Nu beau, nu iau droguri. Au avut încredere în mine. Acum, tata a învățat să zică bravo!.”

”Eu am început să lucrez cu niște copii în pragul adolescenței despre care mi s-a spus că au SIDA. Fusesem acolo să fac terapie prin artă. Mi-a trebuit o perioadă ca să realizez că de fapt nu aveau SIDA, ci erau infectați cu HIV. Și marea mea mirare a fost că ei nu aveau nici măcar cunoștințele de bază despre boala lor. Am început să caut și apoi i-am învățat și pe ei. La vremea respectivă nici măcar nu erau publice informații în limba română. Nici nu i-au lăsat în școală, la cererea celorlalți părinți.”

Se uită iară la ceas. La Liceul de Arte copilul ei stă să plece pe un nou drum. Și oricât de vitează ar părea, gândul ăsta nu-i dă pace.

”Oamenii ăștia de care am eu grijă sunt minunați. Țin mult la ei și ei mă iubesc pe mine.” ”Cum adică sunt minunați? Sunt niște oameni care au probleme foarte nasoale.” ”Sunt simpli într-un sens foarte frumos.” Se oprește își caută cuvintele. Nu le găsește. Nu cumva îi place mai mult de ceea ce face? De rolul ei și de pasiunea pe care o are? ”Sunt simpli și sinceri.”

Și din ce trăiești când ”mă piș pe el de vot”

”Știi <Am fost smardoaică>? Stela este pacienta mea. Eu am scos-o de acolo. Acum face voluntariat. Mă ajută. Îi scoate din canal. Îi duce la medic. Știi că, dacă nu te duci cu ei acolo, medicii nu se uită la ei? Zic: Ce să-ți dau dacă tot nu știi să citești? Ajung la mine într-o situație critică și apoi îi vezi înflorind.”

”De vreun an nu avem salarii la Asociație. Banii se strâng greu. Noi ca noi, dar nici ARAS-ul nu are bani decât odată la două luni. Guvernul nu dă niciun ban în țara asta…” Hopa, zic. Aici intervine reflexul meu de jurnalist. Tot de la guvern? În fapt banii pentru categoriile defavorizate trebuie să vină din programe guvernamentale. Vorbim aici de oameni cărora nu le poți spune: ”hai , bă la muncă!” Căci nu-i primește nimeni la muncă. Mulți nu au nici acte. E o lume de care și statul se ferește.

Alina Dumitriu trăiește dintr-o consultanță date unei companii farmaceutice. ”Au nevoie de date concrete din teren. Nu știi ce nevoi au bolnavii de HIV, din scaunele de piele…”

”La două termină examenul”, își aduce brusc aminte. Vrea să tragă din țigară, dar e mai mereu stinsă.

”În septembrie am ieșit în stradă. M-am suit pe bicicletă și m-am dus alături de ei (n.r. unițisalvăm). Așa a început totul. De atunci mă duc mereu.” ”De ce?” ” Păi, mă duc pentru că toate partidele sunt aceeași mizerie.” ”Chiar crezi chestia asta?” ”Da, o cred cu ardoare.” ”Știi că sloganul ăsta e făcut într-un birou politic?” ”Nu , nu știam. Dar eu chiar cred asta. Eu chiar nu am avut cu cine să votez. Poate la prezidențiale o să votez răul cel mai mic.”

”Nemulțumirea mea e că din 2008, guvernele s-au tot schimbat, dar pacienții mei au aceeași problemă. Periodic, tratamentul lor dispare. Niciun guvern nu a fost capabil să rezolve asta. Eu lucrez cu oamenii care trăiesc la cel mai crunt nivel de sărăcie, oameni fără educație și fără acces la servicii medicale. Iar corupția politică îi afectează în mod direct. Se fură banii din bugetul de sănătate și, pur și simplu, oamenii cu care lucrez eu au ajuns să fie triați, ca să primească tratamentul. Despre asta vorba!”

E prima oară când uită de țigară într-o oră. Nici nu mai e țigara. Este un ciot de tutun. ”De când Nicolaescu a descentralizat sistemul, frecvent farmaciile sunt goale.”

Cum s-a scris tricoul cu ”mă piș pe el de vot”

”Și cum ajută dacă nu votezi?” ”Nu pot vota răul cel mai mic dintre ei. Nu avem dialog. Arafat ne-a promis seringi. Ce crezi, ne-a dat? Am prins-o pe Daciana prin 2010 în parc și i-am spus că mor copiii infectați. Mi-a promis că vorbește cu Victor. ” ”Erau în opoziție.” ” Păi, și ce ea nu era europarlamentar? Știi când s-au mai dat drumul la niște bani? Când Guardian a pus poză a lui Băsescu și-a zis că Guvernul României încalcă dreptul la viață. De rușine, au mai dat ceva. Deci,ce să votez, pe cine?”

”Vreau să scadă pragurile electorale. Să vină și alți oameni, poate se alege ceva. Așa că mi-am pus toată supărarea în tricoul ăla. Când nu ai dreptul la educație, la sănătate, la apă potabilă la tine în casă și când îți rămâne doar dreptul la vot, mă piș pe el de vot. Guvernul se pișă pe dreptul de viață. ”

”Și atenție! Eu vorbesc doar despre mine. Furia asta nu e pentru mine. Am fost făcută în toate felurile. Cioară, proastă, panaramă de centură, ignorantă.” „ Când intri în joc e ca la fotbal. Unii te apaudă, alții te fluieră.” ”Nu mi-am închipuit.”

”Ți-a scris cineva despre cei care au murit la revoluție pentru dreptul de vot.” ”Eu nu cred că oamenii aceia au fost niște obedienți. Oamenii care au murit nu cred că voiau ca eu, după 25 de ani, să votez răul cel mai mic. Oamenii au crezut în democrație reală. Nu în mizeria asta, care nu e democrație. După mine, răul cel mai mic este un compromis”

Reușește să-și aprindă o nouă țigară. ”Nu am vrut să jignesc pe nimeni. Cred că cei care m-au înjurat au o problemă reală. O frustrare că votează răul cel mai mic și că știu că nu se va schimba nimic.” ”Dar nu avem prea puține lucruri în țara asta ca să ne permitem o scârbă față de vot?” „Dar e alegerea mea. Ce să votez?” ”Gruparea voastră poate împinge oameni către diverse instituții.” ”Au încercat doi oameni și au strâns 50 de mii de semnături. Pragurile sunt foarte mari și listele închise.”

Alina se oprește. ”Îmi spunea ieri o prietenă: pe tine te iubește toată lumea. Cum e să te urască toți? Dar n-am vrut să fac rău nimănui. Furia asta nu mai e pentru mine. Mă face să nu fiu o doamnă. Și eu sunt o doamnă!” Râde larg și se uită iar la ceas. Și revoluțiile se opresc atunci când copiii dau examen.

”Ce i-ai spune Mariei, dacă trebuie să-i explici ce faci?” ”Maria știe ce fac. I-am spus că toți sunt corupți și că vreau pentru ea o lume mai bună. Înțelege. Știe că toți sunt nemulțumiți. Înțelege…”

Eu n-aș pune mâna în foc că Maria înțelege chiar tot ce face mama sa. Are tot timpul să crească. Nici măcar noi nu înțelegm tot ce face Alina Dumitriu. Și de ce o face. Cert este că are darul să te scoată din ale tale, din rostul comod al lucrurilor. Și să facă lucruri și pentru acea lume de care se feresc toți. Și pe care nici nu vreți să o știți.

Vreți să o înțelegeți? Nu e musai. Vreți să o judecați? Iarăși nu trebuie. Vreți să o convingeți că nu are dreptate? Inutil. Credeți că are dreptate? Nici măcar eu, care am ascultat-o îndelung nu cred că are dreptate cu totul.

Există ceva ce ați putea face însă. Vă puteți lupta zilnic pentru dreptul ei de a nu avea dreptate. Căci aceasta este esența votului pe care îl apărați.