Det er nok gøy. Men det er ikke klokt. | Trine Eilertsen

21. nov. 2018 08:43 Sist oppdatert 21. november 2018

Inge Grødum

Norske politikere gjør det ikke lett for oss som liker å snakke pent om dem.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Jeg bruker mye tid på å snakke pent om norske politikere. Rundt middagsbord og i sosiale sammenhenger finnes nok av dem som snakker dem ned. De lover, lyver og skjønner ingenting av virkeligheten, er en gjenganger.

Jeg sier ofte at det ikke er riktig. At norske politikere, uavhengig av parti, er hardtarbeidende, engasjerte, jevnt over redelige og ryddige – andre land bør misunne oss våre politikere, sier jeg gjerne. De gjør masse usynlig, viktig arbeid som få legger merke til og knapt noen skryter av, husker jeg å si.

Men, det er klart, for tiden gjør de det ikke lett å forsvare dem.

Farlige bakterier

Avdøde professor Frank Aarebrot snakket ofte om sentranella, en bakterie han mente fløy rundt i luftanlegget på Stortinget. Den smittet representantene så snart de kom inn og gjorde at de glemte Norge utenfor Oslo.

Minst en av de nevnte stortingsgruppene er godt vaksinert mot sentranella, men også Senterpartiet sliter med en annen infeksjon. La oss kalle den ignorella. Det er den bakterien som gjør at du ikke ser deg selv utenfra, ikke skjønner hvordan du oppfattes og for sent skjønner at du må endre kurs.

Lovlig, men uklokt

For, ja da, stortingspolitikerne skal få både fest og seminar og moro innimellom. Selv om folk flest gjerne har både egenandeler eller må betale alt selv, kan de godt få litt påskjønnelse for viktig innsats.

Og, nei da, det er ikke ulovlig å sitte på internregnskapene og ikke dele detaljer om pengebruk. Eller, som regjeringspartiene utmerker seg med denne uken, å nekte å fortelle hva festen på taket av Steen & Strøm kostet, eller hvem som betalte.

Det er bare det at det er så dumt. Så uklokt. Og til syvende og sist så farlig for verdien av den kapitalen politikerne er aller mest avhengig av: tillit.

Fakta Dette er saken Aftenposten omtalte onsdag hvordan Stortingets partigrupper de siste fem årene har fått overført 862 millioner kroner fra statsbudsjettet. Fem av ni partier nekter å gi innsyn i detaljerte oversikten som viser hvordan pengene er brukt. MDG, SV, Rødt og KrF har valgt å gi innsyn. Partiene velger derfor å utvise mindre åpenhet enn kravene Stortinget stiller til offentlig sektor om innsyn i offentlige midler. Aftenposten har blant annet bedt om detaljert innsyn i følgenede regnskapsposter: «Reiser andre»

«Kurs/seminar/kompetansehevingstiltak»

«Møter (herunder representasjon)»

«Andre arrangementer»

«Gaver»

«Telekostnader»

«Velferdsutgifter»

«Representanter reiser utenlands»

«Representanter reiser innenlands» Partigruppene består av både folkevalgte representanter og ansatte. Vis mer

Tilliten forvitrer raskt

Når tilliten er høy, bruker få energi på å lure på om våre folkevalgte forvalter midlene de tildeler seg selv, på vegne av oss alle, på en rimelig måte. Da tar velgerne for gitt at de nøysomt vurderer hva som trengs, hva som er musikalsk med tanke på samfunnet for øvrig, og hva som rimer med andre som lever av skattepenger. Finansieringsordningene for stortingspolitikerne er fundert på at den tilliten er intakt og ikke misbrukes. Det er ubyråkratisk og bra at det kan være slik.

Men, som med idretten, i det omverden får nyss om at noen misbruker tilliten til å bevilge seg selv fordeler få andre kan drømme om, skjer det noe. Da kan det fremdeles godt være at mye er i orden. Men nå forventer vi å se beviser for det. Derfor utløser saken om at Frps stortingsgruppe brukte 57 ganger mer på posten velferd enn en vanlig statsansatt kan gjøre, reaksjoner. Den første reaksjonen er selvsagt: Hvordan kan et parti som lever av å kritisere offentlig pengebruk, være så ukritisk til egen pengebruk? Pengene kommer tross alt fra den samme skattekisten.

Den andre reaksjonen bør gjøre alle partiene mer urolige: Hvis Frp kan gjøre det, og flere av de andre – deriblant Ap og Høyre – ikke engang vil gi innsyn i hvordan de bruker penger – hva annet skjuler de?

Regjeringspartiene, her ved Stefan Heggelund, Høyres Henrik Asheim og Mathilde Tybring Gjedde, vil ikke gi ut detaljer om kostnadene knyttet til sommerfesten. e-mail

Selvmotsigende

Det er her stortingsgruppenes lovlige, men usedvanlig ukloke mangel på åpenhet blir skadelig ut over det som skjer innenfor de gule veggene på Løvebakken. Statsråd Linda Hofstad Helleland (H), som har bygget en politisk karriere på å banke idrettstopper på grunn av mangel på transparens, ser ikke at hennes egne politikerkolleger for tiden oppfører seg som idrettstopper: De må ikke gi innsyn, men det er klokt for tilliten å gjøre det.

I det gamle åpenhetspartiet Venstre finner vi Kjetil Kjenseth, som i 2014 mente det var selvsagt at offentligheten fikk innsyn i idrettens pengebruk. Nå mener han at partienes offentlige regnskaper får holde. Det er ikke vakkert å bevitne at politikere møter seg selv i døren med en kjempesmell.

Arbeiderpartiet og Senterpartiet kommer ikke bedre ut av det. Her snakker vi tverrpolitisk tøvete svar.

Den store dugnaden

Tilliten i et samfunn er avhengig av en bredt anlagt dugnad. Det er i de små, tilsynelatende uviktige valgene at tilliten opprettholdes. Hvis for mange av valgene er styrt av andre interesser, som kortsiktig nytte eller håp om at ingen merker det, kan summen plutselig bli stygg. I en tid der institusjoner og tilliten utfordres fra mange kanter, skulle man tro at politikerne ville legge seg ekstra i selen for å bidra til dugnaden. Det kan ikke være særlig vanskelig.