I dag samles Norges milliardær- og direktør-elite i Oslo Spektrum for å diskutere veien videre, eller «neste trekk», som NHO formulerer det.

På kvelden skal de kle seg opp i sine fineste klær, og feire et Norge som framstår som det beste stedet i verden.

Illustrasjon: Finn Graff Vis mer

Ingen er så gode optimister som norske direktører: «Det dominerende utviklingstrekket over de siste fem tiårene er at det norske arbeidsmarkedet stadig blir bedre – mer produktivitet, bedre betalt, mer likestilt og mindre farlig», skrev NHO i sin perspektivmelding i 2018.

JEG HAR ALLTID vært kjent for å være en festbrems. En person som ikke forstår ironi (noe som var vanskeligere på 90-tallet, men lettere nå), og som alltid klarer å putte en klam hånd på den gode stemningen.

I det siste har jeg forsøkt å framstå lystigere. Men mens den norske eliten skal diskutere framtidens arbeidsliv bak de siste mursteinene som ble produsert i Oslo, tenker jeg at det er rom for enda en fornærmelse.

DET VAR SEKUNDER før han slo meg rett ned. Stemmen hans dirret, og han så rasende på meg.

«Hvordan kan du si noe sånt. Du forstår ikke hvordan det er», skrek han til meg. Jeg har aldri vært særlig god til å slåss, så jeg prøvde å roe han ned.

Hva hadde jeg sagt? Min gode venn hadde fortalt meg at han hadde betalt en polsk dame til å vaske leiligheten hans svart.

Da spurte jeg om han var klar over at han sagde over grenen hans egne tre år gamle sønn satt på.

«At du våger. Å anklage meg for å ikke ønske min egen sønn alt godt. Bare fordi jeg betaler en dame svart». Han tilga meg aldri helt dette.

MEN JEG HADDE rett. Og nå vil jeg anklage mange nordmenn for det samme. De siste tiårene har vi blitt fattigere og fattigere.

Vi har bare ikke lagt merke til det ennå.

Og mye av skylda for det må vi ta selv. Da vi pusset opp privatboligene våre for milliarder, la vi ikke inn kostanden ved at flere polske bygningsarbeidere kom til å forbli i Norge, men denne gangen som ufør, med utslitte kropper.

Den gangen vi vasket bilen vår hos fem slitne afghanere, tenkte vi ikke at de skulle bli våre nye naboer, og at de også hadde barn som trengte foreldre med økonomi til å gi en trygg oppvekst.

Da vi ga anbud til en renholdsbedrift som underbetalte de ansatte, tenkte vi ikke at våre egne skattepenger skulle gå til de uføretrygdede renholderne med ødelagte lunger (å vaske med kjemikalier kan gi like store lungeskader som å røyke 20 sigaretter daglig).

Og da vi kjøpte en halvliter til under femtilappen, tenkte vi ikke på at det påvirket lønningen til personen som serverte.

MEN BETALINGSFRISTEN rykker stadig nærmere. Senest var det OECD som i sin landrapport advarte Norge.

En forutsetning for den norske velferdsmodellen er at de ansatte har høy produktivitet og høy yrkesdeltakelse, noe som gir høye skatteinntekter.

Ved hjelp av ny teknologi, kunnskap og bedre organisering klarer man å gjøre mer for mindre innsats.

For eksempel vil et stålverk som kanskje måtte ha flere tusen ansatte for 50 år siden i dag, kunne produsere like mye med hjelp av bare en brøkdel av de ansatte.

Når arbeidskraften i Norge er fem ganger så dyr som i Polen, så bør også en norsk arbeidstaker være fem ganger så produktiv.

MEN I NORGE har utviklingen de siste årene gått i motsatt retning. Samtidig som Norge, ifølge OECD, opplever fallende produktivitet og lavere yrkesdeltakelse, låner vi mer og mer penger, og bruker stadig mer på forbruk og bolig.

Produktivitet har falt i bransje etter bransje, og i en rekke av bransjene har fagnivået falt drastisk.

I 2017 konkluderte regjeringens perspektivmelding med at vi måtte produsere 10 prosent flere timeverk innen 2050 hvis vi skulle tette det framtidige finansieringsgapet.

OECD foreslå i sin rapport at Norge bør kutter offentlige utgifter drastisk.

Men vi hadde, og har fortsatt, flere muligheter. Og det er en modell vi har forsøkt før. Vi burde investert milliardene i våre egne arbeidstakere. OECD peker på at Norge har stadig flere på trygdeytelser.

Men det løser man ikke ved å kutte ytelsene. Det er et faktum at faste og gode arbeidsforhold er den beste medisinen mot arbeidsrelaterte sykdommer.

GI ARBEIDSGIVERNE initiativer til å velge en eldre norsk arbeidstaker, framfor en ung østeuropeer, en tidligere uføretrygda framfor alltid den friske arbeidstakeren, og ta sosial ansvar ved å ansette personer med funksjonsnedsettelse.

Og tilrettelegge arbeidsliv for de med små barn. Vi må kreve at bare bedrifter med lærlinger får lov til å bygge nye offentlige bygg, og at bare bedrifter som investerer i de ansattes helse får lov til å delta i offentlige anbud.

I tillegg bør vi straffe de useriøse. Frata restauranter og barer som bryter arbeidsloven skjenkebevilgningen, og kreve at butikker og serveringsteder offentlig må henge opp resultatet av tilsynsbesøk, slik Mattilsynet allerede i dag krever.

Investering i seriøst arbeidsliv er også en måte å spare penger på. Da vil færre falle ut av arbeidslivet.

MILLIARDER AV KRONER som kunne gått til dette, har blitt sølt bort.

I stedet for å investere i våre egne håndverker har vi støttet bedrifter som gang på gang har opptrådt useriøst.

Og som har sett på sine egne ansatte som forbruksvarer, ikke som gode investeringer.

Problemer er at arbeidstakere koster like mye når de blir uføre, uavhengig av hvor mye de betalte inn i skatt. Vi har også investert milliarder av kroner inn i kriminelle miljøer.

Dette kommer til å prege vårt samfunn i tiår framover.

Når vi først har sluppet inn ulven, kan det bli vanskelig å jage den ut igjen.

Og det bør skremme livskiten ut av deg.

For i stedet for å ha investert pengene dine i et tryggere og bedre samfunn, har mange nordmann valgt å investere i kriminelle miljøer.

Og det samfunnet vil verken bli mer likestilt eller mindre farlig. Hver enkelt og politikerne vi velger kan endre denne utviklingen.

Neste trekk er ditt