Dette innlegget ble skrevet for noen dager siden men holdt igjen litt etter ønske fra involverte parter.

Vi (Magnus, Espen Agdestein og jeg), opplevde beslutningen i NSF sitt sentralstyre i mars 2019 om arrangør-by for VM-match i 2020 som svært uheldig. Av hensyn til de involverte har vi imidlertid ikke utbrodert dette offentlig tidligere. Men, misoppfatninger og mangel på åpenhet har vært en kontinuerlig bekymring Magnus ikke ønsker i et mellomår (mellom VM-år), og som nå også så ut til å få utilsiktede sekundærvirkninger som i NSF/Kindred-debatten. Magnus skrev derfor litt om dette i tråden bl.a. forrige lørdag.

Vi er enige om at jeg utdyper dette i relativ korthet her fordi åpenhet og sannhet er lettest å leve med og også står seg best i det lange løp selv om det kortsiktig kan være upopulært og vanskelig. Jeg skal sammenfatte så godt jeg kan med de begrensninger plasshensyn og mulig subjektivt skjønn tillater.

En VM-match i sjakk er den desidert mest krevende utfordringen for en sjakkspiller, og dersom spilleren i tillegg føler matchen må vinnes, er presset nesten umenneskelig i ukene det pågår og også i tiden før. Det i det hele tatt å spille neste VM-match har helt siden Chennai vært en vanskelig avgjørelse som Magnus har tatt i 3. kvartal før VM. Vurderingene rundt VM-match er kanskje vanskelig å akseptere og enda vanskeligere å forstå for utenforstående. Dere må dere stole på Magnus, som vet hva som skal til for at han presterer som sjakkspiller.

I motsetning til i de fleste andre idretter, er det for Magnus absolutt ingen fordel med hjemmebane – tvert imot.

Å spille sjakk-VM på hjemmebane i Norge er på den ene side en helt unik drøm og mulighet som kan gå i oppfyllelse en eller annen gang, men i utgangspunktet også en vesentlig sportslig ulempe pga mer eksponering og mer trykk fra høye forventninger. Magnus opplevde at full hjemmebane i Oslo (med bl.a. mulighet til å bo hjemme i kjente omgivelser med et stort nettverk rundt seg), og delvis full hjemmebane i nære Bærum (der han har bodd store deler av livet) kunne kompensere for i hvert fall en del av ulempen.

Magnus har selvfølgelig ingenting i mot Stavanger som by eller som sjakkarrangør generelt. Som jeg skal forklare er det snarere tvert imot.

Vi skjønte allerede i januar at Stavanger, med sine dyktige, profesjonelle og hardtarbeidende arrangører med Kjell Madland i spissen, og en unik støtte i flere kommuner og i næringsliv, sannsynligvis ville levere den beste søknaden. Av dyp respekt for disse aktørene gikk Magnus med på muligheten for en delt løsning med en halv match i Stavanger og siste halvdel i Oslo, selv om han ikke anså dette som sportslig optimalt. Vi var så opptatt av å finne en løsning at vi tok kontakt med FIDE-Presidenten for å få FIDE til å åpne for å akseptere en delt løsning, noe de signaliserte på hjemmesidene. Vi antok at det sannsynligvis ville være eneste vei til en norsk løsning som kunne aksepteres med tanke på at NSF vanskelig kunne la være å ta hensyn til den unike kompetansen i Stavanger-miljøet.

Sentralstyret i NSF skulle imidlertid merkelig nok ta beslutningen om hvem som skulle være offisiell søkerby i Norge, og Magnus var uforståelig nok ikke en formell høringspart i valg av spillested - ”uforståelig” fordi det faktisk er ham som skal spille denne matchen mot verdens beste utfordrer. Vi ble dog muntlig bedt om innspill. Espen og jeg var tydelige på hva Magnus ønsket i møte (i slutten av januar) og flere ganger på telefon i mars til generalsekretær Nesheim. Nesheim la frem Magnus sine synspunkter for sentralstyret, og vi var naivt trygge på at Magnus ville bli lyttet til.

Alle de frivillige er ryggraden også i norsk sjakk, og de fortjener nesten alltid kun ros. Terskelen for å kritisere ubetalte tillitsmenn og -kvinner bør være høy, og terskelen for å forlange ”hoder på et fat”, ditto skyhøy. Vi er som nevnt svært kritisk til avgjørelsen sentralstyret i NSF tok, fordi de ikke lyttet til Magnus og satte en rekke personer, inklusive Stavanger-arrangørene, i en svært vanskelig stilling. Dersom sentralstyre-beslutningen var blitt tatt av et godt betalt styre (f.eks i et børsnotert selskap) ville de umiddelbart mistet all vår tillitt, men for de tillitsvalgte heders-mennene og kvinnene i NSF-styret kan vi tilgi.

Det håper vi at også resten av sjakk-Norge kan gjøre, og at entusiastene i Stavanger - til tross for åpenbar frustrasjon og skuffelse - kan akseptere at vi har uforbeholden respekt og aktelse for dem selv om Magnus ikke ønsker en VM-kamp i Stavanger. (Alt annet, men ikke en VM-kamp!)

Vi ber om at norsk sjakk og Stavanger legger til siden kampen om et VM på hjemmebane i denne omgang, og at de fantastiske arrangørene og støttespillerne i Stavanger likevel fortsetter den utmerkede tradisjonen Norway Chess, og at de også gjerne tar på seg andre internasjonale sjakkarrangementer som f.eks VM i lyn- og hurtigsjakk. Det ville ha vår fulle støtte.

Når det gjelder ledelsen (og administrasjonen) i NSF, synes vi de gjør en god jobb på mange områder, og vi støtter derfor valgkomiteens forslag til styrevalg, inklusive gjenvalg av Sjakk-President M.L.Madsen.

Vi forventer både kritikk og motbør for vurderingene og åpenheten, men håper og ber om at ingen uskyldige blir skadelidende. Vi anser åpenhet for den beste løsningen i en vanskelig situasjon og offentliggjør derfor dette innlegget.

Onsdag begynner (begynte) Grand Chess Tour turneringen her i Zagreb og vi ønsker derfor ikke å delta i en ytterligere debatt om emnene over.