President Donald Trumps innsettelsestale fredag i forrige uke var en ekstraordinær begivenhet i moderne politisk historie. Ifølge ham selv handlet ikke seremonien bare om et skifte av politisk administrasjon, men om en gedigen overføring av makt fra Washington, D.C. til «det amerikanske folket» – rett og slett som en følge av det faktum at Donald Trump etablerte seg i Det hvite hus. I innsettelsestalen sa han: «Altfor lenge har en liten gruppe i nasjonens hovedstad rasket til seg alle fordelene, mens byrdene er overført til folket. Politikerne er blitt velstående, men jobbene forsvant, og fabrikkene ble stengt. Makteliten beskyttet seg selv, ikke landets innbyggere. Nå kommer forandringen. 20. januar 2017 vil bli husket som dagen da folket tok makten tilbake. De glemte menn og kvinner i vårt land, vil ikke bli glemt igjen».

Trump snakket om drømmene alle amerikanere har, om gode skoler, trygge nabolag og fine jobber, før han slo fast at for mange amerikanere er det ikke slik: «Mødre og barn fanget i fattigdom i storbyenes indre bydeler, rustne fabrikker, et mangelfullt utdanningssystem, kriminalitet og narkotikamisbruk. Dette blodtapet stopper her og nå», slo han fast. Dette er ord som henvender seg direkte til den arbeiderklassen som lever i de mest utsatte delene av USA, nettopp dem som stemte på Donald Trump. Hans ord er kraftfulle, de kan minne om John Steinbecks «Vredens druer» fra depresjonsårene i USA. Det er ord som kunne ha vært slynget ut av Eugene V. Debs, den sosialistiske presidentkandidaten i USA på begynnelsen av forrige århundret, eller de kunne ha vært formulert av en medarbeider i Roosevelts «New Deal»-administrasjon på 1930-tallet. Da Trump slo fast at hans administrasjon ville bygge veier, motorveier, bruer, flyplasser, tunneler og jernbane over hele landet, var det som hentet direkte ut av New Deal-programmet.

Hva er så Donald Trumps forklaring på alle årene med tilbakegang for den amerikanske arbeiderklassen? I talen pekte han på to årsaker. Den ene lå i Washington, D.C. Ifølge Trump har den politiske eliten innenfor «The Beltway» i D.C. beriket seg på bekostning av den amerikanske arbeideren. «En liten gruppe i vår nasjons hovedstad har høstet gevinstene fra ‘government’, mens folket har måttet bære omkostningene», sa Trump. Den andre årsaken han pekte på var «utlandet», eller som Trump formulerte det: «I mange tiår har vi beriket utenlandsk industri på bekostning av amerikansk industri. Hjulpet hæren i andre land, mens vi har tillatt den triste utarmingen av vårt militære. Vi har forsvart andre lands grenser, men nektet å forsvare våre egne. Og brukt millioner på millioner av dollar i andre land, mens USAs infrastruktur har forfalt. Vi har gjort andre land rike, mens rikdommen, styrken og selvtilliten i vårt land har forsvunnet i horisonten». Men hva er det som virkelig har forsvunnet som dogg for sola i Trumps verden: den amerikanske overklassen. Inntektsforskjellene i USA er enorme og øker hver eneste dag. De øverste 20 prosentene eier nå 88 prosent av landets rikdommer, mens de 80 prosent på bunnen har 12 prosent. Kapitaleiernes makt og rikdom har vært sentrum for den politiske debatten i flere tiår og sto sentralt i Bernie Sanders kamp for å bli Demokratenes presidentkandidat. Men i Donald Trumps verden finnes ikke overklassen lenger. I stedet er det politikerne i Washington, D.C. og utlandet som utpekes til fiendene. I dette retoriske grepet ser man også den grunnleggende forskjellen mellom høyrepopulisme og progressiv omfordelingspolitikk, slik Franklin D. Roosevelt og New Deal representerte på 1930-tallet. Skildringen av folkets lidelser kan synes like, men forståelsen av årsakene og hvordan problemene skal løses, er fundamentalt forskjellige. Matt Stoller viste i en artikkel i Klassekampen 14. januar hvordan arbeidet for sosiale reformer var intimt sammenvevd med tiltak for å begrense kapitalens makt under Roosevelt på 1930-tallet. «Vi kan ha demokrati eller vi kan ha rikdom samlet i hendene på noen få. Vi kan ikke ha begge deler», sa høyesterettsdommer Louis Brandeis, som var en av New Deal-politikkens pionerer.

Investeringsbanken og meklerhuset Goldman Sachs har vært regnet som selve symbolet på den amerikanske kapitalmakten og globaliseringen av den internasjonale kapitalismen. Et sentralt argument mot Hillary Clinton i den demokratiske nominasjonskampen var at hun lyttet for mye til Wall Street og Goldman Sachs. Donald Trump kastet seg også på denne retorikken. Men hva skjer når han selv skal sette sammen sin administrasjon? Den nye finansministeren, Steven Mnuchin, er tidligere partner i Goldman Sachs og hedgefondforvalter. Den nye lederen for National Economic Council i Det hvite hus, med avgjørende innflytelse på den økonomiske politikken, Gary Cohn, kommer fra jobben som Chief Operating Officer i Goldman Sachs. Flere andre toppfolk i Trump-administrasjonen kommer også fra Wall Street. Trumps nye administrasjon, som altså skulle representere en maktoverdragelse til folket, befolkes av de samme finansfolkene som har stått bak globaliseringen, inntektsulikhetene og forverringen av levestandarden for amerikanske arbeidere i flere tiår.

I den grad Trump skulle mene alvor med sine angrep på globaliseringen, har han ansatt mektige fiender i egen administrasjon. Og de er ikke alene. Hele den økonomiske eliten, alle de store globale selskapene, Google, Apple, Facebook, hele Wall Street, arbeider for det samme. Så Trump vil måtte svikte de velgerne han så offensivt har sagt han ikke vil glemme, til fordel for den tradisjonelle kapitalmakten. Han har heller ikke støtte i Det republikanske partiet, som er forent rundt en nyliberal, høyreorientert politikk for skattelette og deregulering. Han sier han skal bygge veier og bruer, men hovedtyngden av republikanske senatorer og kongressmenn er skeptiske til store statlige investeringsprosjekter. Og Trump vil redusere skatten til 15 prosent på overskudd og avkastning. Det gjør det umulig å satse på store investeringsprogrammer. Donald Trumps høyrepopulistiske politikk ser ut til å være skreddersydd for én eneste ting: Å rette arbeiderklassens frustrasjon alle andre steder enn mot ekstrem ulikhet, overklassen og kapitaleiernes makt.

bjorgulv.braanen@klassekampen.no