Det er ingen grunn til å glemme at kristne læresetninger og normer har blitt brukt som brutale maktmidler i det moderne Norge. Forestillinger om djevel og evig straffedom har plantet en frykt i små barn, som de kan streve med mange, mange år etterpå. At medlemmer av en familie eller et samfunn forsøker å kontrollere andre gjennom henvisning til religionen, er ikke noe som kom til Norge med innvandring utenfra.

Det begynte tilforlatelig. I et intervju med Dagbladet sa skuespiller Lena Kristin Ellingsen at stykket hun spiller i, «Martyrer», der en kristenfundamentalistisk skoleelev angriper en lærer, kunne være en påminnelse om at også kristendommen kan fremstå som en hevngjerrig og voldsforherligende religion. «Vi har en tendens til å stigmatisere muslimer, men hva med vår egen protestantiske tradisjon?», spør Ellingsen. Dette fikk teolog Espen Ottosen til å reagere. I et svarinnlegg skriver han at Ellingsen «ikke beskriver virkeligheten» når hun beskriver konservative kristne, og at de fleste kristne har fulgt budet om å elske sine fiender. Der Muhammed var en krigsherre, skriver Ottosen, ba Jesus Peter om å legge vekk sverdet.

Hadde det bare vært så enkelt. Men også kristendommen har en blodig historie. Også kristenkonservative nordmenn brukt troen for å undertrykke andre og utøve streng sosial kontroll. Førstehåndsberetningene om dette florerer i norsk kulturliv, fra Mari Boine i Karasjok i nord til Kjell Askildsen i Mandal i sør.

Boine har fortalt om oppveksten i et læstadiansk hjem. All annen musikk enn salmesang var forbudt, og der det kun var lov å høre på nyheter på radio. Hun beskriver en barndom i konstant frykt, der barna trodde de ville komme til helvete om de lo for høyt. Læstadianske kvinner i Norge gikk med skaut så sent som i 1980, og bevegelsen hadde den særegne patriarkalske strukturen der det var en selvfølge at menn skulle styre nær sagt alt, bortsett fra sin egen seksualitet - der var det kvinnen som kunne klandres for å være lokkende, hvis hun gikk barhodet eller med for korte skjørt.

Lyriker Margaret Skjelbred kommer fra en haugianermenighet i Sandefjord, der hun ikke fikk lese vanlige bøker, klippe håret eller gå i bukser. Hun har senere beskrevet foreldrene som velmente og kjærlige, men har som voksen strevd med helvetesfrykten som ble plantet i henne som barn. Skjelbred har vært en uttalt kritiker av prestene fra statskirken, for at de ikke tok sterkt avstand fra den blodtørstige, gammeltestamentlige kristendommen - den som fremdeles preget de kristne miljøene der hun kom fra.

Også Kjell Askildsen måtte ta et smertefullt brudd med pietismen han var vokst opp med, og har strevd med angstvirkninger hele livet. Askildsen opplevde at faren brant novellesamlingen hans, «Heretter følger jeg deg helt hjem», på grunn av den prøvende erotikken i tekstene, og at det han skrev om var så uakseptabelt at han måtte forlate jobben som turistsjef i Mandal og flytte fra byen.

Og denne våren har Anders Torp, sønn av pinsepastoren Jan-Aage Torp, i boken «Jesussoldaten» fortalt om barndommens skrekkfylte møte med demonutdrivelser, og om å bli overbevist av voksne autoriteter at det onde bodde i ham selv.

Alt det de fire har fortalt om, er trekk som i dag kritiseres i innvandrermiljøer: Bokstavtro religionsforståelse, familier som styrer barnas oppførsel gjennom religiøs skremselspropaganda, forskjellsbehandling av menn og kvinner, kvinner som gis ansvaret for menns seksuelle adferd, forbud mot å leve ut sin egen seksualitet, forbud mot å oppsøke kunst og musikk, og tabuisering av det som tilhører den verdslige verden, utenfor det religiøse. For ikke å forglemme de enorme problemene seksuelle minoriteter har hatt med å bli godtatt i konservative religiøse kretser.

Det betyr ikke at storsamfunnet skal si at denne typen religionsutøvelse er greit, eller piske seg selv i stedet for å kritisere de som står for lignende menneskesyn i innvandrerkretser. Snarere tvert imot. Det betyr at utenforstående har desto flere grunner til å stille seg last og brast sammen med de som opplever å bli skremt og undertrykket av sine nærmeste, med religionen som begrunnelse. Det betyr at det er desto viktigere å holde fast ved retten til å kritisere religionene og alt ved dem, slik at de som bruker sin tro som hersketeknikk, ikke skal kunne gjøre seg selv immune mot kritikk ved å henvise til noe hellig.

sDette gjelder enten det er snakk om majoritetens eller minoritetens tro.

Hva angår vold og terror, har Ottosen så klart rett i at det er en enorm forskjell på religionene i dag. Trusselen fra islamistiske terrorister er en av de viktigste utfordringene i tiden. Angrepene på abortklinikker i USA, som er motivert av kristen fundamentalisme, er svært alvorlige. Men de kan naturligvis ikke sammenlignes med radikale islamisters voldsutgyttelser i omfang eller organisasjon.

Samtidig er det greit å være klar over at også kristendommens historie er dynket i blod, fra korstogene og kjetterforfølgelsene via conquistadorenes voldelige kristning av Latin-Amerika til de enorme dødstallene under de europeiske religionskrigene på 1600-tallet. Det veide ikke fryktelig tungt for kristendommens soldater at Jesus hadde bedt Peter om å la sverdet ligge.

Og hva angår dét å bruke en religion for å styre og dømme andres liv, finnes både potensial og praksis i troen Ottosen selv tilhører. Å påpeke det, er ikke å angripe kristne i sin alminnelighet. Det er noe samfunnet med jevne mellomrom må minne seg selv om, for å gjøre innbyggerne sine fri fra hverandre.