Hvordan er gutter blitt tapere i den norske skolen? Det kan virke som ingen tar tak i det faktum at det skolen tilbyr gutter tydeligvis ikke fungerer for dem. Karakterforskjellen mellom gutter og jenter er alarmerende allerede i ungdomsskolen. Skolesystemet er preget av feminisering. Kvinnelige lærere identifiserer seg lettere med jenter. Gutters atferd blir lett definert som negativ og uønsket slik at de allerede tidlig opplever negativt samspill med skolen. Under 2/3 av guttene fullfører videregående på normert tid.

I gjennomsnitt utgjør menn bare ca. 10 prosent av personellet i barnehager, og ca. 20 prosent i barneskoler. Hvorfor tar man ikke i bruk kvoteringsredskapet i lærerutdanningen eller i lege- og psykologutdanningen der man for tiden finner 75- 90 prosent kvinner? Kvotering anvendes fremdeles i stor utstrekning for kvinner i høyere utdanning selv om 66 prosent av studentene ved UiO er kvinner, bare 34 prosent menn!

Man må spørre seg: Er gutter plutselig blitt så mye dummere de siste tiår? Er det tilfredsstillende å forklare problemet med at de er late og uengasjerte? Om skjevfordelingen var omvendt, ville man ha godtatt dette i et moderne Norge? Når skal gutteforeldre våkne opp og protestere? Vi vet at gutter med ressurssterke foreldre klarer seg, kanskje er dét grunnen til at vi ikke hører noe.

Midt i en gledelig farsrevolusjon, skjer det også en marginalisering av fedre i barns oppvekst. 25 prosent av alle menn er barnløse ved 40-årsalder, og 40 prosent av norske fedre bor ikke sammen med sine barn. Altfor mange gutter vokser opp i familier uten nære og positive maskuline voksenmodeller. Dette skyldes ikke bare samlivsbrudd, men også en barnefordeling som sterkt favoriserer mødrene. Domstoler og barnevern står godt plantet i holdinger fra -60 tallets husmorsamfunn, tross all framgang både politisk og sosialt når det gjelder kunnskap og holdninger til fedre og deres omsorgsevne. Myten om den gode mor lever i beste velgående i disse institusjonene, som tydeligvis ikke har fått med seg at forskning på tilknytning viser noe helt annet. 30 prosent av alle barn har utrygg tilknytning til sine mødre og trenger far som alternativ tilknytningsperson. 13.000 barn er ofre for mors sabotasje av barnets samvær med far (7 prosent). Dette representerer et alvorlig overgrep mot barna, og psykisk vold mot fedrene. Men får ingen negative konsekvenser ettersom myndighetene ikke påtaler eller straffer mødres brudd på samværsretten, «av hensyn til barnets beste».

Kanskje ligger noe av årsaken i kjønnsubalansen i dagens likestillingsapparat. De har ansvar for forvaltning, tilsyn og kontroll av likestillingsloven og likestillingssaker. Ubalansen (75- 90 prosent) finner man igjen blant forskere og ansatte ved de 5 norske vitenskapelige kompetansesentrene for kjønn og likestilling. Dette er muligens også noe av grunnen til at likestillingsloven er en lov som diskriminerer menn, jf. lovens kvinnepresumsjon i formålsparagrafen; § 1: «Loven skal først og fremst fremme kvinners stilling». Interessant nok har høyrefeminister allerede startet nedbyggingen av farspermisjonen. Av ideologiske grunner saboterer de det eneste virkelig virksomme likestillingstiltaket som har vært rettet mot menn og deres forhold til barn og familie. Her ser man med all tydelighet at deler av feminismen har utviklet seg fra et likestillingsprosjekt til et maktprosjekt.

Siden 70 tallet har det vært politisk korrekt å devaluere menn og idealisere kvinner, neppe gunstig for noen av partene. Vi leser stadig karakteristikker i media av menn som umodne, aggressive, rolleforvirrede med manglende kommunikasjonsevne sammenliknet med kvinner. Disse negative karakteristikkene virker neppe positivt på menns selvfølelse kollektivt sett. Menns reelle problemer som ensomhet, rus, depresjon og selvmord er lite omtalt. I perioden 1992- 2012 tok 1455 unge, norske menn mellom 20 og 29 år sitt eget liv. Blant de ensomme og venneløse, er flesteparten eldre, enslige menn. De har lavt utdanningsnivå, står ofte utenfor arbeidslivet, har uførepensjon og dårlig helse. 2,5 prosent av alle menn mellom 18 og 22 blir straffedømt. Bare 5 prosent av de innsatte i norske fengsler er kvinner. Rusrelaterte dødsfall rammer også i størst grad menn. I 2010 var det 3 ganger flere menn enn kvinner som døde av alkohol og narkotika i Norge.

Vold mot kvinner er mye omtalt. Unge menn er langt mer utsatt for blind vold enn kvinner, men det er neppe noen som går i fakkeltog for deres skyld av den grunn. Lite kjent er det også at menn hyppig er utsatt for vold i nære forhold. Hanne Sogn og Ole Kristian Hjemdal i Nasjonalt kunnskapssenter for menn fant at 6 prosent av mennene var blitt fysisk angrepet av sin partner siste halvår, mens 4 prosent av kvinner hadde opplevd det samme i unge menneskers parforhold. Andelen kvinner som rapporterte om egen psykologisk aggresjon rettet mot partner i løpet av de siste 12 månedene var 44 prosent, mens det samme gjaldt 27,2 prosent av menn. 10 prosent kvinner og 2 prosent menn opplever alvorlig fysisk vold, men blant studenter svarte faktisk 6 prosent av kvinnene og bare 2 prosent av mennene at de hadde utøvd slik vold mot partner. En norsk forskningsrapport viser også at kvinner utøver hyppigere vold mot barn enn menn, og at de også like hyppig utøver grov vold.

7 prosent av alle gutter utsettes for overgrep. Den norske kriminologen Tone Bremnes har de siste 15 år forsket på overgrep begått av kvinner. Hun anslår at én av fem overgripere er kvinner, og at i motsetning til mannlige overgripere er det svært få som blir straffet: «Vi orker nesten ikke tenke på dette. Samfunnets syn på morsrollen gjør det vanskelig å oppdage seksuelle overgrep utført av mor.» Dette viser at både menn og kvinner skaper forutsetninger for vold som problem i neste generasjon.