I det som med romantisk vaghet kan kalles gamle dager, var det vanlig at borgerlige middager ble avsluttet med at menn og kvinner gikk hver til sitt. Herrene gikk offisielt for å røke (dette var i tiden før diftonger), uoffisielt for å diskutere anliggende som ble ansett for å være for tøffe eller for intrikate for sarte kvinneører. Kvinnene klemte seg sammen i salonger der det verken var sigarrøyk eller hanekamp.

Det måtte et feministisk parti til for å bringe denne segregeringen tilbake. I går meldte Bergens Tidende at SVs landsmøte skal ha adskilte diskusjonsmøter for menn og kvinner på programmet, i den hensikt å «hindre mannsdominans og hersketeknikker». Legg merke til konjunksjonen «og»: I forklaringen er et flertall av menn og forekomsten av ufine midler sett på som to sider av samme sak. Og kvinnene er fremdeles for tandre til å tåle dem. SV, altså. Så progressivt at det er reaksjonært. Så opptatt av fremskrittet at de rutsjer bakover raskere enn noen kunne dyttet dem.

For ordens skyld: Alle journalister som har forsøkt å sette sammen et panel av debattanter eller finne en kronikkforfatter, vet at menn sier ja oftere en kvinner. Kvinner unnskylder seg ofte med at de ikke kan nok om temaet, også når det ikke stemmer. Da er det om å gjøre for den ansvarlige å oppmuntre den som nøler og bremse den overivrige, for å sikre at det faktisk er den mest kompetente personen som uttaler seg, ikke den som higer mest etter rampelyset. Det er fullt forståelig at en partiledelse jobber mot samme mål.

Men det er lite som tyder på at disse kvinnene, som forståelig nok er opptatt av å være etterrettelige, er redde for menn når de nøler med å gripe ordet. Nesten tvert imot: Alle som har vært i litt klamme venninnegjenger, vet at jenter kan være uhyre effektive i å jekke ned og undergrave andre jenter. SVs Kari Elisabeth Kaski innrømmer da også overfor BT at kvinner også bruker hersketeknikker, men holder på at det er i slike rom der menn og kvinner kan «si det de har på hjertet». I dette ligger en antagelse om menns og kvinners vesen som det er forståelig at hun ikke artikulerer nærmere. Hva som skal hindre dominerende kvinner i å være dominerende også i et kvinneforum, eller nervøse menn i å nøle også i et rom fullt av menn, er foreløpig uvisst.

Antagelig er denne ideen importert fra USA, der fenomenet «safe spaces» brer om seg blant studenter og aktivister: Krav om rom der de som er uenige, eller uenige på feil måte, skal holdes utenfor. Dette kan i seg selv fremstå som en hersketeknikk: Et krav om å få slippe harde motargumenter eller møtet med andre verdenssyn, med henvisning til sin egen sarthet. Det er all grunn til å hindre at denne trenden brer seg hit.

Naturligvis kan det være krevende å stå i en politisk debatt, og oppleve at meninger man føler sterkt for, møter motbør. Alle som går inn i slike ordskifter, har forhåpentligvis fortrolige støttespillere og rådgivere, som de kan lufte prøvende tanker og vanskelige følelser med. Men ute i selve arenaen kan det ikke være slik. Det er snakk om å lansere ideer og forslag som er ment å ha reell politisk innflytelse, mobilisere andre, og, til syvende og sist, forandre folks liv. Da må de kunne diskuteres så fritt og åpent som mulig. En formalisert kjønnsdeling er et steg i motsatt retning. Det er den politiske versjonen av blå sangbøker for gutter og rosa for jenter, ut fra en tanke om at de to er så ulike at de ikke snakker samme språk og har en nærhet med mennesker av samme kjønn som de ikke kan ha med andre. Mange ord kan brukes for å karakterisere et slikt kjønnssyn, men radikalt er ikke det første som rinner en i hu.