Det brede politiske kirkeforliket i 2008 - og etterfølgende endringer i Grunnloven i 2012 - endret status for Den norske kirke. Endringene ga kirken noe mer selvstendighet, men førte ikke til et reelt skille mellom stat og kirke. Kirken har fortsatt en opphøyd posisjon sammenliknet med andre tros- og livssynssamfunn, med en egen kirkelov og en spesiell forankring i Grunnloven der den omtales som «Norges Folkekirke». Denne hybriden er et eksempel på hvor sakte norsk historie ruller fram når det gjelder religionsfrihet og religiøst mangfold. Grunnloven av 1814 ga ingen konstitusjonell forankring av religionsfriheten, men fastslo i stedet statskirken. Det var først med Dissenterloven i 1845 at norske borgere kunne melde seg ut av kirken og etablere andre kristne samfunn. Religionsfrihet ble innført i Grunnloven så seint som i 1964.

Kirkeforliket ga Den norske kirke større frihet i trosspørsmål, men de økonomiske båndene forble intakte. Samtidig skulle andre tros- og livssynssamfunn likestilles med kirken, også økonomisk, i et eget regelverk. Nå gir dette seg merkverdige utslag som bekrefter at kirkeforliket er en konstruksjon som står for fall.

De siste ti årene har Den norske kirke mistet rundt 140 000 medlemmer, men uten at det har fått noen økonomiske konsekvenser. I år får kirken et så kalt nettobidrag fra staten på drøye 1.8 milliarder kroner, og et tilsvarende beløp fra kommunene. Disse tilskuddene kommer helt uavhengig av hvor mange medlemmer kirken har, og utgjør nå ca. 900 kroner pr. medlem. Økende bevilgninger og fallende medlemstall betyr at tilskuddet pr. hode øker i verdi. Det betyr ingenting for kirken som får sine penger uansett, men det er en gullgruve for de andre tros- og livssynssamfunnene. De får tilskudd beregnet ut fra antall egne medlemmer. Støttebeløpet pr. medlem er basert på bevilgningene til kirken delt på antall registrerte medlemmer i kirken. Medlemsfallet i Den norske kirke er derfor en skattkiste for katolikkene, muslimene, frikirkene, humanetikerne og andre forsamlinger som har krav på støtte.

I en kjent salme heter det at kirken den er et gammelt hus, men at den står selv om tårnene faller. Den kan så være, men oppfyllelsen av denne profetien må være kirkens eget verk, ikke statens. Staten skal beskytte trosfriheten for alle, men har ingen menneskerettslig forpliktelse til å finansiere tros- og livssynssamfunn.