Klimaforhandlingene som startet i Madrid denne uka får i dag et mørkt bakteppe. Det første anslaget for verdens totale CO2-utslipp i 2019 slippes nå, og viser at de antakelig øker med 0,6 prosent.

Verden er dermed ikke i rute med utslippskuttene som skal til for å nå målene i Paris-avtalen. For å klare det må utslippene raskt nedover. I stedet har de økt med fire prosent siden avtalen ble signert i 2015.

Det er den underliggende hovedtrenden, og den kommer ikke som noen stor overraskelse.

Et annet bilde trer likevel fram, som kan snu debatten. Og den er ubeleilig for Norges del. Olje og gass er nå den viktigste forklaringen bak veksten i utslipp. Gass har vært den dominerende driveren av økte utslipp siden 2012. Gassen koker også kloden, bare litt saktere enn kull, sier klimaforsker Glen Peters ved Cicero senter for klimaforskning.

Skru På Lyd Error Error STORT OLJEFUNN: Equinor melder om et nytt olje- og gassfunn 3,2 kilometer sørvest for Fram-feltet på et sted hvor havdybden er 350 meter. Video: Equinor Vis mer

Dette griper rett inn i den norske klimadebatten der den gjør aller mest vondt: Spørsmålet om olje- og gassvirksomhetens framtid.

Det pågår for tida en oppsiktsvekkende sterk påvirkningskampanje fra Equinor og bransjeorganisasjonen Norsk olje og gass for å forsøke å «nyansere» klimadebatten. I realiteten handler det om å sikre støtte til mer letevirksomhet, et ønske som har stor politisk støtte - men som nå utfordres mer direkte enn før.

Et av kronargumentene er at gassen erstatter kull og dermed kutter utslipp. Det er isolert sett riktig. Når alle utslipp skal ned mot null, hjelper det likevel lite om den «miljøvennlige» gassen sørger for at de vokser.

Norsk olje og gass sin markedsføringskampanje heter «Hele bildet», men dette poenget tar de neppe med.

Norsk politikk har vært forbausende immun mot argumenter om at olje og gass kan møte utfordringer i en verden med økende temperatur, mer klimarelaterte skader og katastrofer – og hvor utslippstallene ikke går raskt nok ned.

Vi er nå på vei inn i en slik spiral.

Regjeringens klimarisikoutvalg la for et år siden fram sin rapport. Et av poengene der var at i en framtid med fortsatt høye utslipp, vil det kunne komme raske og brå politiske og regulatoriske grep for å stramme inn klimapolitikken.

Et slikt grep kom for et par uker siden. Den europeiske investeringsbanken, verdens største offentlige bank, offentliggjorde at de kutter investeringer i fossil energi fra 2021.

Eksperter tror at det vil komme mange slike brå skifter, kanskje allerede i betydelig grad fra rundt 2025. Det er kort tid – både for de som skal planlegge politikk, og for de som skal planlegge industrielle investeringer.

Norske olje- og gassfelt bruker i snitt ti år fra funn til utvinning. I den sammenhengen er 2025 praktisk talt «nå», for ikke å si «i går».

Men noe er i ferd med å skje. Det ferskeste eksempelet finner vi i ungdomspartiet til statsministeren. Unge Høyre har nylig vedtatt at de vil verne deler av Barentshavet og flytte iskanten sørover. Det vil si at områdene vil være utilgjengelige for olje- og gassutvinning.

Begrunnelsen for vern i Norge har til nå, for eksempel i Lofoten, Vesterålen og Senja, vært miljøhensyn – risiko for utslipp osv. Unge Høyre går rett på sak: Vi må verne fordi det er funnet mer olje og gass enn verden trenger. Klimavern, kalles det.

En ny rapport som viser hvor mye olje, kull og gass som er planlagt produsert, gir Unge Høyre rett. Produsentlandene rundt om i verden regner med å utvinne omkring 50 prosent mer fossil energi i 2030 enn det er mulig dersom vi skal nå togradersmålet. Hvis vi ser på målet verden egentlig har satt seg, 1,5-gradersmålet, blir det enda verre. Da viser tallene at det er planlagt å produsere 120 prosent mer enn det er plass til.

Slike erkjennelser forandrer den politiske debatten. Unge Høyre har sett sitt snitt til å snu på bruken av et godt, gammelt konservativt honnørord: Forutsigbarhet. Det er forutsigbart at noe olje og gass må bli liggende, derfor bør vi verne Barentshavet nord, sier fungerende Unge Høyre-leder Daniel Skjevik-Aasberg.

De siste tallene om de globale CO2-utslippene er enda et poeng som understøtter slike argumenter.

De som taler imot ytterligere letevirksomhet, blir gjerne omtalt som styrt av følelser. Det er å snu det på hodet. Snart er det mer riktig å si at det er de som argumenterer for å lete mer, som er de følelsesstyrte. Det logiske er å la være.