Foto: Stillbilde Youtube. Slagsmål med belter i Oslo.

Reaksjonene fra politikere og medier etter offentliggjøringen av Statistisk sentralbyrås (SSB) tall for kriminaliteten blant personer med innvandringsbakgrunn, viser at de innvandringsliberale museumsvokterne et godt stykke på vei fortsatt lykkes i å avverge oppmerksomhet omkring den viktigste innsikten som statistikken tilbyr.

Hverken det viktigste spørsmålet eller svaret på det burde være vanskelige å komme opp med, likevel blir det ikke gjort, eller det blir ikke ordentlig fremhevet i den grad det blir gjort.

Den ugjendrivelige sannheten

Hva er konsekvensene for folk og land av at innvandrere, fremfor alt ikke-vestlige innvandrere, og i enda større grad deres etterkommere er hyppigere involvert i kriminalitet enn resten av befolkningen?

Dersom innvandringsbefolkningen var liten, ville de totale konsekvensene for samfunnet også være små. Men denne nærmer seg en million mennesker, og omtrent halvparten av den er ikke-vestlig. Statistikkbankens Tabell 07111 viser oss utviklingen for denne gruppen siden årtusenskiftet:

En del av befolkningen med klar overrepresentasjon blant dem som siktes for kriminelle handlinger, er omtrent blitt tre ganger større på seksten år. Konsekvensen av dette er ugjendrivelig: Landet importerer ekstra kriminalitet, og denne ekstra kriminaliteten er mye større enn den som ville ha skjedd ved en tilsvarende naturlig vekst i den opprinnelige befolkningen – som forøvrig uteblir.

Fravær av analytisk dybde

SSB bemerker i sin rapport at kriminaliteten pr. innbygger i Norge har falt siden årtusenskiftet, og at reduksjonen er betydelig også blant innvandrere. Det er et åpent spørsmål i hvilken grad det samsvarer med opplevd utrygghet, men selv om man skulle legge den skisserte reduksjonen til grunn, er det fortsatt ikke skygge av tvil om at økt ikke-vestlig innvandring resulterer i flere kriminelle innvandrere og mer kriminalitet, altså kriminalitet som ikke ville ha funnet sted i fravær av denne innvandringen.

Det behøves ingen større analytisk dybde for å innse dette, det holder at man er i stand til å se to faktorer i sammenheng.

Problemet er at de som kunne eller burde ha gjort det, står mot en vegg av desinformasjon som er egnet til å forhindre denne nesten banale innsikten.

Talltriksingen

Noe av denne desinformasjonen bidrar SSB selv til ved å bruke mange ord og krefter på å relativisere sannheten, idet man legger frem statistikk som er «justert» for kjønn og alder for å tone ned den overrepresentasjonen som det er uråd å tilskrive noe annet enn den kulturelle bakgrunnen.

Denne justeringen har en viss relevans på individnivå, all den tid det er kjent at yngre jevnt over begår mer kriminalitet enn eldre, og menn mer enn kvinner. Informasjonen kan altså brukes til å si noe om sannsynligheten for at et bestemt individ begår kriminalitet.

Men den har ingen relevans på gruppenivå, altså på samfunnsnivå. Det hjelper nemlig ingen verdens ting å «justere» tallene etter kjønn og alder for å tone ned en bakgrunn som uansett er relevant, så lenge man ikke forsøker å endre virkeligheten tilsvarende i lys av den oppnådde innsikten. Vi vet utmerket godt at innvandringen hverken «justeres» etter kjønn, alder eller bakgrunn. Til Norge og Europa kommer det altfor mange unge menn fra kriminelle kulturer. Den statistiske sminken som legges oppå denne tragedien, trøster ikke et eneste offer for deres kriminalitet. Manipulasjonen med tallene og den villedende oppmerksomheten på individnivået er statistiske utflukter som kun tjener til å ta oppmerksomheten vekk fra realitetene.

Dagsrevyen

Dagsrevyen mandag kveld gikk inn i det vi kan kalle skadebegrensningsmodus: Man måtte, om ikke annet for skams skyld (om slik finnes), slippe inn bitte litt erkjennelse, men samtidig for all del forsøke å forhindre at noen tok de politiske konsekvensene av denne erkjennelsen. Man valgte derfor å fortelle noen historier om håp, og om at det er viktig å se muligheter og ikke bare problemer. SSB fikk gjentatt den relativiserende selvfølgeligheten at det er majoriteten som begår mest kriminalitet.

En samfunnsforsker mente det var bra å «belyse utfordringer». Kan det settes inn tiltak? spurte reporteren, som naturligvis aldri fikk svaret: Slutt å importere mer kriminalitet. Men vi fikk høre at det er viktig ikke å stigmatisere. Det er jo de færreste som begår kriminalitet. Igjen fikk vi altså individfokuset, mens konsekvensene for samfunnet uteble. «Forskjellene blir mindre» mellom innvandrere og nordmenn hva kriminaliteten angår, bemerket reporteren, men ikke ett ord om at de mest kriminelle gruppene øker mest i antall. Selv Sylvi Listhaug var mest opptatt av det individuelle ansvaret, og ikke av virkningene på samfunnet.

Dagsnytt 18

Langt bedre var innslaget om SSBs statistikk i Dagsnytt 18 samme kveld. I studio satt Synøve Andersen fra SSB, Petter Eide fra SV og Frps innvandringspolitiske talsmann Jon Helgheim. Sistnevnte fikk innledningsvis skutt inn at «det har noe å si hvor mange innvandrere vi tar», men fikk ikke begrunnet eller banket inn det poenget så godt som man burde.

En opplagt, uhyre velforberedt og kanskje overraskende balansert Fredrik Solvang konfronterte SSB med at de justerte tallene ikke har relevans for omfanget av kriminaliteten i Norge, noe Andersen parerte med å si at det ikke hadde vært fokus for arbeidet. Programlederen spurte deretter Helgheim hva som hadde overrasket ham. Denne svarte at noe var ventet, siden tallene fra Danmark allerede talte sitt tydelige språk, men at det uansett var ryddigst å ha offisielle tall for Norge likevel, slik at man ikke kan beskyldes for synsing. Helgheim lar til at det også fantes positive opplysninger, som at «noen ting går i riktig retning».

Den høye ballen ved nettet var alt SVs Petter Eide trengte for å smashe da Solvang gav ham ordet. Fra at «det går i riktig retning» konkluderte han med den åpenbare usannheten at «det er færre kriminelle innvandrere». Da Helgheim igjen fikk ordet, hadde hverken snarrådigheten eller de analytiske musklene til å avsanne den påstanden. Han kunne ganske enkelt ha sagt noe i retning av dette: Når innvandrerne er mer kriminelle enn nordmenn, og det kommer flere innvandrere til Norge, så blir det flere kriminelle innvandrere. Og du sier det blir færre. Hvem tror du egentlig at du lurer?

Eide kom i stedet på offensiven. Han rettet den kjente anklagen om at Frp «alltid» har brukt slike tall som begrunnelse for færre innvandrere, og fikk runde av med at vi for all del ikke må se asylinnvandring og kriminalitet i sammenheng. Det er irrelevant at asylsøkere er mer kriminelle enn andre, mente Helgheim. De andres interesser skal åpenbart veie tyngre enn nordmennenes. Og forresten går det bedre i Groruddalen. Dette slipper man fantastisk nok fremdeles noenlunde uskadd unna med, selv om Helgheim fikk sneket inn at «hvis mer innvandring gir mer kriminalitet, så sier jeg det».

Status

Det generelle opplysningsnivået på innvandringsfeltet er altså fortsatt for lavt, og museumsvokternes utflukter ennå for lite diskrediterte til at debatten kommer så mange skritt videre – til tross for at Dagsnytt 18 faktisk la til rette for det.

«Tallene viser at det går bedre», skriver Astrid Meland i en kommentar til SSB-statistikken i VG. Enda et drypp som er egnet til å villede. Nei, det gjør ikke det. Spørsmålet er hvor lenge folk har tenkt å være så tette i skallen at de lar seg servere denslags.

Hvor vanskelig skal det være å se den kriminelle overrepresentasjonen og den demografiske utviklingen i sammenheng? Har teknologiseringen og mediehjernevasken holdt på så lenge at evnen til å tenke selv er så fraværende, og dyskalkulien så allestedsnærværende, at man ikke ser selv de enkleste sammenhenger uten å få dem servert?

Den sosiale dimensjonen

Det er likevel et stort paradoks at tenkningen er så dårlig på et felt som er så viktig for samfunnet. Ingen ville ha resonnert så dårlig om helse eller personlig økonomi som de gjør om innvandringsfeltet.

Det er som om selve den sosiale dimensjonen ved feltet gjør det mindre interessant. Som om folk i sitt stille sinn sa: Til helvete med samfunnet, som ikke har noen plass til meg eller mine synspunkter. Selv får jeg klare meg som best jeg kan, og hva som skjer med de andre, får bli deres problem.

Kanskje er det den mentaliteten vi mest av alt må komme til livs. Vi må tenke mindre på politikk og mer på å begynne å leve på en annen måte, skriver Roger Scruton idet han skisserer sitt konservative alternativ til de venstreideologiske utopiene han bruker en hel bok på å demontere.

Kjøp Sir Roger Scrutons bok fra Document Forlag her!