Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

||| I FORBINDELSE MED «Hjernevask»-debatten har kjønnforskere klaget over at de ikke får komme fram med sin egen forskning, men kun må kommentere andres. Vi har tatt dette på alvor, og studert en artikkel fra 2007 av Jørgen Lorentzen med tittelen «Masculinities and the Phenomenology of Men's Orgasms» som er publisert i journalen Men and Masculinities. Dette er et såkalt nivå 2-tidsskrift, altså den øvre kvalitetskategorien.

Artikkelen har berøringspunkter til vårt eget fagområde som er fysiologi, altså kroppens virkemåte.

Ifølge artikkelens sammendrag behandler den en hypotese om at et tradisjonelt biologisk fokus på menns seksualitet har «begrenset forståelsen av mannlig seksualitet». Forfatteren diskuterer en mulig (ny ?) seksualetikk basert på «penis som en bro fra meg til deg».

ARTIKKELEN ER PÅ 14 sider og har 13 litteraturhenvisninger. Den er utelukkende teoretisk basert og synes ikke å inneholde nytt empirisk materiale verken av kvalitativ eller kvantitativ natur. Vi har som biologer særlig vurdert de mange biologiske utsagnene, men også hva vi mener er felles vitenskapelig metode, slik som for eksempel riktig gjengivelse av fakta, kildebelegging av påstander og vanlig logikk.

I sitt avsnitt om biologiske fantasier innleder Lorentzen med å fortelle oss at Masters og Johnson (1970) er «det første omfattende arbeidet av seksuelle praksiser i Vesten». Vi er overrasket over at mannsforskeren ikke er kjent med Kinsey-rapporten om menns seksualitet fra 1948, og kvinners fra 1953, som begge er svært omfattende.

På det biologiske området hevder Lorentzen at «ingen sammenheng er funnet mellom produksjonen av spermier og egg, og seksuell lyst.» Det er en stor litteratur på at spermieproduksjon og seksualdrift begge er avhengig av testosteron, og at begge deler reduseres ved mangelfull produksjon av hormonet. Lorentzen hevder videre at verken «testosteron og østrogen er av en slik natur at de skaper systematiske forskjeller i menn og kvinners seksualdrift».

Hjernen har reseptorer for både østrogen og testosteron, så hormonene er utvilsomt «av en slik natur» at de meget vel kan gi systematiske forskjeller mellom kvinner og menn både i adferd og følelser.

VI KAN HELLER ikke følge Lorentzen når han hevder at «medisinsk vitenskap har i dag kommet så langt at man ikke behøver å produsere egne sædceller eller egg for å reprodusere seg.» Vi kjenner ingen teknikker hvor en kan reprodusere seg uten sædceller eller egg. Man kan tenke seg at en fremtidig kloning av mennesker vil endre på dette, men det er likevel ikke et argument mot at seksualitet kan være biologisk betinget, den har jo nettopp utviklet seg i fravær av slik teknologi.

En sentral tese for Lorentzen er at mannlig ejakulasjon ikke alltid er ledsaget av en orgasme. Det angis ikke noen kilde for dette, eller hvor vanlig et slikt fenomen er. I det hele tatt er det lite kildebelegg for en del påstander vi ikke opplever som opplagte, for eksempel: «Impotens [...] er et mye større og omfattende psykisk problem for menn enn de fleste er klar over», og påstanden om at menn ofte får ereksjon når de er sinte. For det siste har det tvert imot vært målt at blodfylling av penis blir redusert ved sinne (Bozman & Beck, 1991). Masters & Johnston (1970) som Lorentzen har lest, diskuterer det samme.

EN SENTRAL passasje hos Lorentzen er en fortelling hos Catherine Millet (2003) der 11 menn deltar i et arrangert seriesamleie med henne. Lorentzens sier at «min egen forestilling» er at mennene ikke vil snakke sammen når de står i køen og venter på tur, dette i motsetning til mer lekne homoseksuelle menn i en tilsvarende situasjon. Lorentzens poeng er at heteroseksuelle menn i ventetiden oppgir sin individualitet for to minutter med sex. Vi får vår del har lignende erfaringer med å vente på bussen, uten at vi føler at vi oppgir vår individualitet under slike omstendigheter.

Lorentzen fortsetter: «Det er vanskelig å akseptere at dette [seriesamleiet] har noe som helst med biologi å gjøre, det være seg hormoner eller sæd». Seriesamleier er muligens irrasjonelt fra et reproduksjonssynspunkt, men ville Lorentzen hevde at en møll som flyr inn i flammen ikke er drevet fram av sin biologi?

ET MER ALLMENNGYLDIG eksempel for å belyse det vi tror er Lorentzens poeng, ville være prevensjon.

Kan seksualdrift være biologisk betinget når den eksisterer etter at det evolusjonære insentivet, genetisk reproduksjon, er fjernet? Vi mener at om driften ble vesentlig redusert under slike betingelser, vil det være et argument for at seksualdrift er et rasjonelt ønske om reproduksjon, og dermed kanskje et rent kulturfenomen, men slik er det altså ikke.

EN KJERNE I Lorentzens artikkel er at mannskroppen er fysisk hard og dermed fører til et hardt sinn. Han gir mange eksempler. Kvinner er for eksempel dualistiske fordi de har to kjønnslepper. Her bruker Lorentzen faktisk en referanse (Irgaray, 1985). Kvinner er også psykologisk mer åpne fordi de fysisk har et åpent kjønnsorgan, mens mannen av anatomiske årsaker er «forledet til å tro» at han er mer psykisk lukket og har et mer mekanisk kjønnsliv.

Dette er en biologisering man ikke vil finne hos moderne biologer. Lorentzens resonnement er analogt med en påstand om at afrikanere er mørkere til sinns enn europeere fordi de er mørkere i huden. Lorentzen presenterer intet empirisk eller teoretisk grunnlag for at det er noen sammenheng mellom anatomiske forhold (f.eks. hudfarge eller formen på kjønnsorganene), og forhold i menneskesinnet som metaforisk beskrives med samme ord (f. eks. åpenhet).

Det er mulig Lorentzen mener fenomenet er rent språklig, for eksempel at selve bruken av ordet «mørk» om huden skulle påvirke afrikanere til å bli tristere, men Lorentzen gir heller ikke noe belegg for en slik påstand.

FORDI LORENTZENS artikkel har så mange feil (der vi har sjekket det), og så mange ubelagte påstander (der vi stiller oss tvilende), er det vanskelig å vurdere konklusjonene. Vi opplever at han stiller opp en kvasibiologisk stråmann som han så argumenterer mot.

Vi har derimot ikke noe imot Lorentzens konklusjon om at menn bør være «harde og myke på samme tid [...] Bare da vil et sant møte mellom «jeg» og «du» være mulig.

Men vi trenger kanskje ikke vitenskap som dette for å fortelle oss det?



Sitatene fra Lorentzens artikkel er oversatt fra engelsk.