Norge er u-landenes dårligste venn

Skal verdens fattige skape seg varig vekst og velstand, må vi også gi dem innpass på vårt kjøpesterke marked.

Publisert: Publisert: 13. desember 2011

"Handel, ikke utviklingshjelp, er veien ut av fattigdom," skriver Kjartan Alexander Lunde. Foto: Sebnem Koken

Kjartan A. Lunde

Denne artikkelen er over åtte år gammel

Kommentar: Nylig utga Center for Global Development (CGDEV) sin årlige rangering over utviklingspolitikken til rike land. Norge fikk bunnplassering og rangeres som det landet som fører verdens dårligste handelspolitikk for u-land.

Vi må begynne å behandle mennesker i utviklingsland som likemenn og slutte bare å gi almisser til de fattige.

I rapporten får Norge kritikk for å ha alt for høye tollsatser og subsidier. Rapporten måler verdens 22 rikeste land ut fra innsatsen de legger ned på områdene bistand, handel, investeringer, migrasjon, miljø, sikkerhet og teknologi. Bistand og investeringer er med på å dra Norge noe opp, men kategorien u-landshandel ødelegger totalinntrykket.

Rapporten understreker det samme som Bob Geldof sa i et intervju om Norge i mai 2008: ”Når dere kaller dere en humanitær stormakt, begynner omverdenen å se på dobbeltheten deres. Dere er sjenerøse, men det er mange motsetninger i hvordan dere oppfører dere. Dere holder fattige land ute med tollmurer og subsidier.”

I verden i dag finnes det omtrent en milliard mennesker som lever i ekstrem fattigdom. Mennesker som lever for mindre enn 8 kroner dagen. For å sette en dollar dagen i perspektiv: Er det rettferdig at hver eneste ku i Vest-Europa daglig mottar omtrent 17 kroner i subsidier?

Konsekvensene av det urettferdige handelssystemet er mange. Sult og sykdommer er de verste. Anslagsvis 30 000 mennesker dør hver dag i fattige land av enten sult eller sykdommer som enkelt kunne vært kurert.

I dag foregår nesten all verdenshandel på rike lands premisser. Afrika sør for Sahara har med sine 689 millioner innbyggere en mindre andel av verdens eksport enn Belgia med bare 10 millioner innbyggere. Utviklingslandene sine muligheter til å selge varer til rike land er avgjørende for at utviklingsland skal kunne dras ut av fattigdom.

Norge ligger på verdenstoppen når det gjelder jordbruksproteksjonisme, og har med rette blitt beskyldt for å være en bremsekloss i Doha-forhandlingene i WTO. Forhandlingene var ment å gjenopprette balansen i reglene for internasjonal handel til fordel for utviklingsland. I år er det ti år siden forhandlingene begynte, men det har ikke gitt noen resultater. I midten av desember avholdes det som mange frykter blir det siste møtet i forhandlingene. Nå ser det dessverre ut som om forhandlingsviljen er ute. Utviklingsland er igjen taperne.

I forsvaret for norsk proteksjonisme har det vært påstått at siden Norge er et så lite land, er den norske støtten helt ubetydelig i forhold til verdensmarkedet. Siden vi er et så lite land burde vi få være i fred fra brysomme handelskrav, og heller tilpasse oss etter eget forgodtbefinnende. Argumentet er selvfølgelig ikke holdbart. At land hver for seg er ubetydelige i handelssammenheng gjelder jo uansett om det er Norge eller en delstat i USA. Som et av verdens rikeste land, har Norge et spesielt ansvar for å bidra til at skjevhetene i det internasjonale handelsregelverket jevnes ut.

I 2002 innførte Norge toll— og kvotefrihet på varer fra verdens fattigste land (MUL-landene). Hensikten er å bidra til vekst og fattigdomsbekjempelse gjennom økt handel. I dag defineres nærmere 70 land av norske myndigheter som fattige nok til å favoriseres med tollfrihet. Norges samvittighet når det gjelder handel blir forsvart med denne ordningen, men denne sjenerøsiteten har imidlertid en viss bismak. Hele 4/5 av verdens fattige bor utenfor disse landene. I tillegg inneholder ordningen er sikkerhetsbestemmelse som gjør at Norge umiddelbart kan stoppe ordningen hvis u-landene skulle prøve å eksportere for mye til Norge. Et eksempel på det er namibiske sauebønder som fikk vite om ordningen og begynte å satse på det norske markedet. Det gjorde at eksporten steg fra 43 tonn i 2008 til 288 tonn i 2009, men i 2010 sa regjeringen stopp. For å beskytte norske sauebønder møter Namibia nå stengte dører når salget har passert 400 tonn kjøtt. Noe som kun er en brøkdel av den anslåtte norske produksjonen. En større norsk import fra Namibia ville hatt positive ringvirkninger for hele økonomien i landet. Dette viser at ordningen kan høres generøs ut på papiret, men med én gang den positive effekten utfordrer norske næringsinteresser kuttes fordelene for de fattige.

Forhandlingene som har pågått har gitt håp til utviklingsland. Verdensbanken har anslått at dersom Afrika øker sin andel av verdenshandelen med bare én prosent, vil det gi en inntekt for Afrika på 70 milliarder dollar. Samtidig ville en ny avtale styrket økonomien i både fattige og rike land.

Bistand er et viktig ledd i fattigdomsbekjempelsen, ettersom bistandskroner metter mange munner på kortsiktig basis. Skal verdens fattige derimot skape seg varig vekst og velstand, må vi også gi dem innpass på vårt kjøpesterke marked. Fattige mennesker i fattige land er de første til å si at handel, ikke utviklingshjelp, er veien ut av fattigdom. De ønsker ikke gaver – de ønsker muligheter.

Norge har med sin bistandspolitikk alltid forsøkt å framstå som en humanitær stormakt, og brukt store ord om hvor flinke vi er til å hjelpe verdens fattige. Nå er det på tide at vi beviser dette. Vi må begynne å behandle mennesker i utviklingsland som likemenn og slutte å bare gi almisser til de fattige.

Handel er selve katalysatoren for menneskelig utvikling. Verden trenger et mer rettferdig system for verdenshandelen. Mitt største juleønske dette året er at verdenslederne viser handlekraft på ministermøtet til Doha-forhandlingene denne måneden. Rettferdig handel mellom rike land og utviklingsland hadde vært en fantastisk julegave til hele verden.

Kjartan A. Lunde, lokalpolitiker, Venstre