På lørdag kunne vi lese kronikken «En trygdesnylters bekjennelser».

Jeg kjenner ikke forfatteren sin egentlige situasjon og skal derfor ikke kommentere den. Men jeg må ta tak i det han svart på hvitt skriver, for det han skriver etterlater et klart inntrykk av at vi har velferdsordninger i Norge der det å mangle motivasjon er nok til å få stønader år etter år. Det stemmer ikke. Slik skal det ikke være. Det er ikke sannheten om våre velferdsordninger. Enten ligger det mer bak forfatterens situasjon enn hans penn målbærer, eller så har både helsevesenet og NAV gjort en stor feil i forhold til de regler vi politikere har satt dem til å forvalte.

Det er strenge vilkår som skal oppfylles for å få stønader i Norge. På sykepenger, arbeidsavklaringspenger og uføretrygd skal helsesituasjonen være klart dokumentert av leger. NAVs jobb er å se etter andre muligheter enn å bli gående på stønader over tid. For å få uføretrygd skal det i tillegg dokumenteres at helsebegrensningene er varige «uten utsikt til bedring» og at det ikke er mulig å få seg jobb i «ethvert yrke» i «hele landet» til tross for helsa.

Regelverket er klart. Allikevel er jeg selvsagt klar over at det finnes de som har misbruker systemet og at det lever folk på trygd som helt eller delvis kunne ha jobbet. Heldigvis er ikke det hovedbildet. Men en som urettmessig får tilgang til stønader er en for mye. Da skyldes det systemsvikt, eller at arbeidslivet ikke vil ha dem tilbake igjen etter bedring. NAV sin håndhevelse av regelverket må være tipp topp. Samtidig må vi huske på at det ikke finnes et eneste tilfelle der noen har fått sykepenger, arbeidsavklaringspenger eller uføretrygd uten at minst en lege har dokumentert at personen fyller de medisinske vilkårene. Legene er de viktigste under vilkårsvurderingene og må derfor ta sin del av ansvaret og ikke være slepphendte. IA-avtalen med de nye reglene skjerpet opp mot legene, med mer ansvar på arbeidsgiver og på NAV når folk blir syke viser hvilke resultater vi kan få til når alle disse jobber godt sammen. Sykefraværet går ned.

Vi har alle ansvar for gjøre det vi kan for å jobbe og å «bære vår vekt» i samfunnet. Vi trenger flere i arbeid. Samtidig vet vi at mange av de med nedsatt arbeidsevne vil men ikke får komme ut i arbeidslivet. Arbeidsgiverne må være villige til å ansette mennesker som ikke til enhver tid er 100 prosent arbeidsføre. Legene må bli flinkere til å se at det å jobbe ofte kan være rette medisin også når du er syk. Og Nav må tilby tiltak, veiledning og hjelpemidler for den enkelte i tillegg til å forvalte regelverket riktig.

Trygdemisbruk stjeler fra oss alle. Og ikke minst gjør de hverdagen vanskeligere for de som faktisk trenger ordningene. Mennesker som har fått redusert helsa slik at de ikke kan jobbe har hatt nok motgang i livet. De fortjener ikke å bli møtt med mistenksomhet og anklagelser pga andre menneskers synder.

Få mennesker er så heldige at de bor i et land med våre trygdeordninger. De er vårt felles forsikringssystem. Men bærekraftne i dem avhenger av at kun de som trenger dem, benytter dem. Hvis tilliten til ordningene svekkes og fellesskapet ikke lenger vil bidra har vi alle tapt. Derfor må trygdemisbruk bekjempes. Derfor tar vi avstand fra det og bekjemper det, og enhver påstand om at vi politikere har lagt opp til at man kan gå på NAV og heve trygd for å bedrive selvrealisering eller vente på drømmejobben.