»Hamas (…) sender livsfarlige raketter mod den israelske civile befolkning – i flæng. Det fordømmer jeg og regeringen. Hamas må og skal også indgå og overholde våbenhviler. (…) Alle forstår Israels behov for at forsvare sig selv. Men det er svært at forklare, hvorfor det skal koste så mange uskyldige mennesker livet. Derfor våbenhvile nu.«

– Martin Lidegaard (R), udenrigsminister

Ovenstående citat lyder tilforladeligt. Det er det ikke. Det er et ukritisk referat af Israels propaganda tilsat normal menneskelig medfølelse med de foreløbig knap 400 ofre, heraf 70 børn, der er dræbt i Israels to uger lange militære afstraffelse af Gazas civile. Og Martin Lidegaard (R) er et menneske, men han er også udenrigsminister i en regering, der ikke har civilcourage til i klar tekst at fordømme den statsterrorisme mod sagesløse, der foregår for øjnene af os. Og som er »svær at forklare« til forskel fra de »livsfarlige raketter«, der indtil videre ikke har slået en eneste civil israeler ihjel.

Lad os kort repetere konfliktens årsag: 12. juni bortføres tre israelske teenagere nær Hebron på den besatte Vestbred. De myrdes næsten omgående, men den ene når dog at ringe til den israelske alarmcentral, der registrerer skudsalver og »arabisk sang«. Denne oplysning mørklægges af den israelske regering, der uden skyggen af bevis udpeger Hamas i Gaza som ansvarlig for bortførelsen og indleder en bølge af arrestationer af Hamas- politikere og -aktivister på Vestbredden. Da ligene af de myrdede bliver fundet den 1. juli, er en voldsom antiarabisk hadkampagne pisket op og en 16-årig palæstinenser er torteret og brændt. Situationen eskaleres yderligere, da Hamas nogenlunde samtidig sender de første raketter mod Israel, dels som gengældelse for arrestationerne på Vestbredden, dels for at sende et signal om, at den forventede israelske afstraffelse af Gaza vil blive besvaret med terror mod israelske civile, og endelig fordi Hamas kan bruge krisen politisk.

Siden kuppet mod den egyptiske præsident Mohammed Morsi for et år siden, har det Hamas-styrede Gaza været totalt isoleret – på kant med de tidligere forbundsfæller i Syrien, Iran og nu Egypten. For overhovedet at kunne udbetale lønninger til 40.000 ansatte har Hamas dannet samlingsregering med ærkefjenden Fatah på Vestbredden og accepteret, at Fatah-præsident Abbas forhandler videre med israelerne. Hvilket i sig selv truer organisationens kontrol – og popularitet – på landstriben.

Hamas kalkulerer med, at en krig med Israel kan genvinde noget af den tabte popularitet og udstille Mahmoud Abbas som Israels marionet. Det er en forklaring på den kynisme, der fik Hamas til at afvise et våbenhvileforslag, strikket sammen af Egypten/USA, og yderligere har forsøgt at presse civilbefolkningen til at agere ’menneskelige skjold’ mod Israels terrorbombardementer med den bagtanke, at flere brændte og lemlæstede børn vil fremkalde en international reaktion mod Israel.

Den politiske forklaring er, at våbenhvileforslaget ikke gav Hamas indrømmelser og blev fremsat som et diktat. Gazas isolering ville være den samme som før krigshandlingerne, dog med et vagt løfte om at åbne grænsen til Egypten, men uden garantier, hvorfor Israel sagde ja med det samme.

Nu forhandles et nyt våbenhvileudspil med Qatar som opmand, og hvor Hamas er med ved bordet med deres krav om lempelser af Israels strangulerende blokade og forhåndsgarantier for åbning af grænsen til Egypten. Det vil israelerne så overveje, medens de fortsætter med ’at slå græsset’ – den morbide metafor for de jævnlige militære angreb, der skal sikre, at Hamas ikke bliver for kæphøj.

Israel har ingen interesse i Hamas-Fatah-forsoningen, idet premierminister Benyamin Netanyahu ikke har i sinde at genoptage den kuldsejlede fredsproces med en enig palæstinensisk modpart. Så også på den måde er afstraffelsen af Gaza kærkommen for regeringen i Jerusalem. Det triste er, at den nu igen har carte blanche til drab på civile, uden at nogen mander sig op til at protestere, men – som danskernes udenrigsminister – nøjes med at konstatere, at Israels krigsforbrydelser er »svære at forklare«. Det er de ikke. De er logiske. I hvert fald indtil nogen fortæller israelerne, at logikken er pervers.