Siden jeg som soldat fik Afghanistan ind under huden i 2012, er alle nyheder relateret dertil sværmet om mig som fluerne i den ørken, som jeg tilbragte seks måneder i.

Sådan er det for en enhver, der har ofret blod, sved og tårer i det land. Man vil aldrig helt kunne forlade Afghanistan. Alt fra lyde, der minder om overlydsknaldene fra Talebans PKM-maskingevær, lugten af grill eller forbipasserende billeder og informationer tager dig med det samme tilbage.

Derfor er det også umuligt ikke at følge med i nyhederne; i den udvikling, der er sket i landet, siden jeg gik om bord på flyveren i Camp Bastion en kvælende varm augustdag for tre et halvt år siden og sandsynligvis forlod det for altid. Og den har ikke været sjov at følge. »Den afghanske hær opgiver Musa Qala til Taleban,« kunne man sidste weekend læse og høre i nyhederne. Hvis man vel at mærke kiggede efter, for det var bestemt ikke breaking news i de danske medier. I denne uge var det så den strategisk vigtige by Gereshk, der kom under hårdt pres fra Taleban.

Musa Qala er en by, der for det britiske og danske militær har stor symbolsk betydning. Her blev det første hold danske kampsoldater i Afghanistan sammen med briterne tilbage i 2006 belejret og angrebet af Taleban op til flere gange om dagen i over en måned. De hårdeste kampe, Danmark havde været i siden 1864, sagde man. Sammen med navne som Gereshk, Lashkar Gah, Kandahar og Camp Bastion er Musa Qala mere end bare en plet på kortet for de tusindvis af Afghanistan-veteraner, der sidder rundt omkring i Danmark. Og for mig føltes dens fald som et stik i hjertet efterfulgt af en følelse af uundgåelighed.

Siden vi trak os ud af Helmandprovinsen i 2014, er områder, som danske soldater har blødt for, langsomt blevet indtaget af Taleban, i takt med at den afghanske hær falder fra hinanden. Det, som vi veteraner nok alle sammen har frygtet, men hidtil hidsigt har benægtet – at vores deltagelse i en langvarig og blodig krig var forgæves – bliver sværere og sværere at benægte.

Sidste weekends nyhed om Musa Qala er sammen med Talebans seneste indryk i Gereshk endnu et søm i den kiste, som mine idealer og forhåbninger som 22-årig soldat hastigt er ved at blive begravet i.

Historien gentager sig

Det første, der faldt mig ind, da jeg læste om Musa Qalas fald, var de berømte billeder fra april 1975 af amerikanske helikoptere, der fløj fra ambassaden i Saigon, mens nordvietnamesiske styrker indtog byen nedenunder og slettede Sydvietnam fra landkortet. For de amerikanske Vietnam-veteraner var det en mavepuster, at det land, der havde sendt dem ud og pludselig ikke ville vide af dem, havde tabt krigen. Kritikere havde fået ret – krigen var nytteløs. Navne som Ia Drang, Saigon, Khe Sanh og Hué var nu ikke andet end minder i hovederne på veteranerne og de faldnes efterladte.

Historien har gentaget sig de seneste par år, hvor områder i Irak, som amerikanske soldater i årevis udkæmpede hårde kampe i, faldt til IS’ lynkrig. Men Musa Qala er ikke Saigon eller Fallujah, siger du. Og den afghanske hær vil sige, at tilbagetoget ikke betyder noget: Det handler om at koncentrere styrkerne omkring Gereshk og Kajaki. Andre igen vil sige, at Helmand-provinsen ikke er hele Afghanistan; at det går bedre mange andre steder.

Det er også rigtigt. Men hvis 10 års indsats fra NATO og den afghanske regering ikke kunne nedkæmpe modstanden i Helmand-provinsen, så er det urealistisk at tro, at sidstnævnte vil kunne tilbageerobre den alene. Slet ikke imens de prøver at holde fast på resten af landet.

Resten af verden skal ikke nyde noget af at træde ud i kviksandet igen. Der er nok at se til i Syrien og Irak. Og der har været nok billeder af kister, der bliver båret ud af Hercules-flyvemaskiner svøbt i Dannebrog, Union Jack eller Stars & Stripes.

Fjenden var et svin

Jeg tror aldrig nogensinde, at det for alvor gik op for Danmark, at vi rent faktisk var i krig i Afghanistan. At vi ikke var som dem i Soldaterkammerater. Danske soldater længtes efter adrenalinsuset ved ildkampene, vi jublede, når en amerikansk Apache-helikopter udslettede talebanerne i en regn af 30 mm stål; vi umenneskeliggjorde fjenden. Han var et svin, og det rørte os ikke, at han døde. Så var der én mindre at slås med i morgen.

Sådan har soldater altid tænkt, lige siden legionærerne marcherede med Cæsar ind i Gallien. Der er ikke andet at gøre, hvis du vil bevare forstanden og fungere som soldat. Men det er en tankegang, der ligger fjernt fra Danmark. Den er voldsomt ubehagelig for et menneske, der er opvokset i et humanistisk samfund. Så er det lettere at dreje hovedet væk.

Denne uvilje mod at acceptere virkeligheden og påtage sig ansvaret ved at være et land i krig ser vi konsekvenserne af nu. Veteraner med posttraumatisk stress rådner op i systemet, fordi Arbejdsskadestyrelsen ikke har de midler, der skal til.

Beder man politikerne om at leve op til den standard, som de pålagde os, og evaluere deres egen indsats – om det hele var det værd, og om der kan læres noget – så trækker de stikket og nedlægger kommissionen. Der er ikke noget at komme efter, får vi af vide.

Og vores afghanske tolke, der kæmpede og blødte med os, bliver efterladt til en skammelig skæbne af samme kujonagtige politikere, der fra nu af kun vil hive krigen frem i skåltaler til 5. september-arrangementer i Mindeparken og på Kastellet. Der er vi pludselig deres helte. Glem det, jeg er ikke din fucking helt.

Jeg vil heller ikke have sympati. Jeg vil have, at I påtager jer bare en brøkdel af det ansvar, som I lagde på mine skuldre som 22-årig. Og jeg vil have, at I tænker jer grundigt om, før I sender drenge og piger i deres livs bedste år ud for at slås for jer igen. De skal nok gøre det, det var vores job.

Krigen vil altid være i dig

Det gør ondt at indrømme over for sig selv, at du allerede har gennemlevet de mest skelsættende øjeblikke i dit liv. At ting aldrig igen vil føles så virkelige og reelle, som da du sled dig igennem de mudrede opiumsmarker omringet af våbenbrødre, som du ville ofre livet for. Under en krig, som åbenbart var forgæves. Det er nok her, svaret skal findes på, hvorfor nederlaget er så hårdt at acceptere. Og hvorfor så mange veteraner drømmer sig tilbage til tiden som udsendt. For hver gang jeg spørger en af mine gamle soldaterkammerater, om de ville hoppe på et fly tilbage til Afghanistan sammen med mig i morgen, er svaret altid – uden tøven – et stort ja.

Om 10 år vil krigen være langt væk i Danmarks kollektive bevidsthed. Bortset fra hos alle os, der brugte vores ungdom på den og altid vil bære den i os. I kan glemme den – det kan vi ikke.

Derfor føles Anthony Swoffords citat fra filmen Jarhead så rammende, på trods af at den er skrevet til en anden krig, i en anden tid:

»En historie. En mand affyrer sit gevær i årevis, og han går i krig. Efterfølgende kommer han hjem og opdager, at lige meget hvad han ellers gør med sit liv – bygger et hus, elsker en kvinde, skifter sin søns ble – så vil han altid være soldat. Og alle soldaterne, der kæmper og dør, de vil altid være mig. Vi er stadig i ørkenen.«