»Den kulturelle elite har mistet enten hele sin magt eller i hvert fald en meget stor del af den. Det er blevet tydeligt i 2010’erne, og jeg synes, det er det, der primært kendetegner kultureliten i det forgangne årti. Det er jo en ret vild oplevelse.

Jeg så det allertydeligst på Kulturmødet på Mors i 2016, hvor jeg var inviteret til at bashe kulturledere – altså cheferne fra de store bærende institutioner, som Gyldendal, Danmarks Radio, Politiken og så videre. Sørine Gotfredsen og jeg stod på hver sin side af dem og skulle slå på dem med hver vores perspektiv og argumenter.

De lagde sig fladt ned på en måde, jeg aldrig nogensinde har set før. De sagde: ’Vi har ikke længere nogen magt. Der er ikke nogen, der bruger vores produkter. Vi har ikke nogen autoritet. Og vi er i strid politisk modvind.’ Man kan også se det på, at kulturradikalismen, der føltes som det fundament, vi altid havde stået på, er blevet et skældsord.

Rigtigt mange af gæsterne i mine radioprogrammer har været medlemmer af den klub, vi kalder kultureliten – prominente forfattere, ledere fra kunstbrancherne og en tidligere kulturminister fra Alternativet. Jeg synes derfor efterhånden, jeg har fået et godt indblik i denne særegne flok. Hvis jeg sammenligner repræsentanter fra kultureliten med de andre gæster, jeg har haft, så er kultureliten langt sværere at nå ind til. Jeg tror, det skyldes, at vi i den kulturelle elite gennem årtier har opbygget et billede af os selv som de gode og de andre som de onde, og det billede er svært at blive udfordret på.

Hassan Preisler Født 12. juni 1969

Tidligere radiovært på Radio24syv, hvor han havde mandemagasinet ’Min lille Hassan’ og portrætprogrammet ’Det næste kapitel’.

Uddannet skuespiller fra Center for the Performing Arts i 1999.

Bor i København med sin niårige datter, som han har hver anden uge

Gæsterne fra kultureliten vil gerne ses som gode, retfærdige, selvreflekterede og inkluderende. Og de vil gerne skjule, at de er lige så onde som alle andre. Hvis de altid har fortalt sig selv, at de er på den rigtige side af hegnet, og at de ikke bærer ondskab i sig, så er det sindssygt svært at adressere den menneskelige kompleksitet.

Den kulturelle elite endte med at blive alt det, den ikke ville være. Den blev reaktionær, aseksuel, hamrende kedelig, stokkonservativ og ekskluderende. Kigger man ud over kunstbrancherne, så prøv at overveje, hvor mange repræsentanter fra den yderste højrefløj, du kan finde. Der er ikke en eneste med en anderledes politisk tankegang.

Når kultureliten står og skriger, at den elsker diversitet, samtidig med at den er så indsnævrende og udelukkende, som den er, så måtte det falde sammen på et tidspunkt. Det kommer altid til at ske, når magten bliver fuldkommen, og selvtilfredsheden omkring ens positioner bliver så etableret. Så er det holdningsensretning, der bliver afgørende – ikke kreative eksplosioner, kærligheden til den svære samtale og mødet mellem uens mennesker.

Jeg tror, kultureliten er nødt til at styrte sammen for at kunne genopstå. Jeg synes, det er, som det skal være, selv om jeg ikke synes, det er nemt. Jeg har for eksempel mistet min radiostation. Det er altid smertefuldt, når ting går i opløsning.«