Der er en klar og hård konklusion i den beretning, som Tibetkommissionen kom med mandag:

Dansk politi krænkede demonstranters forsamlings- og ytringsfrihed under to kinesiske delegationers besøg i Danmark i 2012 og 2013. Og bagefter dækkede politiet over ulovlighederne og sendte usandheder opad i systemet, som endte i svar til Folketinget.

Det er alarmerende, at politiet var parat til at tilsidesætte borgeres grundlæggende rettigheder ved blandt at bortvise demonstranter, konfiskere deres tibetanske flag og køre politibiler hen foran dem, så de ikke var synlige for den kinesiske delegation. Det skete, efter kineserne havde gjort klart, at de var bekymrede for kritiske demonstranter, og efter alt at dømme imødekom politiet diktaturstaten på grund af de kinesiske besøgs store økonomiske betydning.

Men lige så bekymrende er politiets efterfølgende vildledning af Folketinget og offentligheden.

I en retsstat er det afgørende, at borgerne kan stole på politiet. Politifolks vidneudsagn tillægges stor vægt i retssager. Politifolk indsamler beviser og afhører vidner. Og politifolk har et voldsmonopol, der kun kan kontrolleres behørigt, hvis de oplyser sandfærdigt om sager med magtanvendelse.

Lemfældig omgang med sandheden

Som Information tidligere har sat fokus på, har vi alligevel i de senere år igen og igen set eksempler på, at politiet har tilbageholdt oplysninger, vildledt og direkte løjet.

Samme dag som Tibetkommissionen kom med sin beretning, oplyste Den Uafhængige Politiklagemyndighed, at den har færdiggjort sin undersøgelse af en politianklager, der er sigtet for at have instrueret politividner i at komme med falske forklaringer i retten i en større sag om hashhandel.

I sidste måned kunne Information fortælle om en forhenværende ledende betjent, der netop er blevet anklage for hæleri i en kulørt sag om en kostbar lysekrone stjålet på Københavns Politigård, og som sammen med en kollega i 2015 blev dømt ved byretten i Glostrup for at have forfalsket en politirapport.

Samme år vildledte Syd- og Sønderjyllands Politi offentligheden, da de hævdede, at de ikke anvendte magt mod en gruppe flygtninge, der vandrede på en dansk motorvej i Sønderjylland med retning mod Sverige. På baggrund af fotos og vidneudsagn kunne Information afsløre, at det var usandt.

Året forinden afdækkede Politiken, hvordan politiet kom med en falsk forklaring i sagen om en ung grønlandsk mand, der døde af en alkoholforgiftning på Amagerbro Torv. En kvinde havde ligesom flere andre forbipasserende forgæves forsøgt at få politiet til at reagere på, at manden lå på gaden. Hun forklarede til pressen, at en betjent havde spurgt, om manden var grønlænder, da hun ringede, selv om hans nationalitet selvsagt ikke burde spille nogen rolle. Efter at politiet havde gennemgået en lydoptagelse af samtalen, nægtede de, at det var sket, men optagelsen blev lækket, og det kom frem, at kvinden havde ret, og politiet havde løjet.

Der har været flere lignende sager, og nu konstaterer Tibetkommissionen, at der på de fleste folketingsspørgsmål om politiets ageren under de kinesiske delegationers besøg i Danmark er blevet givet »urigtige, vildledende eller ufyldestgørende svar«. Spørgsmålene er blevet besvaret af Justitsministeriet, men det er sket på baggrund af oplysninger fra politiet.

Det var ikke korrekt, da Folketinget gang på gang fik at vide, at der ikke var en intern instruks om at skærme kineserne for demonstranter. Det var heller ikke korrekt, at »politiets dispositioner blev truffet på grundlag af en sikkerheds- og ordensmæssig vurdering«. Det var ligeledes forkert, at formålet med at fratage flere demonstranter deres tibetanske flag »naturligvis« ikke var at forhindre dem i at demonstrere.

Og det var mildest talt ikke en fyldestgørende gennemgang Folketinget fik, da politiet i en orientering til Retsudvalget om optagelser af deres radiokommunikation udelod den oplysning, at en række politibiler ifølge lydfilen blev kørt ind foran nogle demonstranter for at skærme den kinesiske delegation.

Flere brodne kar

En vicepolitiinspektør og en politikommissær vurderes af kommissionen at være de hovedansvarlige for vildledningen. De stod bag ordren om at skærme de kinesiske besøgende for demonstranter, og de må have vidst, at de gav forkerte oplysninger videre til Folketinget. Samme to politifolk er for øvrigt sigtet af Den Uafhængige Politiklagemyndighed for at have afgivet falsk forklaring i en retssag anlagt af nogle af demonstranterne.

Men det står også klart, at andre ledende kræfter hos politiet gør en uheldig figur, selv om kommissionen ikke har belæg for at konkludere, at de bevidst har deltaget i vildledningen. En chefpolitiinspektør har eksempelvis modtaget den operationsbefaling, der foreskrev, at kineserne skulle skærmes for demonstranter, men har ifølge sin egen forklaring ikke læst den på trods af den store politiske og mediemæssige interesse for sagen og har derfor ikke vidst, at Folketinget fik forkerte oplysninger.

Også politidirektør Johan Reimann, der tidligere har været involveret i Tamilsagen og sagen om forhenværende justitsminister Morten Bødskovs såkaldte nødløgn til Folketinget, har haft adgang til operationsbefalingen, men har ifølge sin forklaring heller ikke læst den på trods af opmærksomheden omkring sagen og på trods af, at han deltog i besvarelsen af de mange folketingsspørgsmål.

Et kulturproblem

Tilbage står en bestyrket mistanke om, at der nogle steder hos politiet ligefrem hersker en kultur, hvor det kan være i orden at bøje sandheden. Og det er ødelæggende for de mange hæderlige politifolk, der gør et godt og vigtigt arbejde.

Der har været flere forklaringer fremme på, hvordan en sådan kultur kan være opstået. Iagttagere har blandt andet peget på, at den stærke korpsånd hos politiet kan medføre, at nogle politifolk er parat til at dække over hinanden med usande forklaringer. Og at en såkaldt nulfejlskultur gør, at nogle hellere vil lyve end erkende en fejl.

Uacceptabelt er det under alle omstændigheder, og det er paradoksalt, at politiet, der i deres arbejde er afhængig af, at almindelige borgere fortæller dem sandheden under afhøringer, selv har så svært ved at holde sig til sandheden. Som justitsminister Søren Pape (K) sagde mandag til Ritzau om vildledningen af Folketinget: »Det her kan ikke forsvares på nogen måde.«

Ministeren har ret i, at det efter kommissionens beretning er umuligt at forsvare politiets omgang med sandheden i Tibetsagen. I stedet er det tid til at arbejde for en kulturændring, så noget lignende ikke kan ske igen, og Søren Pape bør som den øverste ansvarlige for politiet stille i spidsen for dette arbejde.

Tibetkommissionens beretning er trist læsning, men der er det gode at sige om den, at den gør det endegyldigt klart, at der er behov for handling.