Det foregik nærmest instinktivt, da jeg åbnede computeren og klikkede ind på BT’s forside. Måske skulle jeg tjekke, hvordan det gik med enten det britiske eller det franske valg, måske var det noget andet. Dog var der én overskrift, der straks vakte min opmærksomhed.

’Infantil autisme helbredt – nu er sønnen klassens bedste elev’. Artiklen var gemt bag en betalingsmur, så jeg klikkede videre uden at tænke meget mere over det.

Jeg er selv autist. Jeg fik diagnosen, da jeg var 12 år gammel. Jeg måtte jagte min far gennem huset for at få fat i kuverten med det brev, der var resultatet af 3-4 unaturlige, mekaniske samtaler med en psykolog og en overlæge. Jeg skulle også måles og vejes, men kunne ikke rigtig få at vide hvorfor.

På grund af min egen historie er sensationelle fortællinger om, hvad autisme er, hvorfor det findes, og hvordan det kan fjernes fra Jordens overflade, ikke nye for mig. Jeg har oplevet det sociale stigma, der følger med, og alle de tiltag, der skulle kunne ’helbrede’ mig og mine diagnosefæller.

Mange autister har en evne til intenst fokus på bestemte emner – jeg har med den rette motivation og et godt netværk formået at målrette den evne mod eksamen

Historien om autisme kan profileres højt. Der er mange følelser på spil – især fra forældrenes side. Det har Ninka-Bernadette Mauritson forstået. I en pressemeddelelse udtrykker Landsforeningen for Autisme, at Ninka udnytter forældres desperation for at hjælpe autistiske børn med løfter om, at kostomlægning kan ’kurere’ deres børns tilstand.

Jeg kan i høj grad tilslutte mig dette udsagn fra landsforeningen, men foreningen insisterer også på en fortælling om, at autisme er en ’gennemgribende udviklingsforstyrrelse’. Det er for mig en underlig og i sig selv forstyrret idé, at min udvikling ikke har været naturlig for mig, men derimod forstyrret. Der er nemlig meget forskning, der tyder på, at autisme i høj grad ligger i generne, og dermed i menneskets fra fødslen definerede dna.

Termen ’udviklingsforstyrrelse’ giver kun mening, hvis man sammenligner med det gennemsnitlige barn og ser dette som naturligt, hvorimod en afvigelse er lig med en ’forstyrrelse’. Samtidig bidrager sådanne termer også til at fortælle en meget ensidig og negativ historie om, hvad en autist er. Faktisk er der ikke et eneste af de i skrivende stund bragte debatindlæg i Politiken, der lader en af de ellers så omtalte autister selv komme til orde.

Derfor fortælles vores historie især af andre end os selv. Det er problematisk, og problemet styrkes kun af det faktum, at autister historisk set kan have haft større betydning for verden, end man skulle tro.

Diagnosen ’autisme’ er først kommet til i forrige århundrede. Derfor er det svært at se, hvilken rolle autister har spillet i historien og i videnskabens og kulturens udvikling. Dog har forskellig forskning, bl.a. udført af den irske psykiatriprofessor Michael Fitzgerald, vist, at blandt andre Einstein, Mozart og vores egen H.C. Andersen med stor sandsynlighed havde autistiske træk. Disse personer og deres historier spiller desværre en meget lille rolle, når man taler om, hvad autisme er.

Som autist ER man i højere grad end andre børn i risikozonen for at starte sin skolegang som mobbeoffer. Det er nemt at blive ramt af social eksklusion og stigmatisering, hvis man skiller sig ud fra mængden. I min egen skolegang gjorde disse sociale problemer, at mine faglige kompetencer ikke kom til udtryk på en optimal måde.