I Aleppo kæmper Mellemøstens mest sekulære leder mod Al Qaeda. Der er ikke gode grunde til at håbe, at han taber.

Vestlige politikere er besat af tanken om at vælte Syriens præsident Bashar al-Assad. Det er der grundlæggende ikke noget godt at sige om. For selv den mest idealistiske neokonservative må det i dag stå klart, at interventionen i Irak var en katastrofal fejl. Afsættelsen af Libyens Muammar Gaddafi var muligvis endnu værre, og ’Det Arabiske Forår’ som begreb er nu alene en hånlig påmindelse om en fatal fejllæsning af, hvad oprørene i Mellemøsten egentlig gik ud på.

I dag har vi kaos i Irak. Kaos i Libyen. Og kaos i Syrien. Der er intet mere ødelæggende for frihed og for menneskelig værdighed end en orden, der bryder sammen. Store dele af hæren er deserteret i Syrien, og de tilbageværende regeringsstyrker kæmper mod et fuldkomment uoverskueligt virvar af sekteriske grupper. Alt er under opløsning. Jo mere kaos, desto mere barbari og brutalitet. At en opløsningstruet regeringshær og islamistiske fanatikere begår uhyrligheder i en borgerkrig, er ikke en anomali. Det er et forventeligt udkomme. Og det kunne sagtens være endt langt værre end nu. Problemet er ikke måden, borgerkrigen bliver kæmpet på. Problemet er borgerkrigen selv. At forvente, at en sådan foregår som en ædel strid efter krigens love, er naivt.

Vesten har på flere måder et direkte ansvar for borgerkrigen i Syrien. Med militære trusler fulgt op med krige i både Irak og Libyen, har Vesten uafviseligt været med til at svække Assads regime. En militær indgriben i Syrien har ligget som et sandsynligt udfald i flere år, og naturligvis har det svækket Assad og givet oprørerne blod på tanden. Læg dertil kaosset i nabostaten Irak, som interventionisterne ikke kan undslippe sig ansvaret for, og vi har de afgørende grunde til, at et oprør overhovedet har været muligt. Uden destabiliseringen havde Al-Qaeda og de mange udbrydere aldrig vundet fodfæste, men ville være banket brutalt ned. Som et offentliggjort notat fra den amerikanske militærefterretningstjeneste (DIA) tilbage fra 2012 advarede om, var de drivende styrker bag oprøret netop forskellige radikale jihadister. Hjulpet frem af våbenleverancer givet ud fra en misforstået idé om at komme af med Assad for enhver pris. Altså længe før nogen af os havde hørt om Islamisk Stat, kunne amerikanske analytikere konkludere, at oprøret var drevet af radikal islam. Så dengang i 2013, da Venstre opfordrede til at bevæbne ’de moderate’ oprørere, havde det de facto været (yderligere) vestlig våbentilførsel til al-Qaeda.

Nå ja, vi tager det ikke så tungt med Al Qaeda længere. Fra at være hovedfjenden for 15 år siden, er der sådan lidt hyggeislamisme over dem i dag. For der er ikke den mindste smule forståelse for eller glæde over, at Assad bekæmper oprørerne i Aleppo fra Al-Nusra – også kendt som Al Qaeda i Syrien. I Aleppo er der med andre ord tale om en krig mellem én af de mest radikale islamistiske bevægelser nogensinde og den mest sekulære leder i Mellemøsten. For Bashar al-Assad er netop sekulær og hans regime ligeså. Han er uddannet læge (fra Damaskus og London). Han er vestligt gift. Var egentlig ikke udset til præsidentposten, men overtog, fordi hans bror døde i en trafikulykke. På flere stræk kan han beskrives som en reformator og han gennemførte flere demokratiseringsinitiativer efter sin magtovertagelse, der blev kendt som ’Foråret i Damaskus’. Han er i øvrigt grundlæggende populær i Syrien.

Og så er han selvfølgelig også en brutal diktator. Men at tro at kaos, eller nærmest hvilken som helst anden sandsynlig leder, skulle være bedre for Syrien end Assad, det er naivt.