Den danske kultur blev overfladisk, ligegyldig og pjattet, så snart den blev hevet ind i indvandrerdebatten. Sig mig lige, hvordan er vi nogensinde kommet dertil, at frikadelle, flagstænger og friskgrønne juletræer er den danske kulturs yderste skanse mod fremmede – og i særdeleshed arabiske – kulturer?

Det er blevet et helt begreb: ”Frikadellekrig”. Ikke alene har byrådet i Randers nu sikret, at kommunens institutioner skal servere svinekød. Det har længe forholdt sig sådan i flere vestegnskommuner – ja, selv vores forhenværende statsminister gik i brechen for frikadelleforsvar i agurketiden få år tilbage.

Tillad mig at komme med min uforbeholdne mening. Som lidt af en ekspert i danskhed – jeg er trods alt vokset op i et middelklasse parcelhus i en mellemstor dansk by og har oplevet dansk kultur på klods hold i et kvart århundrede – kan jeg med stor sikkerhed sige, at vi i disse år er i gang med at udvande betydningen af danskhed og dansk kultur i et sådant omfang, at erstatningen af julens kristne budskab med Hoptimister og andre ligegyldige plasticgaver, der alligevel omgående skal byttes i Imerco, virker som en dybfølt og højkulturel begivenhed.

Væk er H.C. Andersen, Grundtvig og Kirkegaards filosofier og vores politiske og kulturelle bidrag til et progressivt menneskesyn, der skabte chokbølger gennem det 20. århundrede. I stedet slår vi den danske kulturs største slag med en kødbolle, der stammer fra det gamle Rom, med et fortysket navn af den italienske frittatella og som minder mistænkeligt meget om den arabiske kebab. At den så står side om side i kulturkampen med et flag, der mytisk nedfaldt fra den estiske himmel og en underlig tysk tradition om at bære fældede grantræer indenfor i juletiden, gør det hele så meget mere bedrøveligt.

Hvis vi overhovedet skulle drage paralleller mellem frikadellen og den danske kultur må det være, at Danmark er et lille åbent land, der nysgerrigt og spændt tager udenlandske skikke og traditioner til sig, når de kommer til landet. Det vi i dag hylder som ærkedansk, er ligeså udenlandsk som Muhammed i Randers børnehave, der hellere spiser kebab end frikadeller og går mere op i Eid end jul og påske.

Så hvad siger det egentlig overhovedet om dansk kultur anno 2016, at vi tilsyneladende går så meget op i frikadellens overlevelsesmuligheder?

Først og fremmest må det betyde at vi ser kulturen som noget statisk, som noget, der står hugget i sten og bliver idealiseret som noget særligt smukt og uforanderligt – gerne med paralleller til hvordan verden så ud, da vi var børn. Men kære danskere, verden er foranderlig. Og ligesom vi kan prise os lykkelige for buffaloskoenes og bundesligahårets forsvinding – og om få år hipsterne med – så er forandringen af dansk kultur noget vi bør lovprise og ikke begræde. Vi ved jo ikke engang om det, at der er en muslim, som ikke spiser frikadeller i en børnehave, ændrer noget som helst ved dansk kultur.

Men selv hvis det gjorde – hvad så? Vi skal være lykkelige for, at vi ikke ser på kønnene, som man gjorde i 60’erne. Vi skal være lykkelige for, at der i dag er plads til homoseksuelle mange steder, mens de var blevet kastreret i 30’erne, ligesom vi også skal være glade for, at vi i dag – trods alt – er mere åbne for forskellighed, end vi har været tidligere.

Det er ikke for at sige at alt der hedder kultur er relativt, og vi ikke har lov til at forelske os i særlige traditioner og føle, at der er lige noget bestemt, der gør os dansk. Men hvem ved? Måske kan vi blive klogere? Måske kan det være, at vi om 20 år har fundet ud af, at hakket svine-kalvekød tilsat lidt mel og æg smager sindssygt kedeligt sammenlignet med en perfekt kebab over grillen. Og ville det virkelig være så forfærdeligt? Ville det gøre os mindre danske? Ville det få Holger Danske til at vågne af sin dvale? Næppe.

Der er bestemt ting, som vi også skal være glade for og beskytte ved dansk kultur. Jeg nævner i flæng: Ligestilling (selvom vi endnu ikke er i mål), demokrati og retssikkerhed (selvom den løbende bliver svækket), respekt for menneskerettigheder (selvom den ikke deles af alle): og vigtigt af alt tolerance, solidaritet og gensidig respekt for den enkelte. Men alt det der er vigtigt og sundt ved dansk kultur rykker sig ikke en flække ved om danskerne spiser frikadeller eller ej.

Det kan da også være, at vi hundredevis af år frem vil dyrke frikadellen som det ypperste kulinariske, Danmark har at tilbyde. Virkeligheden er, at vi ikke aner, hvad fremtiden byder, eller hvad der giver os den fællesskabsfølelse, som vi alle har behov for.

Men så længe vi binder vores danskhed op på frikadellen, så vil vi føle os udfordret udefra. Så længe den danske kultur er afhængig af frikadellens overlevelse, så vil enhver, der ikke bryder sig vildt meget om frikadeller være med til at nedbryde den danske kultur, som vi forestiller os. Så længe vi gør noget så smukt og dybt, som den danske kultur til noget så kedeligt og ligegyldigt som frikadeller, så er muslimerne dansk kulturs største fjende.

Er den brungrå kødbolle virkelig så meget værd for os danskere, at vi vil grave grøfter mellem ”os” og ”dem”? I så fald er det ikke muslimerne, der er den danske kulturs største fjender – det er frikadelledanskerne.