Suomi tilasi Yhdysvalloista 64 Hornet-hävittäjää vuonna 1992, keskellä historiallisen syvää lamaa. Hinnaksi kerrottiin korkeintaan 13 miljardia markkaa eli 2,17 miljardia euroa.

Loppujen lopuksi koneisiin ja niiden uudistamiseen käytettävä rahamäärä lähentelee viittä miljardia.

Se oli puolustuspoliittisesti välttämätön jättikauppa, joka olisi kuitenkin ollut poliittisesti mahdoton ilman vastakauppoja. Koneiden myyjät velvoitettiin tekemään Suomesta vastaostoja vähintään kauppasumman verran.

Vapun alla 2016 Puolustusvoimien logistiikkalaitoksesta lähti 300-sivuinen asiakirjajärkäle neljän länsimaan viranomaisille. Siinä pyydettiin tietoja seitsemästä erikseen mainitusta hävittäjäkoneesta.

Ne olivat kolmen Euroopan maan yhteistyönä valmistettava Eurofighter Typhoon, ranskalainen Dassault Rafale, ruotsalainen Saab Gripen ja yhdysvaltalaiset Boeing F-15 ja Super Hornet sekä Lockheed Martin F-16 ja F-35.

Ensimmäinen vastaus tuli paluupostissa. Kaikille osapuolille oli selvää, ettei Hornetin ikätovereilla F-15:lla ja F-16:lla ole mitään mahdollisuuksia tulla valituiksi, vaikka Boeing on kehittänyt F-15:sta uuden version nimeltä Silent Eagle.

Amerikkalaiset eivät halunneet tehdä niiden kanssa turhaa työtä ja ilmoittivat yksikantaan, että he vastaavat tietopyyntöön vain Super Hornetin eli F/A 18E/F:n ja F-35:n osalta.

Sen voi tulkita selväksi näpäytykseksi Suomen hankintaorganisaatiolle.

Vastauksia tietopyyntöön odotetaan vuoden loppuun mennessä. Niiden perusteella pyydetään kahden vuoden kuluttua lopulliset tarjoukset ja vuonna 2021 valitaan HX eli Hornetin seuraaja.

Rahaa tarvitaan varsinaiseen hankintaan konetyypistä ja tilauksen laajuudesta riippuen 6–10 miljardia euroa, koneiden muutaman kymmenen vuoden elinkaaren aikana moninkertaisesti enemmän.

Tätäkin puolustuspoliittisesti välttämättömänä pidettyä jättikauppaa valmistellaan pitkäksi venyneen taantuman ja valtiontalouden syvien alijäämien oloissa. Ja nytkin avainasemaan ovat nousemassa vastakaupat.

Ne ovat tosin hyvin erilaisia kuin Hornet-hankinnan aikoihin. Silloin vastaostoksi kelpasi melkein mikä tahansa tilaus Suomen teollisuudelta.

Nyt tällaiset vastakaupat on kielletty EU:n direktiivillä, joka tuli Suomessa laiksi vuonna 2011. Järjestelmän sanottiin vääristävän asealan kilpailua ja nostavan aseiden hintoja.

Enää ei voida luvata kauppasumman verran vientitilauksia Suomen koko teollisuudelle. Vastakauppa on sananakin joutunut pannaan.

Nyt puhutaan sotilasteollisesta yhteistyöstä, jota Suomessa tekee maamme pienimuotoinen aseteollisuus ja joka kohdistuu mieluummin suoraan hankittaviin aseisiin.

Esimerkiksi HX-hävittäjien loppukokoonpano tai osavalmistus Suomessa on teollista yhteistyötä. Sitäkin saa direktiivin ja lain mukaan harjoittaa vain, jos Suomen keskeiset turvallisuusedut niin vaativat.

HX-hävittäjiä hankittaessa tämä edellytys täyttyy, ainakin kauppaa valmistelevien viranomaisten mielestä. Suomi ei pysty käyttämään hävittäjiään kriisitilanteessa, ellei koneita tunneta täällä perin pohjin. Se ei onnistu ilman pitkälle menevää teollista yhteistyötä valmistajan kanssa.

Suomalaiset Hornetit ovat tästä erinomainen esimerkki.

Valtioneuvosto teki aiemmin keväällä merkittävän periaatepäätöksen Suomen puolustuksen teknologisen ja teollisen perustan turvaamisesta.

Lajissaan ensimmäinen puolustusteollinen strategiapaperi on HX-prosessin ensimmäisiä hedelmiä. Sitä nimittäin ehdotti viime kesäkuussa mietintönsä jättänyt Hornetin seuraajahankkeen esiselvitysryhmä.

Strategiassa ei suoraan puhuta HX-hankinnasta, mutta Suomi perustelee sen avulla teollisen yhteistyön vaatimustaan keskeisillä turvallisuuseduilla. Jos joku pitää vaatimusta EU-direktiivin vastaisena, se joku voi valittaa asiasta EY:n tuomioistuimeen.

Kansallinen puolustusstrategia pitää sisällään muutakin.

Se korostaa kansainvälisen yhteistyön merkitystä, luettelee maanpuolustuksen kannalta kriittiset teknologiat ja toteaa myös yksiselitteisesti, että Suomen sotaväelle hankittavan materiaalin on lähtökohtaisesti oltava Nato-yhteensopivaa.

Sama linjanveto tosin tehtiin jo vuoden 2012 puolustuspoliittisessa selonteossa.

Tämä on keskeinen selitys sille, ettei HX-prosessissa ole mukana venäläisiä koneita.

”Meillä ei olisi mitään mahdollisuuksia muuttaa niitä Nato-yhteensopiviksi”, sanoo hanketta puolustusministeriössä koordinoiva ilmavoimien entinen komentaja, kenraalimajuri evp Lauri Puranen. Hän johti myös esiselvityksen tehnyttä työryhmää.

HX:n tietopyyntö on ihan erilainen kuin vastaava paperi 1980-luvun lopulla, kun Hornet-hankinta alkoi.

Suomi ei pyydä tietoja pelkästään monitoimihävittäjistä. Suomi hakee ilma-aseelleen kokonaisratkaisua, ”konseptia”, kuten Puranen määrittelee.

Samalla Suomella on oiva tilaisuus kysyä viideltä keskeiseltä lentokonevalmistajalta, millaisena ne näkevät tulevaisuuden ilmasodankäynnin ja millaisilla lentävillä laitteilla sitä alan teollisuuden ja samalla myös keskeisten ilmavoimamaiden näkemysten mukaan käydään.

Tästä syystä hävittäjävalmistajia pyydettiin kertomaan myös miehittämättömien eli UAV-koneiden (Unmanned Air Vehicle) käytöstä koneidensa suorituskyvyn täydentäjinä.

Tästä seurasi Suomessa mediakohu. Ilmavoimien arveltiin hankkivan isoja, aseistettuja ”lennokkeja”, jollaisilla esimerkiksi Yhdysvallat on päästänyt päiviltä lukuisia vihollisiaan kriisipesäkkeissä.

Puranen toppuuttelee. Hänen johtamansa esiselvitysryhmäkin totesi UAV-koneiden voivan ainakin alkuvaiheessa ”täydentää monitoimihävittäjien suorituskykyä tiedustelu-, valvonta- ja maalinosoitustehtävissä ja myöhemmin mahdollisesti osana puolustusvoimien vaikuttamista”.

Viime mainittu tarkoittaa aseiden käyttöä.

Tarjoajat voivat esittää millaisia UAV-ratkaisuja tahansa, mutta isojen, aseistettujen UAV-koneiden hankinta ei kuulu HX-hankkeeseen eikä niistä ole laadittu erillistä tietopyyntöä.

Konseptiajattelu on johtanut siihen, että viidelle valmistajalle lähteneeseen 300-sivuiseen tietopyyntöön sisältyy koko joukko Suomen ilmapuolustuksen tiukimmin varjeltuja salaisuuksia. Niiden paljastuminen voi aiheuttaa merkittävää vahinkoa kansalliselle turvallisuudelle.

Riskiä yritetään pienentää sopimuksilla. Kaikkien viiden hävittäjävalmistajan kanssa on tehty tarjouspyyntötason turvallisuussopimus.

Kisan voittajan eli HX:n valmistajan kanssa tehdään vielä hankintakohtainen sopimus tietojen salassapidosta.

Valtava HX-hankintaprosessi on jaettu kolmeen pääosaan.

Hankkeen ”omistaa” ilmavoimien komentaja, jonka johdolla tehdään vertailut tarjolla olevien koneiden suorituskyvystä ja pannaan ehdokkaat puhtaasti käyttäjän kannalta paremmuusjärjestykseen.

Nykyisten suunnitelmien mukaan tarkoituksena ei Purasen mukaan ole tehdä ”lyhyttä listaa” vaan kaikki viisi konetyyppiä ovat mukana loppuun saakka, ellei joku sitten vetäydy omasta halustaan.

HX-hankkeen toista haaraa, teknistä ja kaupallista hankintaprosessia, vetää puolustusvoimien logistiikkalaitos.

Kolmas osapuoli on puolustusministeriö, jolla on koordinointi- ja ohjausvastuu.

Tärkein sidosryhmä ovat poliitikot, joiden pitäisi löytää jostakin, varsinaisen puolustusbudjetin ulkopuolelta, valtava määrä rahaa.

Enää tätä tuskaa ei voida lieventää edes puheilla työtä tuovista vastakaupoista. Suomalainen puolustusteollisuus on sen verran pienimuotoista, että teollisen yhteistyön arvo jää väistämättä pieneksi hankkeen kokonaisrahamääriin verrattuna.

Rahan tarvetta voitaisiin vähentää ostamalla vähemmän koneita. Horneteja ostettiin 64, ja ilmavoimat pitää kiinni tästä määrästä.

Yksikään tarjolla oleva konetyyppi ei kuljeta ratkaisevasti enemmän aseita nopeammin ja kauemmas kuin Hornet. Puolustettava tontti on entisen kokoinen, joten koneita tarvitaan entinen määrä.

Puranen uskoo ja toivoo, että uskottavat perusteet HX-hankinnalle kerrotaan jälleen kerran kohdakkoin julkistettavissa valtioneuvoston puolustus- sekä ulko- ja turvallisuuspoliittisissa selonteoissa.

Suomi on sotilaallisesti liittoutumaton maa, jolla on oltava oma, uskottava puolustus. Puolustuksen uskottavuus syntyy asianmukaisesti varustetuista joukoista. Ilman nykyaikaisia ilmavoimia Suomella ei ole uskottavaa puolustusta.

Näistä hävittäjistä Suomi valitsee

Neljän maan puolustushallinnoille Suomesta lähetetty tietopyyntö koski seitsemää nimeltä mainittua konetyyppiä. Ne ovat kolmen eurooppalaisen maan yhteistyönä tehtävä Eurofighter Typhoon, ranskalainen Dassault Rafale, ruotsalainen Saab Gripen E ja yhdysvaltalaiset Boeing F-15 ja Super Hornet sekä Lockheed Martin F-16 ja F-35.

Kaksi niistä putosi pois jo kättelyvaiheessa. F-15:n ja F-16:n tuotanto loppuu väistämättä jo kauan ennen kuin Suomen ensimmäiset uudet hävittäjät valmistuvat. Kahden konetyypin ratkaisu tulisi koulutus- ja huoltotarpeiden vuoksi erittäin kalliiksi. Yhdysvallat ilmoitti Boeingin ja Lockheed Martinin vastaavan tietopyyntöön vain Super Hornetin ja F-35:n osalta.

Tietopyyntö oli 300-sivuinen. Vastaukset sisältävät kymmeniätuhansia sivuja. Vasta niiden perusteella hankintaorganisaatio voi asettaa ehdokkaat teknologiseen, sotilaalliseen ja taloudelliseen paremmuusjärjestykseen.

Silti eri konetyyppejä voi alustavasti arvioida muin kuin teknisin perustein. Politiikalla ja taloudella on valinnassa suuri paino. Suomen ilmavoimat ei voi vapaasti ostaa juuri sitä konetta, jota se pitää parhaiten tarkoituksiinsa sopivana.

Boeing F/A-18E/F Super Hornet

Suomen ilmavoimat rakastaa Hornetejaan. Amerikkalaiskoneen valintaa 1990-luvun alussa pidetään täysosumana. Hornetit tunnetaan Suomen ilmavoimissa ehkä paremmin kuin niiden valmistajamaassa.

Näin ollen Hornetien isomman ja suorituskykyisemmän seuraajan luulisi olevan vahvoilla. Niin tuskin on. Super Hornetia on viety vain Australiaan. Uudeksi vientimaaksi voi nousta Kanada, jos sen uusi hallitus toteuttaa vaalilupauksensa ja vetäytyy F-35-hankkeesta.

Super Hornetin tuotanto uhkaa loppua lähivuosina. Tuotantolinja voi olla kiinni Suomen tarvitessa uusia koneita, eikä valmistajan kiinnostus koneen kehittämiseen välttämättä riitä kymmeniksi vuosiksi tuotannon päättymisen jälkeen. Horneteja tosin päivitetään yhä, vaikka tuotanto loppui jo vuosia sitten.

Saab Gripen

Yksimoottorinen ruotsalaiskone oli mukana jo Suomen edellisessä hävittäjäkilvassa, jossa Hornet tuli valituksi. Se Gripen, jonka prototyyppi rojahti näytöslennolla Tukholman keskustaan ja joka hävisi selvästi Suomen valintakisan, oli kuitenkin ihan eri kone kuin Gripen E, jonka prototyyppi esitellään ensi kertaa julkisuudessa 18. toukokuuta.

Alkuperäinen kone kävi kaupaksi heikonlaisesti. Gripenin hinta-laatusuhde kuitenkin vetosi joukkoon maita (Tšekki, Unkari, Etelä-Afrikka, Thaimaa), joista kaksi ensin mainittua hankki Gripeninsä leasing-vuokraussopimuksilla. Vasta E-mallin kehittelyn jälkeen kone kelpasi Brasilialle ja Sveitsille, jossa kansanäänestys kuitenkin kaatoi valmiiksi neuvotellun 22 koneen ostamisen.

Gripen E on vahva ehdokas Suomelle. Se on ilmeisesti halvin vaihtoehto. Poliittisesti Ruotsi on ihanteellinen hävittäjien toimittaja nyt, kun maiden välistä puolustusyhteistyötä syvennetään muutenkin. Suomessa kymmeniä vuosia asebisnestä tehneellä Saabilla on hyvät valmiudet teolliseen yhteistyöhön.

Lockheed Martin F-35

F 35 on Suomen tarjokkaista ainoa niin sanottu häivehävittäjä, joka näkyy perinteisissä tutkissa huonosti tai ei lainkaan.

Yhdysvaltain asevoimat aikoo ostaa yhteensä yli 2 000 F-35-konetta. Vientikauppoja on tehty puoleen tusinaan maahan, jotka lähes kaikki ovat investoineet miljoonia myös koneen kehittämiseen. Ylläpito ja kehitystyö jatkuvat Suomen ilmavoimien käyttöajan ja ylikin.

F-35 on kuitenkin hyvin kiistelty projekti. Aikataulut ovat pettäneet vuosilla ja kustannukset kohonneet miljardeilla. Monet epäilevät, mitä suorituskyvystä jää käteen, jos kehittyvä tutkateknologia pudottaa pohjan häiveominaisuuksilta. Sitä epäillään nyt jo Suomessakin.

Suomelle F-35 olisi vaikea valinta. Kone on yksimoottorinen. Amerikkalaiset vieroksuvat teollista yhteistyötä. Lockheed Martin haluaa koota ja perushuoltaa kaikki Eurooppaan myymänsä koneet Italiassa, mutta Suomi haluaa tehdä mahdollisimman paljon itse.

Lisäksi F-35 on kallis. Yleisen käsityksen mukaan HX-hankkeen hintahaitarissa Gripen soi ala- ja F-35 yläpäässä. Kun konehankinnan arvo lähentelee kymmentä ja elinkaarikustannus ehkä 40 miljardia euroa, eroilla on suuri merkitys.

Dassault Rafale

Ranskan ilmavoimien monitoimihävittäjän kehittely aloitettiin jo 1980-luvulla osana viiden eurooppalaisen maan yhteenliittymää. Konsortio kuitenkin hajosi. Neljä maata lähti kehittämään Eurofighteria, ranskalaiset Rafalea, joka lensi ensi kerran jo melkein tasan 30 vuotta sitten.

Hävittäjän kehittäminen ja käyttöönotto etenivät etanan nopeudella, samoin vientiponnistelut. Ensimmäiset Ranskan tilaamista 180 koneesta tulivat käyttöön vasta 2004 ja ensimmäiset pienet vientikaupat syntyivät vasta viime vuonna. Niiden ansiosta Rafalen tuotanto ilmeisesti jatkuu ainakin siihen saakka, kun Suomi tarvitsee koneensa.

Kaksimoottorinen Rafale on ilmeisen suorituskykyinen mutta kallis kone. Kun vienti nyt viimein on saatu vetämään, Dassault on tehnyt yksityiskohtaiset suunnitelmat koneensa pitämiseksi ajanmukaisena. Se on hyvin tärkeää Suomen ilmavoimien valintaprosessissa.

Ranskalaiset olisivat ilmeisesti valmiita myös pitkällekin menevään teolliseen yhteistyöhön.

Eurofighter Typhoon

Neljän maan (Britannia, Saksa, Italia ja Espanja) yhteishanke aloitettiin vuonna 1989. Kone tuli käyttöön 2003. Eurofightereita lentää nyt 470, mutta vientimenestys on ollut vaatimatonta. Vientikaupat kuitenkin taannevat sen, ettei tuotanto lopu jo ennen kuin Suomi tarvitsee uudet koneensa.

Eurofighter on kaksimoottorinen, mitä Suomen ilmavoimat Hornet-hankinnan yhteydessä piti erittäin tärkeänä ominaisuutena. Se on nopea (kaksinkertainen äänen nopeus eli yli 2 000 km/h), lentää korkealle (yli 16,5 kilometriin) ja kuljettaa monipuolisen asevalikoiman. Suunnilleen samat mainoslehtitiedot pätevät muihinkin ehdokkaisiin.

Poliittisesti Eurooppa olisi ongelmaton hankintasuunta. Niin tosin näyttäisi olevan Yhdysvallatkin. Eurofighter-maat voisivat olla valmiita isoihinkin vastaostoihin.

Hornetin seuraajan käyttöiän loppupuolella Eurofighter olisi kuitenkin auttamatta vanha konetyyppi. Sama pätee moneen muuhunkin ehdokkaaseen. Päivittäminen koko käyttöiän mittaan on välttämätöntä, ja siihen valmistajakonsortio lienee valmis.

Hävittäjien kuvat: Martin Meissner / AP, Craig Fry / AP, Remy de la Mauviniere / AP / Johan Nilsson / Scanpix / AP, Sang Tan / AP / Lehtikuva