Hevonpaskaa valuu korviimme ja silmiimme jokaisesta mahdollisesta mediasta ja mikä pahinta, me tykkäämme siitä, kirjoittaa Tuukka Tervonen.

Olemme korviamme myöten ulosteessa, ystävä hyvä. Kiitos internetin, näpeissämme on huikaisevat määrät enemmän tietoa kuin koskaan aikaisemmin.

Paha vain, että iso osa tiedosta on sitä itseään.

Hevonpaska on epämääräinen termi, mutta sen on tiivistänyt mahdollisimman täsmällisesti filosofi Harry G. Frankfurt teoksessaan On Bullshit. Hevonpaskan yksi tärkeimmistä ominaisuuksista on, että on aivan sama onko hevonpaska totta vai valetta (siirryt toiseen palveluun). Sen tavoite on jossain muualla, kuin valehtelussa tai faktoissa.

Hevonpaskan puhuja koittaakin johtaa ihmistä harhaan, ei faktoista vaan tarkoitusperistään.

On mahdotonta valehdella, jos ei tiedä totuutta. Hevonpaskan puhumisessa totuus ja vale ovat kuitenkin sivuseikkoja.

Maailmanpolitiikassa hevonpaskan jauhamisen kruunamaton kuningas on Yhdysvaltain presidentti Donald Trump. Toki Trump valehtelee suorastaan sietämättömiä määriä (siirryt toiseen palveluun), monta kertaa päivässä. Hänen esiintymisiensä ja twiittiensä tarkoituksena ei kuitenkaan ole olla sen enempää totta kuin valettakaan, vaan lietsoa hänen kannattajiensa innostuksen liekkejä. On se ja sama rakentuuko muuri Meksikon rajalle ja missä laajuudessa, kunhan kannattajat vain kuulevat hänen puhuvan asiasta.

Sama ilmiö rehottaa kotimaan politiikassa. Poliitikot kommentoivat päivän kuumia perunoita tavoilla ja argumenteilla jotka eivät liity laisinkaan siihen, mitä oikeasti on tapahtunut, vaan mitä poliitikot otaksuvat kannattajiensa haluavan kuulla.

Tässä ei sinänsä ole mitään uutta. Kaikki poliitikot puhuvat säännöllisesti hevonpaskaa. Kuten Neuvostoliiton vanha johtaja Nikita Hruštšov totesi aikoinaan: “Poliitikot ovat kaikkialla samanlaisia, lupaavat rakentaa sillan sinne missä ei ole jokeakaan”.

Hevonpaskaa on kaikkialla muuallakin kuin politiikassa. Mediat provosoivat klikkiotsikoilla lukemaan juttuja, joiden sisällöt eivät välttämättä juurikaan vastaa otsikkoa. Mainokset tihkuvat hevonpaskaa. Mainostetuista tuotteista ei tarvitse valehdella, riittää, että luodaan mielikuvia jotka saavat ostamaan tuotteen.

Sosiaalisen median influenssaajat eli suomeksi vaikuttajat joilla on paljon seuraajia, pistävät instagramiin kuvia, jossa he esiintyvät yritysten sponsoroimissa vaatteissa tai hotelleissa. Hevonpaskamaisesti sponssikuvat näyttävät kuitenkin samalta, kuin heidän muutkin kuvansa.

Tällainen hevonpaska on tuottanut jopa oman hevonpaska-alailmiönsä, jossa ei niin suositut influenssaajat ostavat oikean tuotteen ja esittävät saaneensa sen ilmaiseksi (siirryt toiseen palveluun), luoden näin mielikuvan siitä, että he ovat niin tärkeitä että yritykset sponsoroivat heitä. Todellista metatason hevonpaskaa.

Hevonpaskan vähentämiseen on kaksi ratkaisua: Joko perehdymme käsiteltävään asiaan, tai rehellisesti toteamme, että “En tiedä, eikä kiinnosta”.

Miksi me sitten hyväksymme tämän? Koska me kaikki, myös minä, jauhamme tolkuttomat määrät hevonpaskaa. Tarvitsee vain käydä vilkaisemassa lähintä sosiaalista mediaa, jossa ihmiset keskustelevat jostain, mikä herättää keskustelua.

Keskustelut etenkin internetissä ovat täynnä ihmisiä, joilla ei ole välttämättä juuri mitään käsitystä siitä, mistä asioissa on oikeasti kyse. He puhuvat vain omalla musta tuntuu -tuntumallaan vailla tietoa.

Frankfurtin mukaan hevonpaskaa esiintyykin kaikkialla, missä ihmiset, jotka eivät ole perehtyneet keskusteltavaan asiaan, päätyvät joko omien intohimojensa tai julkisen paineen vuoksi puhumaan asiasta josta he ovat enemmän tai vähemmän tietämättömiä. Ajan henki on tuskallisen selvä, kun lukee somekeskustelua asiasta, johon on itse perehtynyt.

Kun ihminen ei tavoita totuutta, hän tavoittelee rehellistä kuvausta omasta luonteestaan kommenteillaan.

Hevonpaska on kivaa jos se sopii omiin luuloihimme. Harva jaksaa tarkistaa, onko omasta mielestä oikea väite sittenkään totta. Se on surkeaa. Niin kauan kuin hevonpaska kuitenkin uppoaa, asialle on vaikea tehdä mitään.

Hevonpaskan vähentämiseen on kaksi ratkaisua: Joko perehdymme käsiteltävään asiaan, tai rehellisesti toteamme, että “En tiedä, eikä kiinnosta”.

Kirjoittaja on Jyväskylän ylioppilaslehti Jylkkärin päätoimittaja, jolla on kiusallinen tapa päätyä työn ulkopuolella pätemään ja spekuloimaan hevonpaskamaisesti.

Lue myös:

Antto Vihman kolumni: Repivä populismi ei palauta politiikkaa politiikkaan, vaan faktoista luopuessaan se kaventaa poliittisen kenttää

Janne Saarikiven kolumni: Valeuutisia vastustetaan mediassa ja politiikassa, mutta samaan aikaan niiden luomista opetetaan arvostettuna taitona kauppakoulussa

Mona Mannevuon kolumni: Haluaisimme ratkaista ihmiskunnan viheliäiset ongelmat nopeasti ja halvalla, ja se tekee meidät alttiiksi huiputuksille