Když jsme se domlouvali, že se budeme bavit o zneužívání a zanedbávání dětí, říkal jste, že to téma je kriticky aktuální. Proč ta silná slova?

Ta se týkala především zanedbávání. Zanedbávání je totiž mimořádně zanedbané téma. Není vidět, nevěnujeme mu pozornost, přestože je to nejčastější forma nevhodného zacházení s dětmi. Sexuální zneužití, fyzické týrání je jistě závažné, ale je víc „vidět“, víc se o něm mluví, budí pozornost. Ale zanedbávaného dítěte si nemusí nikdo vůbec všimnout. Je to plíživý dlouhodobý problém.

Co všechno je „zanedbávání“?

Na tom dosud neexistuje společenská shoda. Tedy kromě fyzického zanedbávání, jako je podvýživa, špína nebo zanedbání povinné školní docházky či povinných návštěv lékaře – to je definované a řeší se, protože je „vidět“.

Ale těch forem je mnohem víc, jsou často velmi subtilní, ale jejich dopad na jedince může být drtivý a může se projevit až v dospělosti. Je to široké spektrum emočního zanedbávání, mohou to být situace spojené s rozvodem rodičů nebo duševní nemocí některého z nich, ale taky dlouhodobě nepřiměřená výživa. I mírné, ale dlouhodobé zanedbávání mívá většinou horší následky než jednorázové zneužití, týrání nebo nějaké prožité jednorázové trauma – tedy pokud se řeší. Skrytě znevýhodňované dítě nemusí získat vůbec žádnou pozornost, nebo jen negativní. Trestající. Traumatizujeme traumatizované děti, protože špatně pochopíme jejich projevy.

Jaké projevy?

Takové děti třeba ve škole hodně zlobí, mohou být agresivní, vzdorovité, ale není to porucha, je to projev „zraněného“ dítěte. Jediný možný terapeutický přístup je pozitivní přístup, jenže toho se takovému dítěti dostane jen zřídka. Spíš následují tresty nebo tvrdší režim.

Jakým zanedbáváním začneme?

Obrovský problém je výrazné emoční zanedbávání dítěte, emoční deprivace, která se může projevit až v dospělosti. Může to začít nevinně. Úzkostné dítě, které nemá dostatečnou emoční odezvu v rodině, jeho úzkosti jsou bagatelizovány. První maličká kapička. Pak přijde do školy, kde má přísnou učitelku. Spolužáci ho šikanují. Další kapičky… A v dospělosti se z toho můžou rozvinout úzkosti či deprese, člověk může mít vážné problémy s vlastními dospělými vztahy. V extrémním případě z takového dítěte může vyrůst i bezcitný psychopat.

Deprivant, jak je nazývá ve svých knihách profesor Koukolík?

Ano. Bylo o tom napsáno mnoho knih, ale obávám se, že společenská pozornost se tomu věnuje minimálně. Následků fyzického týrání si může všimnout lékař, když dítě bude chodit špinavé nebo bude ve škole až příliš často chybět, všimne si učitel. A řešit to bude sociálka. Jenže když je rodič emočně chladný nebo negativní, na dítěti nemusí příčinu poznat vůbec nikdo. Může být příliš uzavřené do sebe nebo se to naopak bude projevovat hraničním chováním. Padnou první tresty… a skončí to blbě.

Napadá vás nějaký případ z vaší praxe?

Spíš modelový příklad. Představte si takovou rodinu. Rodiče mají problémy sami se sebou, dítě je třeba nechtěné, neprojevují mu dost lásky a pozitivních emocí, i když jinak se o ně více méně starají, nechodí ušmudlané, dávají mu jíst, do školy chodí. Ale zlobí. Hodně zlobí. Je agresivní vůči jiným dětem.

Řeší se to sankčně. Poznámky, zhoršené známky z chování. Nedochází k žádném zlepšení. Dítě může skončit v diagnostickém ústavu. Ale nebude chápat, co tam dělá. Dál zlobí. Vzpírá se. Není to pro ně srozumitelné. Nikdo s ním nepracuje, nikdo nepátrá po příčině jeho chování. Trauma se řeší další traumatizací. Jeho odpor je zase interpretován jako porucha chování. Zatlačí se na něj ještě víc. Víc represe. A to je celé špatně. Jedinou léčbou na trauma nebo deprivaci je pozitivní vztah a dosycení emocí.

Dá se to vůbec zpětně dosytit, i kdyby byla vůle?

V dospívání a v dospělosti už ne, pomoct může jen odborná péče. Jenže tyhle děti péči, jakou by zasluhovaly, dostanou jen výjimečně. Znají spíš tlak a represi. Nejdřív v rodině samotné, pak v institucích. Mozek dítěte si svět začne interpretovat jako velmi nebezpečné místo, ve kterém musí být silné a bránit se, aby vůbec přežilo. Ta představa se v mozku upevňuje dál a dál. Dítě zná jediný recept, jak se bránit – být nebezpečnější a agresivnější, než jsou ostatní. Přehlížením traumatu, zanedbáváním pozitivních emocí vůči nim z nich děláme „netvory“. A jsme zase u psychopatů.

Ale to je spíš zase extrémní příklad, ne?

Jistě. Ale není ojedinělý. Chcete další? Dítě se narodí drogově závislé matce, má tedy už problematický start. Bezprostředně po narození se dostává do kojeneckého ústavu, rané týdny a měsíce v ústavní péči vytvářejí velmi negativní prognózu. Po dvou letech se dostane do dětského domova. Do té doby neprožije žádný silný vztah. S nikým. Projevuje se poruchami chování, které se řeší jen tresty. Projde několika dětskými domovy a několika diagnostickými ústavy. Je považovaný za nejproblémovějšího kluka. S každou další represí a sankcí se jeho problémovost prohlubuje.

Mezi 15. a 16. rokem si ho vezme babička, chce tomu chlapci dát šanci. On babičku z nějakého úplně absurdního důvodu zavraždí. Dostává se opět do diagnostického ústavu. Když v devatenácti vyleze ven, je záhy dvakrát odsouzen za ublížení na zdraví, prožije dalších několik let ve vězení. Vyjde ven, ale nikdo ho nikdy neučil, jak v tom „nebezpečném světě“ žít. Skončí odsouzený na doživotí za brutální vraždu. Na začátku bylo traumatizované dítě, které za nic nemohlo. Potřebovalo jen víc lásky a pozitivních emocí, jenže jeho pořád někdo trestal.

Když o tom přemýšlím, emočně zanedbané jsou plošně všechny děti, které projdou kojeneckým ústavem. Přes veškerou dobrou vůli a úsilí personálu zůstávají emočně deprivované, „nedomazlené“…

To je alfa omega celé diskuse o ústavní péči. Je však silný tlak z více stran to změnit. Samozřejmě to naráží na spoustu problémů, ale existují snahy právně zakotvit, že nebude možné děti do roku nebo dvou let umisťovat do ústavní výchovy. Jakmile se totiž děti do ústavního systému dostanou, jsou automaticky znevýhodněné. Z analýz vyplývá, že v české ústavní výchově není ani tak prvotřídní péče, jakou se zaklínají ti, kteří staví ústavy nad náhradní rodinnou výchovu. Až na úplné výjimky neexistuje argument, proč by se – zvláště v raném věku – měly preferovat ústavy před náhradním rodinným prostředím.

Kosmetické problémy mohou mít dramatický vliv

Padá z toho na mě tíseň. Pojďme k dalším formám zanedbávání dětí v našem prostředí ve 21. století.

Ta poznámka o „našem prostředí“ a století je trefná. Před závorku musíme vytknout, že děti se v 21. století, minimálně v našich geografických podmínkách v euroamerickém geopolitickém prostoru v našem vývojovém stupni humanity, mají nejlépe, jak se nejspíš děti v průběhu lidské historie měly. Neumírají na podvýživu a banální nemoci, vychodí obvykle minimálně základní školu…

Neřešíme obrovskou chudobu – přestože i ta je v naší společnosti tématem, hlad, dětskou práci, prostituci, obchod s dětmi, obřízku dívek, mrzačení dětí, nemožnost elementárního vzdělání… Ve srovnání se zbytkem světa řešíme v uvozovkách kosmetické záležitosti. Naše děti své dětství ve většině případů přežijí, což je vlastně úplně ta nejlepší zpráva… Ale i ty „kosmetické“ problémy mohou mít na vývoj dětí a zvláště jejich budoucí život dramatický vliv.

A když už jsme došli v těch výdobytcích civilizace a humanity až sem a hladomor se nás momentálně naštěstí netýká, tak proč bychom neřešili ty zdánlivě kosmetické problémy, ne?

Ano, taky nebudeme jíst plesnivé brambory a bydlet ve vybydlených bytech, když můžeme jíst kvalitní potraviny a dobře bydlet. Starat se o to, aby děti své dětství nejen přežily, ale aby vyšly do života i duševně zdravé, je přece na místě. Ale jde s tím ruku v ruce fakt, že definice zanedbávání musí být nutně jiná než dřív. Dostává se na subtilní úroveň, má jemnější formy, ale o to víc bychom si toho měli všímat.

Emoční deprivaci jsme probrali. Co jsou tedy ty další nenápadné formy zanedbávání dětí?

Třeba v oblasti výživy. Zatímco opravdová podvýživa se dětí v Česku týká jen velmi málo, nevyvážená a nezdravá strava je velký problém a spadá také pod zanedbávání. Určitě musíme říct, že ne každé zanedbávání je záměrný, špatný úmysl rodičů, bude-li dítě živé převážně na rohlících a sušenkách, může mít milující rodiče, ale pravděpodobně s nedostatkem kompetencí. Dlouho bude růst a vyvíjet se více méně normálně, ale postupně se ta jednostrannost projeví.

Nedostatek vitamínů, vápníku, bílkovin způsobí špatný vývoj svalů, kostí, zhorší se funkce některých orgánů…

A může se to projevit až v dospívání, i později. Když už jsme u výživy, jsem přesvědčený, že překrmování dítěte je také zanedbávání. Někdo řekne: „No tak co, hodně papá, no, chutná mu, co bych mu nedopřál.“ Jenže obezita je už problém i u malých dětí, také děti už trpí cukrovkou 2. typu, nemocemi srdce a cév, mají vysoký krevní tlak. To všechno s obezitou souvisí. I tím kazíme dětem život.

Radek Ptáček (1975)

Klinický psycholog, soudní znalec, hlavní autor nebo spoluautor odborných monografií a více než sta původních vědeckých, ve světě citovaných prací. Loni předsedal největšímu světovému kongresu ochrany dětí, který proběhl v Praze. Jeho působištěm je Psychiatrická klinika 1. LF UK a VFN v Praze, University of New York in Prague.

Zanedbání lelkování

Když se řekne zanedbávání, tak má leckdo na první dobrou pocit, že se ho to vlastně – nemluvím o společenské zodpovědnosti, ale přímo osobně – netýká, že zanedbané děti jsou ty ve vyloučených lokalitách, v „jiných“ sociálních skupinách. Ale zjevně si lžeme do kapsy.

V každé společenské vrstvě se zanedbává jiným způsobem a má to jiné aspekty. Emoční zanedbávání prochází celou společností. A obezita dětí taky. Děti v rozvádějících se a rozpadajících se rodinách mohou být – nechtěně – ale dramaticky emočně zanedbávány. Zanedbávat lze nadbytkem. O nadbytku stravy jsme mluvili, ale i nadbytkem aktivit, zátěže, třeba ve formě kroužků. Když má malé dítě každý den dva kroužky, a to pět dní v týdnu, a o víkendu ještě zápasy nebo taneční soutěže, možná trpí víc, než kdyby nemělo vůbec žádné organizované aktivity.

Nazval bych to zanedbání volného prostoru pro přirozený vývoj. Mozek dítěte se pravděpodobně vyvíjí nejvíc ve chvílích, kdy jakoby lelkuje. Lelkování je pro děti stejně důležité jako aktivita a učení, má mít čas a prostor ponořit se do svého „flow“, kdy je pohlcené aktivitou, kterou si najde samo a která nám může připadat bezcílná, zbytečná, jako nicnedělání. Ale je pro jeho vývoj zásadní.

To zní strašně složitě: Zanedbání volného prostoru pro vývoj…

Mohli bychom tomu říkat: Zanedbání lelkování. Někdy se mluví o kultu dítěte nebo pedocentrismu, tak příkře bych to neviděl. Měli bychom se snažit, aby děti byly připravené na start do života, který je dramaticky komplikovanější, než byl život dřív. Věnujeme dětem někdy až příliš pozornosti, ale to jde logicky ruku v ruce s rozvojem nároků, které na nás společnost klade. Když dítě vešlo do života na začátku minulého století, šlo do známého prostředí, bylo celkem jasné, co se od něj chce dál, moderní globalizovaný svět je mnohem složitější.

Není přílišné ochranářství dětí další formou zanedbávání? Nehandicapujeme dítě i tím, že ho postupně nezvykáme na zátěž, rizika, rozhodování, zodpovědnost?

Určitě. A zase narážíme na problematičnost toho pojmu zanedbávání…

Nedávno jsme v hospodě s kamarády mluvili na téma, čeho všeho se kvůli našim dětem máme bát. Mluvilo se o rizicích „tam venku“, o pedofilech, kteří vylákají dítě a ublíží mu. Kdy jsem prohlásila, že se bojím spíš jiných věcí než pedofila, měla jsem pocit, že se na mě dívají, že jsem až moc lehkovážná. Když se něco takového stane, je to strašné, ale v minulosti jsem o sexuálním zneužívání dětí a o pedofilii několikrát psala, se dvěma pedofily jsem se setkala, mluvila jsem s odborníky a vím, že většina pedofilů se závažnějších činů nedopustí. Z odborných studií vyplývá, že naprostou většinu zneužití dítěte mají na svědomí lidé bez pedofilní orientace, a jsou to většinou „blízcí“ takových dětí, nejsou to neznámí muži v parku. Vidím to moc lehkovážně?

Pravda je, že nejvíc se bojíme obvykle těch nejméně pravděpodobných událostí, toto mezi ně patří. Rizikové kontakty s neznámými lidmi samozřejmě nebezpečím jsou a dítě by na takovou situaci mělo být připravené. Je dobré s dítětem probírat, jak se chovat v kontaktu s neznámým člověkem, stejně jako když se třeba ztratí nebo zabloudí, když se k tomu budeme vracet, dítě si to fixuje, a když taková situace nastane, sáhne do registru akcí a většinou zareaguje dobře.

Jistě, nepřipravíme se na všechno, vždycky může dojít k nějakému maléru, ale z pohledu objektivní statistiky je to skutečně marginální. A na rozdíl od zanedbávání nebo zneužívání či týrání dítěte v domácím prostředí lze dítě na toto opravdu nějak připravit. Největší hrozby jsou v šedé zóně, která není vidět. A taky o tom děti nejhůř a nejmíň mluví, třeba dlouhodobá psychická šikana v realitě i na síti. Dítě dlouho nemusí vůbec rozpoznávat, že je něco špatně, kvalitu vztahu prověří, jestli se dítě rodiči svěří, když bude mít pocit ohrožení. Dobré vztahy jsou prevence.

Tragické věci se dějí často doma, tam, kde by se mělo dítě cítit v bezpečí. Ubližují lidé, kterým dítě důvěřuje. Mně je z toho úplně zle, když na to pomyslím… znám lidi, kteří se z toho dodnes léčí.

Sexuální zneužívání dětí někým relativně blízkým je samozřejmě hrozná věc, patří k těžkým traumatům, pokud je dlouhodobé a utajené. Naopak se ukazuje, že prožití sice intenzivního, ale jednorázového traumatu, může mít dramaticky nižší následky, než prožití traumat drobných opakovaných.

Schopnost lidské psychiky vyrovnávat se s těžkou a náročnou událostí je totiž relativně dobrá, na to jsme stavění. Děti, které byly jednorázově sexuálně zneužity, ale dostaly péči, podporu a šanci to zpracovat, jsou na tom z dlouhodobého hlediska lépe než děti, které byly třeba jen drobně shazovány nebo zanedbávány během celého dětství. Dlouhodobé zneužívání v rodině je samozřejmě jiný příběh a je to na jiný rozhovor.

Řada dětí má k tyranům pozitivní vztah

Měl jste v péči nějaké sexuálně zneužívané dítě?

Ano. Ale je to mimořádně komplikovaná terapie, protože základem práce s traumatem je, že si ho člověk nějakým způsobem odžije a integruje do svého života. U dětí je to limitované, protože abyste mohla pracovat se svým vlastním traumatem, musíte mu do jisté míry rozumět. Proto je práce se zneužívanými dětmi mimořádně problematická a dlouhodobá. Ale naprostou alfou a omegou je, jestli má dítě dobrý vztah s někým blízkým, ať už je to rodič nebo pečovatel, fungující pozitivní vztah. Ten nenahradí žádná terapie.

Ale když se to odehrává v rodině, tak se nedá mluvit o pozitivním fungujícím vztahu…

To je pak velmi složitá otázka. A to nemluvím o falešných účelových obviněních, kterých se často zneužívá v rozvodových situacích. Zásadní otázka samozřejmě je, jestli zneužívané či zanedbávané dítě vytrhnout z rodiny, zvláště v situacích, kdy dítě má k tomu zneužívajícímu nebo zanedbávajícímu pozitivní vztah. Řada dětí má totiž pozitivní vztah i k „tyranům“. Zažil jsem děti, které byly týrány, a to bity řetězem, přivazované k topení. Rodič byl uvězněn, ale když ho propustili, chtělo dítě k němu. Otec měl zákaz styku, ale dítě tomu nerozumělo, na všechno zlé zapomnělo, zůstal jen ten silný vztah k rodiči.

Co s tím?

Není to jednoznačné. Musíme o tom víc mluvit, diskutovat. Jsou země, které volí model family protection, nejdůležitější je rodina. Když se v ní něco špatného stane, musíme udělat maximum pro to, aby dítě v rodině zůstalo, pokud to pro něj není bezprostředně nebezpečné. Musíme pomoct té rodině, řešit to s ní, ale tak, aby dítě zůstalo.

Pak jsou naopak systémy child protection, k tomu systému se přibližujeme my, kdy je na prvním místě ochrana dítěte jako jedince. Takže při jakémkoliv podezření dítě vytrhneme z rodiny a „chráníme“. A hotovo. Ani jeden ten přístup není dokonalý a „správný“, ale je dobré zvažovat vždy situaci na škále mezi tím. Vytržením dítěte z rodiny můžeme místo ochrany způsobit absolutní trauma. Sociálně právní ochrana dětí je velký problém v celém světě, neexistuje zatím optimální model.

Líbí se vám článek Deníku N? Pokud nechcete přijít o ty další, objednejte si do mailu některý z našich přehledů, které pravidelně posíláme. Vybrat si můžete na této stránce

Pochybnosti jsou důkazem zdravého rozumu

Před chvílí jsme zmínili „kosmetické problémy“, které řešíme, když netrpíme hlady a bezprostředním ohrožením. Občas zaznamenám názory, že chodit na psychoterapii je módní trend, že lidi neví, co by roupama dělali, tak řeší svoje deprese a úzkosti a traumata. Ve svém okolí mám docela dost takto „postižených“ lidí, ani u jednoho se mi nezdá, že by se hrabal třeba v hnusných zážitcích ze svého dětství proto, že je trendy mít psychiatra. Vždyť ti lidé, kteří tu pomoc potřebují a vyhledávají, jsou možná právě ti, kteří byli v dětství nějakým způsobem zanedbáváni. Celou dobu tu mluvíme o tom, jak se v dospělosti projeví, že je někdo nedomazlený, a to je ono. Dobře, rodiče ho sice nedrželi ve sklepě a netrápili hlady, ale třeba na něj vyvíjeli enormní tlak a podobně.

To je přesné. S většinou problémů, které řešíme s psychology a psychiatry, by se dalo přežít, ale řešíme otázku kvality života. Psychika a duševní pohoda ovlivňuje naše fyzické zdraví víc, než jsme si vůbec kdy mysleli.

Kdy jste se rozhodl, že budete psycholog?

To se stalo úplně náhodou. Mám střední ekonomickou školu, ale nevěděl jsem, co dál. A jedna moudrá psycholožka, která nás učila němčinu…

Psycholožka učila němčinu?

Začátek 90. let, tehdy byla větší poptávka po učitelích němčiny, asi. A ona mi říkala: „Běž na psychologii, to by ti mohlo sedět.“ Zkusil jsem a oni mě vzali. Najednou jsem měl pocit, že to bude hodně zajímavé.

A dotáhl jste to na prvního profesora lékařské psychologie. A témat máte řadu a taky mediální přízeň.

To je těmi aktuálními tématy: psychopati, vyhoření a dětská psychologie.

Jak máte vlastně rozvrstvenou práci mezi vědu, klinickou praxi, terapie?

Velkou část mé práce zabíraly znalecké posudky, ale to omezuji. Nyní dělám vědu, učím, věnuji si klientům, převážně dětem. Nechci, aby se ze mě stal „akademik“, proto je kontakt s praxí důležitý. Jsem mírně hyperaktivní, potřebuju těch věcí dělat hodně.

Trpíte ve vztahu k vlastním dětem nějakou profesionální deformací?¨

Nevím, jestli by se dalo mluvit o deformaci. Mnohokrát pochybuju, jestli se v té které situaci chovám „správně“… babo, raď!

Psychologu raď!

I psycholog ve vztahu k vlastním dětem někdy tápe. (směje se)

Nebylo by zvláštní, kdybychom o sobě jako rodiče nepochybovali?

Určitě! Rodič musí mít pochybnosti sám o sobě nebo obecně, to je myslím důkazem zdravého rozumu. Kdo si je jistý, že to s dětmi dělá dobře, může si být naprosto jistý, že nedělá.