Nelonen ja HS aloittivat yhteiset uutislähetykset joulukuussa 2012. Sanoma Newsin Pekka Soini kuvaa uutisankkuri Marco Bjurströmiä (vas.), toimitusjohtaja Harri-Pekka Kaukosta, päätoimittaja Mikael Pentikäistä ja uutisankkuri Mikko Hirvosta. © Heikki Saukkomaa / Lehtikuva

Alla julkaistava teksti on toimitettu ote Kalle Kinnusen ja Jorma Sairasen 27. maaliskuuta ilmestyvästä teoksesta Daddy Cool (Teos).

Nelosen tumpelointi oli Sanomien suuren strategian määräämää.

Tapa, jolla Nelosen uutistoiminta runneltiin, jää suomalaisen television historiaan. Siihen tarvittiin useita toinen toistaan typerämpiä ratkaisuja ja ihmiset, joilla oli kyky toteuttaa ne silloinkin, kun lähenevä katastrofi oli jo ilmeinen.

Katsoin tätä tuhoa kuin Rooman paloa.

Yksi syy lähdölleni takaisin Maikkarille oli Sanomien soutaminen ja huopaaminen sen suhteen, miten toimintaa kehitetään. Jos asioita oltaisiin viety rohkeasti eteenpäin, Nelonen olisi voinut nousta jo aivan 2000-luvun alussa MTV:n ohi katselussa.

Vuosina 2002–2004 MTV:n ohjelmisto toimi hyvin ja uusi viihde moukaroi Nelosen vastaavaa kovalla kädellä. Nousulle ei ollut saumaa. Vain Kahdeksan uutiset oli kohtalainen menestystarina. Niiden katsojamäärä oli tasaisessa, mutta varmassa nousussa.

Uutistoiminta oli Pauli Aalto-Setälän ja Eero Hyvösen käsissä löytänyt alkukankeuden jälkeen hyvälle linjalle, johon kuuluivat erinomaiset grafiikat ja sähäkkä leikkaustapa. Ankkurit, etenkin Mikko Hirvonen ja Kirsi Salo, olivat huipputasoa ja urheilupuolella oli oikein tähti, Viivi Avellán. Nuoremmat ihmiset olivat valinneet juuri nämä uutiset katsottavakseen.

Ulkomaiset sarjat menivät huonosti ja viikonlopun elokuvatkin alkoivat painua alas lähtöni jälkeen. Nelosen mainosmyynti painoi hintoja alas, mikä sai Heikki Rotkon ja hänen adjutanttinsa pillastumaan MTV:llä. Toden totta, Nelosen toimitusjohtaja Louhelaisen ja myyntijohtaja Hans Edinin suunnitelmana oli vain ottaa markkinaosuutta pois MTV:ltä. Kokonaismarkkinoiden kasvattaminen ei kuulunut heidän strategioihinsa. Tämä asenne osoittautui tuhoisaksi koko kaupallisen television kannalta. Euroopassa televisio vei markkinaosuutta printtimainonnasta ja nosti hintoja, jolloin kannattavuus parani. Nelosen tumpelointi oli Sanomien suuren strategian määräämää. Vain Helsingin Sanomien ja Ilta-Sanomien kannattavuus oli tärkeää.

Nelosella kävi pian tuuri. Kanavajohtaja Pirjo Airaksinen ja ulkomaisen hankinnan päällikkö Kristiina Werner varmasti kertovat maailman tappiin asti, kuinka juuri he pelastivat tilanteen, mutta tiedän paremmin. Eräs varhainen studiodiili, johon me Maikkarilla emme olisi voineetkaaan päästä väliin, oli mennyt heidän kannaltaan uskomattoman upeasti nappiin. Disney-yhtiö sai vuoden 2004 aikana hattutempun sarjoista Täydelliset naiset, Lost ja Greyn anatomia. Kaikki kolme olivat vähän epätyypillisiä sarjoja, joilla oli riskinsä, mutta ne onnistuivat laadullisesti ja myös yleisön silmissä. Nelosella oli tuolloin monivuotinen sopimus Disneyn kanssa.

Nelosella havaittiin, että tulokset USA:ssa olivat heti äärimmäisen lupaavia. Kanavalla arvioitiin, että nyt saatiin kolminkertainen kultakaivos, joten sarjat lanseerattiin huolellisesti ja sopivin väliajoin.

Meillä MTV:llä kiroiltiin huonoa tuuria, kun saimme kauden hiteistä vain Warnerin sinänsä hyvät Todistettavasti syyllisen ja Nip/Tuckin (joka sai nerokkaan nimen Muodon vuoksi – yhden viimeisistä loistavista käännöksistä). Hyöty alkoi silti valua meillekin, kun Nelonen kykeni nostamaan mainostensa hintatasoa. Tästä alkoi positiivinen kierre ja television viimeiset menestysvuodet. MTV tahkosi joka ikinen vuosi voittoa, parhaimmillaan 50 miljoonaa euroa.

MTV:lle olisi käynyt tukalasti, mikäli Nelonen olisi osannut yhdistää kolme supermenestystään vetäviin kotimaisiin sekä vankalla pohjalla jo olleeseen uutistarjontaansa. Höpsis. Syyn pistän epäpätevälle ohjelmajohdolle. Hittisarjoilla oli haluttu 15–44-vuotiaiden profiili. Uutisten profiili oli Nelosella kaikista uutisista matalin eli mainostajille paras, mutta silti hieman korkeampi kuin tuo sarjojen saavuttama ydin.

Sen jälkeen ei toivoa ollut.

Toimitusjohtajat ovat olemassa, jotta firmoissa olisi pitkäjänteisyyttä. Mutta nyt tehtiin ratkaiseva virhe, ja alettiin kuunnella vain myyntiä. Kanavajohtaja Airaksinen aloitti marmatuksen uutisten kannattamattomuudesta kuunneltuaan myyntijohtaja Hans Ediniä, joka oli ollut koko uransa ajan myyntimiesten vietävissä. Sisällöistä Edin harvoin piittasi. Nelosen uutiset haluttiin siirtää klo 20:stä puolta tuntia aiemmiksi, jotta aikaväli 20–21 olisi vapaa kannattavammille kokonaisuuksille. Nelosen toimitusjohtaja Louhelainen, joka oli jo visioinut Nelosen tavoitteeksi olla ”Suomen kannattavin kanava”, ei pannut hanttiin.

Nelosen uutisten päätoimittajana aiemmin toiminut Eero Hyvönen sai paikkansa takaisin. Se vapautui, kun tässä välissä päätoimittajana ollut Marjo Ahonen näki johtoryhmän jäsenenä, mitä uutisille oli käymässä. Pätevä Ahonen siirtyi lehtimaailmaan, ei katsonut taakseen ja on nyt Ylellä hyvissä hommissa.

Hyvönen oli hyvä ja jämpti journalisti, mutta muuten heikko johtajana. Uutisten pelastamiseen olisi tarvittu teräsmies. Työpaikastaan huolissaan ollut Hyvönen myöntyi Airaksisen ehdotukseen ja sai henkilökunnaltaan kurat.

Ratkaisusta kuultuani tiesin, että tuolla lähetysajan vaihdolla ajetaan nyt Nelosen uutiset ryminällä alas – ja mikä pahinta, se ei tainnut olla edes tarkoitus. Uutisten luvut olivat nousseet, ja nyt joutuessaan Salattuja elämiä vastaan niiden luvut putosivat rajusti. Sen jälkeen ei toivoa ollut.

Parhaimmat alkoivat pakata laatikoitaan. Resurssit pienenivät, kato syveni, pian alkoivat yt:t. Vuonna 2009 henkilökunnasta leikattiin kolmannes ja uutiset siirrettiin klo 18.45:n onnettomaan ohjelma-aikaan. Nöyryytys oli täydellinen.

Kun lestadiolainen besserwisser Mikael Pentikäinen nousi Helsingin Sanomien vastaavaksi päätoimittajaksi, hän vielä kerran yritti pelastaa uutiset. Nyt niistä tehtäisiin Helsingin Sanomien televisiouutislähetys.

Monta miljoonaa euroa meni studioon ja pari hyvää tyyppiä palkattiin, mutta kohtalo oli sinetöity. Kohta Nelosen uutiset lopetettiin ja jäljelle jäi kolmen minuutin sähkepalat. Se taas oli korni pakkoratkaisu, koska Nelosen toimiluvassa luki, että kanavan on harjoitettava uutistoimintaa. Kolmen minuutin sähkeuutiset täyttivät juridisesti tämän vaatimuksen, mutta kaikkihan niille nauroivat – makeimmin MTV:n uutisväki, jolle palautui kaupallisten televisiouutisten monopoli.

Koko operaatiossa surullisinta oli se, että tuho ei johtunut kilpailijoista eikä yhteiskunnan toimenpiteistä. MTV:n uutiset olivat jääneet sen verran paikalleen, ettei kiinni saaminen olisi ollut kohtuuton haaste. Mahdollisuudet yhdistää mediamahdin sisällä Helsingin Sanomien ja Ilta-Sanomien osaamista Neloselle haaskattiin täysin. Sanoman lehtien omat televisiouutisyritelmät ovat edelleen noloja, ja yhä niitä viritellään ilmeisen onnettomin resurssein.

En todellakaan osallistunut samppanjan nostoon MTV Uutisissa, kun he ajattelivat, että kilpailija perääntyi häpeällisesti heidän musertavan osaamisensa vuoksi. Tunareja olivat Nelosen johtajat. He pilasivat kaiken viime kädessä traagisen huonolla skeduloinnilla eli ohjelmiston aika-asemoinnilla.

Sitä ei moni osaa, ja tämä vähän tunnettu keissi osoittaa, että Nelosen jengi hallitsi skeduloinnin tuolloin huonoimmin.

Teksti on toimitettu ote Kalle Kinnusen ja Jorma Sairasen 27. maaliskuuta ilmestyvästä teoksesta Daddy Cool (Teos).

VASTINE: Eero Hyvönen vastaa jutussa esitettyihin väitteisiin 27.3. – vastine löytyy täältä.