Tuomas Karemo aprikoi katkeransuloisessa kirjoituksessaan, kuinka feminiininen nykymies voi olla ja miten on käymässä maskuliinisille ihanteille.

Olet munaton.

– Eversti Markus Päiviö tunturipatikoinnin suunnittelijalle Lemmenjoen kertausharjoituksissa.

Everyone is gay.

– Kurt Cobain

Katson kirjailija Laura Lindstedtin alastonkuvaa Helsingin Sanomien Kuukausiliitteen Sielu ja ruumis -palstalla. Haaveilen, että saisinpa minäkin valittaa koko Suomelle ulkonäköpaineista ja esitellä samalla täydellisiä rintojani.

Havahdun haaveesta karuun todellisuuteen: rintani ovat miestisseiksikin poikkeuksellisen löllöt – niiden alle voisi laittaa luudan niin kuin kuvataiteilija Iiu Susirajan kuuluisassa valokuvassa. Entä se, että valkoinen heteromies vaikeroisi ulkonäköpaineista Kuukausiliitteessä vuonna 2019? Kaikkien aikojen vitsi.

Olen katkera siitä, etten ole syntynyt naiseksi. Ei elämä naisena tietenkään ruusuilla tanssimista olisi, aivan niin naiivi en ole. Mutta mitä tulee valittamiseen ja huomion saamiseen, ne sujuisivat huomattavasti helpommin kolmekymppisenä naisena.

Onneksi saan valkoisena heteromiehenä sentään valittaa siitä, kuinka vaikeaksi valittaminen on kaltaiselleni tehty.

Kaltaisellani tarkoitan valkoista heteromiestä, jolla on korostuneen feminiininen puoli. Olen vastakohta sille tatuoidulle tyypille, jolla on sivuilta lyhyeksi ajeltu tukka, kädessä palautusjuomapullo ja ulosanti kuin Dolph Lundgrenilla elokuvassa The Punisher – Rankaisija (1989). En ole kiinnostunut sijoitusasunnoista, Facebookin nuuskaryhmistä, veneiden hinnoista, urheilusta, nikkaroimisesta ja muista miesaiheista.

Olen alkanut valehdella pärjätäkseni miesporukoissa. Jos minulta kysytään, katsoinko matsin eilisiltana, vastaan nykyään kyllä. Valehteleminen on kokemukseni mukaan kannattavampaa kuin totuudenmukainen kielteinen vastaus.

Sanomalla "kyllä" luon paremman tunnelman jääkiekkokeskustelulle. Tai oikeastaan monologille: vastapuoli ei ole kiinnostunut kuulemaan minun pelianalyysiäni, vaan omaansa. Ja mikäs siinä, antaa miehen miesselittää minut tainnoksiin omilla näkemyksillään.

Jos minulta kysytään mielipidettä, pärjään yllättävän hyvin toteamalla "melkoinen jännitysnäytelmä" tai "ihan kelpo peli". Miehet ovat onnettomia kuuntelijoita, mutta innokkaita selittäjiä.

En osaa arvioida itseäni kuuntelijana, mutta seuraavat luonnehdinnat sanon varmuudella: olen hymyileväinen, punasteleva, arka, huolehtija, hoivaava, itkuherkkä (privaatisti, en näytösmäisesti niin kuin Miesten vuoro -dokumentissa tai Vain elämää -sarjassa) ja reisistä ja perseestä herkästi lihova. Lisäksi selitän asioita rönsyävän monikerroksisesti ja rakastan juoruilua.

Kaikki ruotsalaiset ovat homoja

Erityisen vaikeaa feminiininen elämäni oli lapsuudessani. Muistan kaksi huudahdusta, jotka määrittelivät maskuliinista äänimaailmaani osapuilleen vuodet 1980–2000: Pidä ittes miehenä! Kaikki ruotsalaiset ovat homoja! En muista, että ruotsalaisten lesboudesta oltaisiin oltu yhtä varmoja tai että naisia pyydetty pitämään itsensä naisina.

On ymmärrettävää, miksi suomalaisilla miehillä oli niin pitkään halu homotella ruotsalaisia. Ruotsissa homoseksuaalisuus dekriminalisoitiin vuonna 1944 ja meillä vasta 1971. Ruotsiin 40-luvulla ja sen jälkeen lähteneet suomalaisköriläät saivat nähdä huomattavasti vapautuneemman yhteiskunnan. Se on ollut varmasti hämmentävää.

Pelonsekainen yleistäminen on ollut helppo tapa kuitata naapurimaan vapaamielisyys. Homouteen kielteisesti ja kriminalisoivasti suhtautuvassa maskuliinisessa ympäristössä tunteidensa osoittaminen on parempi tehdä massan mukana – ellei halua erottautua muista erikoisena persoonallisuutena, jos kohta saada homon maineen.

"Itsensä miehenä pitäminen" kuulosti ainakin minun lapsuudessani lisäohjeelta ruotsalaisten homottelulle. Ikään kuin ne olisivat kaksi osaa: pidä itsesi miehenä, jota ei panna hanuriin niin kuin Ruotsissa!

Viimeiset parikymmentä vuotta olen puolestaan yrittänyt totuttautua ajatukseen, että kaikissa meissä on ripaus homoutta, eikä minun tarvitse "pysyä miehenä". Yleinen ilmapiiri on muuttunut pride-kulkueineen ja translakialoitteineen hyväksyvämmäksi ja erilaisuuteen kannustavammaksi. Koen voivani olla nykyään enemmän feminiininen mies kuin lapsuudessani – mutta en riittävästi.

Pohjimmiltaan sukupuolirooleihin liittyvä peruskireys on pysynyt yllättävän samanlaisena ajasta toiseen. Tom of Finland -pussilakanat heterokodeissa tai Helsingin Sanomien "Näin masturboit jos sinulla on klitoris ja vagina" -jutut kertovat vain vähän suomalaisen suvaitsevaisuuden nykytilasta. Sanomme hyväksyvämme erilaisuutta, vaikka sisimmissämme olemme yhtä jämähtäneitä kuin 90-luvun tv-mainokset.

Jos suomalaisen suvaitsevaisuuden nykytila olisi henkilö, hän olisi ananastukkainen mies, jolla on pääkallokuvioiset sukat ja tummansininen kauluspaita, jonka uumenista lemahtaa jäänviileä deodorantti.

Minua on kannustettu sanomalla, että tämä aika nimenomaan tarvitsee feminiinisiä miehiä. Että ole vaan oma itsesi pinkin värisine paitoinesi, äläkä välitä muista! Kunpa asia olisikin näin.

Miehen työt ja naisen itkumanipulaatio

Feminiinisyyteni kovimmat kritisoijat ovat olleet naisia.

Olen saanut parisuhteissani kuulla lukuisia kertoja, etten tee kotona riittävästi "miehen töitä", kuten esimerkiksi tyhjien pullojen palautukseen viemistä, kalan käsittelyä, lumen auraamista, audiojärjestelmän fiksaamista, polttopuiden hakkaamista ja pyörän tai auton huoltamista.

Petikammarin puolella en ole otteiltani riittävän miehekäs tykittäjä. Olen saanut kuulla olevani hellä, tunteellinen ja huomioiva. Kun olen yrittänyt olla enemmän miespeto, suoritustani on luonnehdittu mekaaniseksi ja ei-läsnäolevaksi.

Suhteiden alkuvaiheissa aistin naisista, että he luulevat jonkin suuren kiehtovan salaisuuden tai erityistaidon kompensoivan feminiinisyyttäni. Kun kumppanilleni valkeneekin, etten ole rikas, matemaattinen nero tai kansainvälisen tason sellisti, peli alkaa olla pelattu. Ei ole kovin jännittävä yhdistelmä, jos mies on feminiininen ja kaikilla elämän osa-alueilla kasin oppilas.

Itkeminen ja riiteleminen ovat erityisen viheliäistä parisuhteissa. Kokemukseni mukaan naisella on monopoliasema itkemisessä. Naisvihaaja-niminen blogisti on kirjoittanut aiheesta:

"Väittelytilanteet ovat naiselle siksi hankalia, ettei nainen hallitse faktoja yhtä hyvin kuin mies. Kun faktaperusteet loppuvat, eli noin 20 sekunnin väittelyn jälkeen, nainen käynnistää tekoitkugeneraattorinsa yhtä innokkaasti kuin Isä-Mitro siemenlinkonsa rippileirillä."

Kun aloin kerran itkeä parisuhderiidan aikana, sain kuulla olevani neiti. Ja mikä huvittavinta: ennen riidan alkua naiseni oli puhunut painokkaasti feminismin puolesta.

Tällaisissa ristiriitojen repimissä heterokriisitilanteissa napsautan pääni sisällä soimaan Boz Scaggsin Lowdownin ja kuvittelen olevani homo. Muhinoin oikein antaumuksella mieheni kanssa sohvalla mukavan musiikin tahdissa.

Orgasmin jälkeen makoilemme munasillaan ja olemme vertaisia, tovereita ja yhteistyökumppaneita. Puhumme kuin mies miehelle, ilman mitään heteroille tyypillisiä kiertoilmauksia ja aikaa vieviä sosiaalisia koreografioita.

Näillä haaveilutuokioillani on tapana loppua hyvin nopeasti, kun muistan, etten ole homo. Olen kerran 2000-luvun alussa kokeillut testimielessä homoseksiä ja kokemus oli sekä tylsä että epämiellyttävä. Ja vaikka olisinkin homo, elämä miehen kanssa ei varmastikaan olisi pelkkää Boz Scaggsin tahdissa panemista ja veljellisiä keskusteluita.

Jumala, jos olet olemassa, miksi et tehnyt minusta homoa? Nyt joudun elämään erityisherkkänä orkideana, joka ei viihdy missään ilmastossa. Jos pääsen taivaaseen ja Jumalan juttusille, aion tivata tätä asiaa häneltä moneen kertaan.

Millainen nainen olisin?

Olen haaveillut elämästäni myös naisena. Olisin halunnut kokea lapsuudessani tyttökirjavaiheen, jota voisin muistella nykyään valkoviinilasin äärellä samat kirjat lukeneiden siskojeni kanssa. Huokailisimme lukupiirissä yhteisille kokemuksillemme. Ihanaa! Honey! Muisk! Kirsi Kunnas! Naiseus!

Teini-ikäisenä voisin nähdä itseni hieman mystisenä ja muumihenkisenä taidetyttönä, jonka sydäntä lähellä ovat teenjuonti ja syysiltojen kuiskailut. Aikuisena minusta olisi tullut sporttinen ja itsenäinen uranainen, joka nauttisi hyvästä seksistä ja kävisi ystävättäriensä kanssa matkoilla ja kulttuuririennoissa.

Äskeinen kuvaus on tietenkin fantasiaa. Psyykeni, tyylitajuni ja hedonistiset taipumukseni kiusallisen hyvin tuntien olisin naisena todennäköisesti white trash -tyylinen siiderivalas, jolla on yksinäisyyden ja valmislasagnen ahavoittama iho. Mutta haaveet ovatkin eri asia kuin totuus.

Ja toisaalta, totuus on tässä tapauksessa hyvin ongelmallinen sana: nainen on minulle ehkä elämäni suurin mysteeri. En koe olevani minkään muun asian kanssa niin paljon yleistysten, arvauksien, toiveajattelun ja vaikutelmien varassa.

Tiedänkö todellisuudessa mitään naisena olemisesta? Veikkaukseni on, että tiedän jotain pintapuolista, mutta en pintatason alla olevaa monimutkaista ajatus- ja tunnemaailmaa.

Nainen näyttää kieltä Kuva: Jukka Watanen

Luulen, etten pohjimmiltani kestäisi olla nainen naisten maailmassa. Tulin tähän johtopäätökseen luettuani toimittaja Kirsi Hytösen kolumnin toksisen maskuliinisuuden feminiinisestä versiosta:

"Toksinen feminiinisyys saa naiset kilpailemaan keskenään, puukottamaan toisiaan selkään ja sulkemaan toisiaan pois sisäpiireistä. Se saa naiset esittämään prinsessaa, vaatimaan miehiltä palveluksia ja maksattamaan heillä laskujaan. Siinä missä pojat leikkivät ja harrastavat ryhmissä, tytöillä on taukoamatta menossa ”kolmas pyörä” -niminen pudotuspeli, jossa joku on aina liikaa. Ei niitä silikoneja ja rasvansiirtoja oteta miehiä varten, vaan toisia naisia varten. Ei myöskään laihdutusvimma ole miesten keksimää."

Vaikka Hytönen vetää mutkia suoriksi, näen hänen kuvailussaan joitain totuuksia. Erityisesti "kolmanneksi pyöräksi" joutumisesta ja fyysisten ominaisuuksien arvostelusta tiedän monen naisystäväni pahoittaneen mielensä.

Arvaukseni on, että naisten maailma julmimmillaan on kovempi kuin miesten. En kestäisi olla naisena naisten keskellä – ainakaan, jos itsetuntoni olisi samalla tasolla kuin minulla miehenä.

Lihakset vailla käyttötarkoitusta

En ole homo, enkä halua olla nainen. Mitä jos alkaisin olla maskuliinisempi mies? En näe tätäkään vaihtoehtoa ongelmattomana. Ainakin klassisten maskuliinisten puolien korostaminen alkaa olla mennyttä maailmaa.

Jos hankkisin hienon ja ison auton, jolla houkuttelisin naisystäväni pihviravintolaan, saisin aivottoman suurjuntin leiman välittömästi. Ilmastotekoja arvostetaan nykyään enemmän kuin luontoa tuhoavien statussymbolien hankkimista.

Entä jos alkaisin puhua ronskimmin? Sekään ei vaikuta hyväldä idealta. Miehet luulevat, että he shokeeraavat naisia hurjilla jutuillaan. Saahan sitä luulla. Naisia on todellisuudessa hyvin vaikeaa shokeerata. Jos taidemuseossa on provokatiivinen teos, sen tuomitsevat havaintojeni mukaan ensimmäisenä miehet – jos heitä on ylipäänsä edes vaivautunut tulemaan paikalle.

Yksi hyvä keino tulla tosimieheksi olisi hankkia kunnon lihakset. Luolamiesaikoina lihaksikkaalla vartalolla oli tarkoitus, joka liittyi ulkopuoliseen uhkaan: jos ei ollut riittävästi ruista ranteessa, saattoi päästä hengestään tai aiheuttaa vaaran perheelleen.

Tämän päivän Suomi on kuitenkin hyvin erilainen asuinpaikka kuin satatuhatta vuotta vanha luola. Mies ei tarvitse enää lihaksia ulkopuolisen uhan takia, koska sellaista ei yksinkertaisesti ole. Tai on niitä kaksi: sähköpotkulautailevan teinin väistäminen tai liian täyteen pakatun ruokakassin repeäminen keskelle katua.

Lihaksien fyysinen käyttötarkoitus on kadonnut – jäljelle on jäänyt vain niiden esteettinen merkitys. Miehet kylläkin yrittävät parhaansa mukaan viestiä lihaksillaan ja ilmeillään, ettei heidän kimppuunsa kannata käydä. Tämä on kuitenkin toiveajattelua, koska ei kukaan ole käymässä kenenkään kimppuun. Rikos- ja väkivaltatilastot ovat muuttuneet Suomessa samaan suuntaan kuin nuorten juominen: vähenemään päin.

Kun lihasten ainoa käyttötarkoitus on päämäärätön kuntosalilla käyminen, miehestä tulee ennen pitkää toimeton ja turhautunut. Mies kaipaa lihaksilleen muutakin kuin naisensa ihailevan katseen. Siksi meillä on katupartioita. Niissä toimettomien lihaksiensa kanssa elävät miehet voivat tavata toisiaan ja pitää yhdessä yllä illuusiota ulkopuolelta tulevasta uhasta.

Huvittavaa kyllä nämä patoutunutta maskuliinisuutta uhkuvat miehet taitavat myös erään feminiinisen käyttäytymisen: uhriutumisen. Luulen, että perussuomalaisten menestymisen yksi salaisuus onkin ollut yhdistää mitä maskuliinisimmat ja feminiinisimmät piirteet eli uhan luomisen ja uhriutumisen.

Olemme liikkeessä

Minua on opetettu olemaan se muutos, jonka haluan maailmassa nähdä. Mitä tulee feminiinisenä miehenä olemiseen, en aio olla muutos. Olen rimpuillut ja kipuillut riittävästi, ilman tuloksia.

Olen pessimisti itseni suhteen, mutta optimisti ulkomaailmaa kohtaan. Toivon maailman tekevän sen muutoksen, jonka haluan itsessäni nähdä.

On tietenkin mahdollista, ettei feminiininen mies voi tulla milloinkaan hyväksytyksi tai jopa suosituksi miestyypiksi. Evoluutio on lyönyt meihin leimat, joille emme mahda mitään: mies olkoon maskuliininen ja nainen feminiininen, muuten käy huonosti ihmislajille.

Luulen kuitenkin, että jotain tulee muuttumaan. Tulevaisuuden miehen ei ehkä tarvitse osoittaa joka solullaan olevansa mies. Ehkä tästä kertoo jotain mainitsemani lihaksien merkityksen ja auton statussymboliarvon väheneminen maskuliinisuuden mittareina.

Ja toisaalta, eivätkö jo kirjoitukseni alun esimerkit kieli maailman muuttumisesta: ruotsalaisia ei enää homotella, kaupasta voi ostaa Tom of Finland -lakanoita, suomalainen naiskirjailija voi olla alastomana valtakunnan suurilevikkisimmässä lehdessä ilman, että se aiheuttaa kriisin muualla kuin tämän tekstin kirjoittaneen päässä.

Tiedän, että pystyn kituuttamaan elämäni feminiinisenä miehenä, vaikkei maailma enää muuttuisikaan. Ei minulla ole hätää.

Enemmän olen huolissani pojista. Toivon sydämeni pohjasta, että tulevaisuudessa pojat voisivat halutessaan pukeutua pinkkeihin ja kimalteleviin vaatteisiin ja kuunnella naiivia tyttömusiikkia muuallakin kuin salaa kotona.

Tiedän, että tällaisia poikia on. Tiedän myös sen, että he salailevat feminiinistä puoltaan – eivätkä siksi, että salailu toisi jännitystä, vaan siksi, että he näkevät sen ainoana vaihtoehtona.

Sanoin olevani maailman suhteen optimisti. Sellaiseksi minut tekee kirjailija Margaret Atwoodin sanat.

Atwood on sanonut eräässä haastattelussaan: "Puhuessamme kansallisesta identiteetistä puhumme oikeastaan jostakin sellaisesta, joka on jo ainiaaksi kadonnut, muuttunut tai ainakin muuntunut. Kukaan ei voi tietää, mitä tapahtuu paraikaa, samalla kun puhumme."

Optimisti minussa sanoo, että Atwoodin ajatus pätee laajemminkin. Laita äskeiseen sitaattiin kansallisen identiteetin tilalle sukupuoli-identiteetti, niin tiedät, mitä tarkoitan.