Viime aikoina suomalaiset journalistit ovat saaneet ansaittua huomiota haettuaan sitä, kirjoittaa Jyrki Lehtola.

Journalistit! Malja!

Journalistit! Parhaita! Malja!

Journalistit! Demokratian kulmakiviä, ja jos demokratia kaatuu, ei ole journalistien vika, ne juuri kertoivat laajassa jutussa olevansa kulmakiviä. Malja, malja, malja!

Viime aikoina suomalaiset journalistit ovat saaneet ansaittua huomiota haettuaan sitä. Niitä vainotaan, niitä loukataan, niiltä viedään oikeudet ja kun ne soittavat hätäkeskukseen käveltyään päin seinää, niiden journalistista vapautta rajoitetaan, kun yleinen vaaramerkki ei ala heti raikua.

Helsingin Sanomat julisti pari viikkoa sitten, että oho, meillä on aika vähän naisia sisältönä, me lisätään naisia sisältönä, jakakaa meidän hyvyyttä. Nainen sisältönä ei tosin tarkoita mitään, ”Naisläskillä on oikeus huonoon seksiin” on myös sitä. Suurin ongelma on, miten naisia kohdellaan, supistetaanko ne tarmokkaiksi äideiksi, kannustaviksi puolisoiksi, herkiksi uhreiksi ja heiluuko niiden takapuoli hyvällä tavalla niin kuin naisjulistuksen jälkeen Hesarissa, jossa ”Tia-Maria Sokka laittaa peppunsa tanssimaan, fanit puhkeavat kyyneliin – katso videolta”, ja sellaisiahan naiset ovat: itkevät toistensa takapuolten äärellä.

” Journalismin viikko huipentui keskiviikkona, kun Journalistigaalassa journalistit jakoivat palkintoja niille journalisteille, joita eivät vielä vihaa.

Julkisen Sanan Neuvosto aloitti 12.3. ”vastuullisen journalismin kampanjan”, jonka avulla JSN:n jäsenet kertovat toisilleen, että toisin kuin se pyjamassaan trollaava finni, me emme valehtele, me ei vain jakseta ottaa selvää. JSN myös myöntää itsensä kunniaksi omaa vastuullisen journalismin merkkiä, jota vastuulliset mediat saavat käyttää toisin kuin se trolli, joka kuoli juuri myötähäpeään.

JSN:n jaellessa Mustanaamio-merkkejään STT alkoi juhlia 10 vuotta täyttävää Tyylikirjaansa, jossa kerrotaan, miten tyylillä lopetetaan ruotsinkielinen uutistoiminta sekä aluetoimitukset ja kavennetaan kaikkea sisällöntarjontaa.

Journalismin viikko huipentui keskiviikkona, kun Journalistigaalassa journalistit jakoivat palkintoja niille journalisteille, joita eivät vielä vihaa. Vuoden journalistinen teko -palkinnon voitti Musta laatikko -ohjelmakonsepti, jossa journalistit kertovat lavalla omasta journalismistaan.

Tuo kaikki on inhimillistä ja ymmärrettävää. Kun auktoriteetti on siirtynyt muualle, auktoriteetin menettänyt alkaa pakkotoistaa, että täällä se edelleen on on on. Valeuutiset kertovat, millainen maailma on, ja niitä uskotaan. Sosiopaattiset narsistit johtavat maailmaa, vaikka journalistit varoittivat. Kansan syvin ääni ei olekaan lämmin niin kuin luultiin, kun ääni kuului vain editoiduissa yleisönosastokirjoituksissa. Maailma murenee käsiin Jäämeren radalla, vaikka journalisti kirjoitti juuri kivan jutun kaupunkipyöräilystä.

Siksi ne istuvat siellä keskenään, juhlivat itseään, kun kukaan muu ei enää juhli, malja!

Kirjoittaja on kirjailija ja käsikirjoittaja.