Senhän piti olla hyvä juttu. Supercellillä satumaisesti rikastuneet Ilkka Paananen ja Mikko Kodisoja perustivat talvella Me-säätiön, joka keskittyy syrjäytymisen ehkäisyyn ja lastensuojelutyöhön. Mutta siitäkin joku närkästyi.

Eilen pelimiljonäärien säätiö julkaisi tiedotteen, jossa se haki toimitusjohtajaa. Etsittiin siis kokopäivähommiin tehokasta tyyppiä, joka kanavoisi rahoja oikeisiin kohteisiin. Se oli kai sitten tyhmästi tehty sekin.

”Hyvästi hyvinvointivaltio, tervetuloa huutolaislapset ja syytinkimummut ja -vaarit. Tarkoitus on kai hyvä, mutta periaate perseestä. Nimim. Ei latiakaan lastensairaalalle”, tokaisi muuan tyyppi Facebookissa.

Huolestuneet somekommentoijat näkivät Kodisojan ja Paanasen toiminnan hyvinvointivaltion tuhoamisena.

Ei perkele. Nyt alkoi jo hörhöäkin harmittaa. Ja lujaa. En minäkään sentään noin kommari ole. Olisko parempi, että Paananen ja Kodisoja pitäisivät kaikki massinsa itsellään? Varsinkin kun Supercellilla tienatut rahat eivät ole sinun, minun tai mummosi taskusta vaan kansainvälisiltä pääomasijoittajilta ja pääasiassa japanilaiselta Softbankilta saatuja. Mikä tässä nyt taas oli pielessä?

Supercellin perustajat ovat olleet ihailtavan suoraselkäisiä toimissaan. He ymmärtävät, että heillä on tileillään niin valtava summa rahaa, ettei sitä voi mitenkään yksittäinen ihminen tuhlata. Sitä on hyvä laittaa eteenpäin, tekemään hyvää. Eikä esimerkiksi ostaa kartanoita, joissa porsastella punaisissa housuissa aatelieliitin kanssa.

Hitto kun tekisi mieli hakea tuota toimarin paikkaa. Olisi mieletön tilaisuus saada jotakin todellista aikaan. Mutta kun ovat nämä omatkin miljoonat vielä tekemättä.

Lupaan, että kun vihdoin teen ne järjettömät massit nykyisellä startupillani, pidän todella kovaa ääntä hyväntekeväisyydestäni. Teetän timanteista pääni ylle sädekehän ja perustan Mä-säätiön.

Sillä ei se ahdinkoon joutunut suutu, vaikka rahat tulisivat rikkaaltakin. Eikä Suomi selviä, jos luotamme kaikessa vain valtioon ja keskiluokalta nyhdettyyn verotuloon.