Nuuksio, Lemmenjoki, UKK ja muut erämaat, -27°C – +31°C, hyvässä seurassa

Vesi säilyy paremmin, kun sen käyttää olueksi. Jopa maanviljelyn aloittamisen motivaatio on ollut ohran kasvattaminen oluen raaka-aineeksi. Suomessa retkijuoman säilyvyyteen tulee harvemmin kiinnitettyä huomiota, mutta ruokajuoman merkitystä aterian tekemisessä kokonaiseksi ei tule suinkaan vähätellä – ei edes maasto-olosuhteissa.

Suomessa olut oli keskiajalla yksi arjen keskeisistä ravintoaineista, jota kului jopa 1,5 litraa päivässä. Nykyään olut on ainakin itselleni enemmänkin juhlajuoma, joka kruunaa sekä saunan että hyvän aterian. Päiviä kestänyt reippailu raikkaassa ulkoilmassa tekee ateriasta kuin ateriasta maistuvampaa ja erämaasaunasta erityisen rentouttavaa.

Mutta oletteko kokeilleet mitä oluelle käy, kun sitä on ensin kantanut painavassa rinkassa ja varjellut omilta mieliteoilta useita päiviä? Voin kertoa, jopa keskinkertainen lager alkaa silloin maistumaan! Ja oikeasti hyvä olut, kuten ruokakin, maistuu aivan järkyttävän hyvältä. Se on elämys, jonka eteen kannattaa vähän kärsiäkin.

Miten maksimoida metsäoluen hyötysuhde?

Mitä pidemmästä retkestä tai vaelluksesta on kyse, sitä tärkeämpää on olutsuunnittelu. Oluen painon vuoksi kannattaa harkita tarkkaan ne ateriat ja muut hetket vaelluksella, jolloin vaivalla kannetusta oluesta saa maksimaalisen hyödyn. Itse pidän kauas kannettua olutta arvokkaampana kuin esimerkiksi viiniä; pienestäkin muutaman desin viinipullosta voi nauttia useita kertoja, kun taas olut on väljehtymisen vuoksi parhaimmillaan yhdellä kertaa nautittuna. Hyvä tapa tehostaa ja käyttää hyväkseen tätä oluen ominaisuutta, on tietysti tarjota kavereillekin retkijuomaa kun kerran on oluensa avannut. Porukassa olut tunnetusti maistuu paremmalta.

Omilla vaelluksilla olen saanut oluesta erityistä nautintoa mm. seuraavissa tilanteissa:

Aterioilla: ruokajuomaolut täydentää makuelämyksen kokonaiseksi.

Erämaasaunan lauteilla: ahhhh!

Maisemapaikoissa: vaikkapa tunturin jyrkänteellä on mukavaa pysähtyä hetkeksi ihailemaan maisemia ja hörpätä olut porukalla.

Yllätyksenä: kun porukkaa alkaa väsyttämään ja kaivaa viikon jälkeen rinkkaan piilotetun oluen jaettavaksi vaellusporukan kesken, se nostaa kummasti tunnelmaa.

Kun vaelluksen oluenjuontitapahtumat on suunniteltu, voi alkaa optimoimaan sekä laatua että määrää. Ruokajuomakäytössä lienee selvää, että oluen maku paritetaan valmistettavan ruoan kanssa – ellei lähtökohtana ole tietty olut, jonka mukaan valmistettava ateria luonnollisestikin määräytyy. Muiden oluenjuontitapahtumien suhteen suosittelen toisenlaista lähestymistapaa: minkä oluen maun haluat tuovan mieleen löylyt Anterinmukan saunalla tai auringonlaskun Paratiisikurun ylle? Maun yhdistäminen voimakkaaseen muistoon toimii hämmästyttävän hyvin, mikäli kyseessä on jokin ei-arkipäiväinen ja elämyksellinen maku. Nämä vaelluksen oluenjuontitapahtumat ansaitsevat siis jonkin erikoisemman oluen, joka taatusti jättää muistijäljen! Koff, Karhu ja Lapin Kulta, vaikka ovatkin hyviä lagereita, niin nämä ovat sen verran tavanomaisia, että vielä toistaiseksi en ole kuullu kenenkään ensipuraisulla huutavan: ”Muistatko silloin kun olimme…”. Eli parasta mahdollista rinkkaan, erämaahan ei kannata kantaa bulkkia.

Pienpanimobuumin myötä kauppoihin on tullut ilahduttavan paljon erinomaisia oluita tarjolle ja makumielipiteitä on varmasti yhtä paljon kuin juojiakin. Usein näitä pienpanimoiden tuotteita saa vain lasipullossa, jotka sopivatkin hyvin päiväretkille, kun paino ei ole ongelma. Siksi hyvän vaellukselle sopivan tölkkioluen löytäminen onkin haastavaa. Jostain syystä omasta mielestäni viini on ok ottaa vaellukselle mukaan muovisessa coca-cola -pullossa, mutta olut on kannettava alkuperäisessä pakkauksessaan. Toki dekantoidessa oluen hiilihapot laimenevat jonkin verran, mutta luulen että syy alkuperäisastian preferoimiseen omalla kohdallani on tölkin avausnapsahdus. Napsahdus joka alleviivaa juhlahetkeä ja kertoo kavereille että nyt kannattaa olla hereillä kuksan kanssa. Alkon lisäksi yritän ulkomaanmatkoilta bongailla erikoisempia oluita nautittavaksi erityisissä tilaisuuksissa.

Oluen kanssa usein käytetty sääntö että liian kanssa pärjää aina, ei sittenkään päde vaellusolosuhteissa. Varsinkin kesävaelluksilla tehokkaasti pakatussa rinkassa kun on usein painovaraa, tulee helposti houkutus ottaa reilummin olutta mukaan. Jos rinkka alkaa painaa liikaa, painosta pääsee eroon juomalla, eikö niin? Tein itse tämän virheen ruskavaelluksella pari vuotta sitten, jolloin latasin reppuun ns. mäyräkoiran edestä ohrajuomaa. Vaikka kyseessä oli viikon reissu ja mukana oli janoisia kavereita, niin tämä määrä aiheutti hirvittävän inflaation oluen koetulle arvolle. En muista yhtäkään oluttapahtumaa tuolta reissulta, mutta muistan kyllä että yliraskas rinkka yhdessä 20km päivämatkojen kanssa aiheutti rasitusvamman, joka meinasi keskeyttää koko reissun!

Vähemmän on enemmän oluenkin kanssa ja ah sitä tunnetta kun ensipuraisulla voi nauttia oluen lisäksi vaelluksen huippukohdan fiiliksen mieleen tuovasta muistosta!

Comments

comments