Tutkimus, tuotekehitys ja tukiaiset aivan uuteen asentoon.

Korkeakoulujen rahoitus on takuuvarma puheenaihe julkisessa keskustelussa. Ensin esillä olivat säästöt ja viikonloppuna puheisiin tuli jo hallitusohjelmassa mukana ollut suunnitelma yliopistojen ja ammattikorkeakoulujen pääomittamisesta valtion varoin.

Opetusministeri Sanni Grahn-Laasonen (kok) on ollut jatkuvassa paineessa, mutta on olosuhteisiin verrattuna selvinnyt hyvin.

///

Keskustelu on mennyt auttamatta väärään suuntaan, kun on alkanut spekulointi sillä, kuinka paljon pääomapanostuksella voisi suoraan paikata budjettiin tehtyjä leikkauksia. Fiksusti toteutettu pääomitus antaisi korkeakouluille itsenäistä liikkumatilaa ja mahdollisuuden pitkäjänteisempään suunnitteluun, mutta äänekkäimmät haluavat upottaa kaikki rahat nykyisten rakenteiden syömävelkaan.

Liian vähän keskustellaan siitä, että Suomessa on liian monta keskitason yliopistoa ja ammattikorkeakoulua. Myös niiden keskinäinen yhteistyö on liian hankalaa ja vähäistä. Pienen maan resurssit eivät vain riitä maailman valloitukseen kaikilla aloilla. Luontevampaa olisi keskittyä esimerkiksi metsätalouteen, energiaan, terveyden- ja sairaudenhoitoon ja lääketeollisuuteen. Keskittämällä osaamista suomalaisen tutkimuksen laatu voisi alkaa kiinnostaa ulkomaisia pääomia. Kotimaisen työn laatu kestää vertailun saksalaiseen kuten Turun risteilijät ja Uudenkaupungin autot ovat näyttäneet. Myös opetuksesta ja koulutuksesta voi syntyä aitoja vientituotteita.

///

Pääomittamisen tavoitteena pitäisi olla aito suomalainen malli, jossa yliopistotasoinen tutkimus, yritysten terve tuotekehitys- ja innovaatiotoiminta sekä valtiovallan yritysten tukiaiset uudella tavalla kohtaisivat toisensa. Markkinoiden vastaus on ainoa oikea mittari tutkimukselle, tuotekehitykselle, markkinoinnille ja myynnille. Suomalaisten markkinointitaitoja moititaan, mutta opimme kyllä. Siihen asti pitää saada niin priimaa aikaiseksi, että kauppa käy muutenkin.

Tiedemaailma ei halua joutua markkinoiden armoille, vaan nauttia akateemisesta vapaudesta, riippumattomuudesta ja koskemattomuudesta. Yrityselämän oppeja on sinne tuotu sen verran, että on sorruttu määrälliseen mittaamiseen laadun kustannuksella. Maisterien, lisensiaattien ja tohtoreiden määrän seuranta ja yliopistojen keskinäinen vertailu mittaa lähinnä sinnikkyyttä. Mikään ei ole niin hölmöä kuin pitkään, hartaasti ja huolella työttömyyskortistoon koulutettu tohtori.