On tämä elämä vaan ihmeellistä. Sitä kirjoittaa perjantai-iltana blogiinsa jutun – samanlaisen kuin kaikki muutkin blogin 983 kirjoitusta, julkaisee sen ja painelee nukkumaan. Aamulla lähtee lastensa kanssa pulkkamäkeen ja ihmettelee, kun puhelin alkaa piippailla parin minuutin välein, avaa tietokoneen ja tajuaa, että sitä edellisiltaista kirjoitusta on jaettu yli kolme tuhatta kertaa Facebookissa. Pian huomaa, että kirjoitukseen on tartuttu myös iltapäivälehdissä, Kaksplussassa, vauvapalstalla ja kaikenlaisissa FB:n jakomielitautisissa ryhmissä. Siis kirjoitukseen, joka ihmettelee Anttilan leluosaston markkinointitekstejä. Leluja. Se käsittelee vain ja ainoastaan leluja. Ja yhtäkkiä koko Internet tuntuu olevan kintereillä.

Olen edelleen ihan sanaton tämän kirjoituksen aiheuttamasta reaktiosta. Sekä sen laajuudesta, että sen intensiteetistä. Olen kahden edellisen päivän aikana kuullut kaikki nuo otsikossa mainitut kutsumanimet – ja paljon muita, joita en ole edes lukenut. Olen saanut lukemattoman määrän viestejä, joissa minua kutsutaan mitä erikoisemmilla haukkumanimillä – blogikirjoituksen kommentointimahdollisuuden jouduin sulkemaan kokonaan. Noissa kommenteissa, kirjoituksissa ja keskusteluavauksissa on paitsi arvosteltu minua ja mun tekemisiä, kohdistettu sitä arvostelua myös mun lapsiin, mieheen, perheeseen ja ystäviin. Facebookissa eräs mieshenkilö toivoi ystäväni tulevan raiskatuksi, jotta hänen mielipiteensä leluista muuttuisivat.

Innovatiivisimmat häiritsijät lisäilivät sähköpostiosoitteeni muutamalle sadalle erilaiselle spämmilistalle – kaikkia noita yhdistävä tekijä oli tietysti nimekseni annettu ”anttila huora”. Osa oli jopa niin intensiivisesti mukana tässä palautteenannossa, että näki asiakseen lähetellä solvauksiaan myös tekstiviestillä lauantain ja sunnuntain välisenä yönä.

Useissa viesteissä ihmeteltiin paitsi sitä, että eikö mulla ole parempaa tekemistä niin myös sitä, että miten viitsinkään pahoittaa mieleni tälläisestä asiasta. Mutta tiedättekö mitä? Minä pahoitin mieleni vasta siinä vaiheessa, kun tämä paskakommentointi alkoi. En ollut loukkaantunut Anttilan tekemisistä, loukkaannuin siitä, millaisia kommentteja tuon jälkeen sain. Aika pian ymmärsin kuitenkin, että nuo kommentit kertovat huomattavasti enemmän niiden jättäjistä kuin minusta. Ja sen sijaan, että olisin kohvannut ja vouhkannut asiasta pitkin Internetiä, laitoin vehkeeni kiinni ja join punaviiniä.

Eräs toimittaja kysyi multa tänään, että aionko jatkaa kirjoittamista tästä huolimatta. Vastasin, että tietysti aion – en minä suostu elämään sellaisessa yhteiskunnassa, jossa joudun väkivallan pelossa sensuroimaan omia mielipiteitäni. Hiljeneminen olisi voitto sille somen naisvihalle, joka nyt elää kukoistuskauttaan. Se aivan käsittämätön viha, josta osansa ovat tänä vuonna saaneet ainakin jo Aarikan Lotta, Sini Korpinen, Naisasialiitto Unioni (ensimmäisen ja toisen kerran) ja Veronika Honkasalo. Nyt, jos koskaan meidän pitää olla äänessä ja esillä – eikä sitä muutama huorittelija pysty muuksi muuttamaan.

PS. Kaikille niille, joille oli jossain määrin epäselvää, että miksi tyttöjen ja poikien lelujen erotteleminen pitäisi lopettaa, suosittelen esimerkiksi Veeran kirjoitusta aiheesta. Kyse ei ole sukupuolen kieltämisestä, vaan lapsen henkilökohtaisten kiinnostuksenkohteiden ja intressien tukemisesta. Tässä vielä havainnollistava kuva aiheesta.

EDIT: Koska tuo kommentointi jatkuu edelleen, otan käyttööni kommenttien ennakkotarkastuksen. Alatyylisiä tai herjaavia kommentteja en julkaise, asiallinen kritiikki ja keskustelu sen sijaan on ihan tervetullutta.