Kokeilua johtanut eläköitynyt työmarkkinaneuvos Pekka Peltola uskoo, että kuuden tunnin työpäivät ovat tulevaisuutta. Lyhyeen työviikkoon hän suhtautuu skeptisesti.

Pekka Peltola puhuu kuuden tunnin työpäivien puolesta. Hän johti 1990-luvun lopussa työaikakokeilua, joka ei saanut jatkoa hyvistä tuloksista huolimatta.­

Lyhyttä työaikaa on testattu suuremmassa ja pienemmässä mittakaavassa ympäri maailmaa. Muun muassa ruotsalaisessa vanhainkodissa kuuden tunnin työpäivät paransivat tuottavuutta, mutta kokeilua ei silti laajennettu, sillä kulut olisivat kasvaneet julkisella puolella liian suuriksi.

Uudessa-Seelannissa yksityinen yhtiö testasi nelipäiväistä työviikkoa ja tulokset olivat positiivisia. Muun muassa työhön sitoutuminen parani.

Lyhyempää työaikaa kokeiltiin myös Suomessa. Valtion ja EU:n rahoittama kolmen vuoden kokeilu 1996–1999 kattoi 30 työpaikkaa, joista vajaa puolet olivat yksityisiä.

Yksityiset muodostuivat pääasiassa erikokoisista teollisuuden alan yrityksistä.

Hyödyt näkyivät myös Suomessa: tuottavuus otti aimo harppauksen parempaan päin. Muun muassa Nokian Renkaiden tuottavuus kohosi 33 prosenttia ja putkiyhtiö KWH Pipe kasvatti tuottavuuttaan 42,2 prosenttia.

Putkiyhtiön tuoteyksikkökustannus laski niin ikään.

Itse asiassa tuottavuus kasvoi niin paljon, ettei yhtiöille tuottanut ongelmia maksaa kaksi tuntia lyhyemmästä työpäivästä kahdeksan tunnin töiden palkkaa.

– Me emme puuttuneet lainkaan siihen, millaista palkkaa työntekijöille maksettiin, vaan se oli työnantajan ja -tekijän välinen sopimus. Useat maksoivat samaa palkkaa kuin aiemmin, osa sopi maksavansa seitsemältä tunnilta, kertoo kokeilua johtanut eläköitynyt työmarkkinaneuvos ja nykyinen tietokirjailija Pekka Peltola.

Aiheeseen liittyvän muistelmateoksen Päätä seinään – Idealistin muistelmat kirjoittanut mies kertoo, että kokeilu oli jatkumoa tutkimukselle, jonka mukaan ihmisen työteho alkaa laskemaan kuuden työtunnin jälkeen.

Vaikka tuottavuuden kasvu oli suurinta teollisuusalalla, näkyivät positiiviset tulokset Peltolan mukaan myös muilla aloilla. Kuuden tunnin vuoroja oli helppo paloitella useampaan peräkkäiseen vuoroon, mikä tehosti työtä.

– Kun työpaikalla on esimerkiksi 12 tunnin aikajaksolla vähintään yksi ihminen, ei jouduta maksamaan vuokraa niin paljoa ”tyhjästä”. Toisin sanoen tilojen käyttö tehostuu myös, kun työtiloja ei käytetä esimerkiksi vain virastoaikana, eli kahdeksaa tuntia.

Lisäksi työhyvinvointi parani, kuten myöhemmissäkin työaikakokeiluissa on huomattu. Työhyvinvoinnin paraneminen puolestaan vähentää sairauspoissaoloja.

– Meidän kokeilussamme eräs nainen kertoi, ettei ole enää jatkuvasti väsynyt lauantaina ja jaksoi jopa leipoa silloin.

”Ideologista vastustusta”

Jos ja kun tulokset olivat positiivisia, miksi kokeilu ei jatkunut? Eikö yksityinen yhtiö siirtyisi mieluusti lyhyempään työpäivään, jos se parantaa tuottavuutta?

– Ideologinen vastustus on vahvaa, erityisesti ylimmässä johdossa, omistajilla. Tuotantopäälliköt, lähiesimiehet ja toimitusjohtajat näkevät selkeämmin työtehon parantumisen. He voivat kannattaa työajan lyhentämistä, mutta ylempää tulee painetta pysyä entisessä.

Eläköitynyt työmarkkinaneuvos ja nykyinen tietokirjailija Pekka Peltola.­

Peltolan mukaan vastustus kumpuaa toisaalta siitä, että työnantajat haluavat maksaa työajan, eivät työn tuottavuuden mukaan. Kuuden tunnin työpäivästä ei siis haluta maksaa nykyisen kuuden tunnin työaikaa suurempaa palkkaa, vaikka tuottavuus nousisikin.

– Korkeampi tuntipalkka on työnantajille peikko.

Toisaalta Peltolan mukaan kyse voi olla myös siitä, että työnantaja pelkää kontrollin vähenemistä.

– Tuottavuuden paraneminen johtui osaltaan työn uudelleen organisoimisesta, mutta jos hyödyt haluttaisiin täysimääräisenä, pitäisi ammattiosastot ottaa vahvemmin mukaan työaikasuunnitteluun. Sitä työnantaja harvoin haluaa.

Peltolan mukaan työnantajat suosivat mieluummin osa-aikaista työtä sesonkeina, kun sitä tarvitaan. Työn tuottavuuden pitkäjänteine kasvattaminen jää vähemmälle huomiolle.

Peltolan johtamassa tutkimuksessa tutkittiin myös neljän päivän työviikkoa, jota liikenne- ja viestintäministeri Sanna Marin niin ikään ehdotti. Siihen mies suhtautuu skeptisesti.

– Selvästi tehokkain tapa oli kuuden tunnin työpäivä. Neljän päivän työviikko varmastikin lisää työhyvinvointia, mutta tuottavuutta se ei lisäisi. Siinä tehtäisiin yhä kahdeksan tunnin työpäivää, eli päiviin sisältyisi yhä työtehon kannalta heikkoja tunteja, Peltola toteaa.

Kiky ei keskity tuottavuuteen tai ole lopullinen lääke työttömyyteen

Peltolan mukaan kilpailukykysopimus ei ratkaise Suomen ongelmia, jotka liittyvät työtehoon. Hän kertoo, että kiky-sopimus ei juuri paranna itse tuottavuutta, vaan ainoastaan alentaa työvoimakustannuksia.

Peltolan mukaan tuottavuus työtuntia kohden nimenomaan laskee kikyn myötä.

– Siksi kukaan ei enää puhukaan tuottavuusloikasta, vaan puhutaan kilpailukyvyn parantamisesta. Eihän lisätunnit mitään tuottavuutta paranna ja sen myönsivät jo edellisenkin hallituksen tutkijat.

Peltola on myös skeptinen siitä, millainen vaikutus kiky-sopimuksella tulee olemaan tulevaisuudessa. Hänen mukaan suuria päätelmiä ei voida vielä tehdä.

Hän ei myöskään usko, että työttömyyttä saataisiin kuriin vain työvoimakustannuksia karsimalla. Sen sijaan Peltola näkee, että lyhyemmän työpäivän ansiosta tuottavuus nousee sen verran, että työttömiä saadaan palkattua takaisin työelämään.

– Meidänkin testissämme työllisyysvaikutukset olivat varsin hyviä, vaikka saimmekin kritiikkiä siitä, ettei pitkäaikaistyöttömien työttömyys laskenut. Se ei kuitenkaan ollut edes ensisijainen tavoitteemme.

Peltola kokeekin, että työaika tulee lyhenemään tulevaisuudessa – ei ehkä vielä, mutta viimein se on välttämätöntä, mikäli työelämään halutaan enemmän tekijöitä. Hänen mukaansa se vaatii kuitenkin poliittisen ilmapiirin muuttumista.