Helsingin Sanomien artikkeli suomalaisesta signaalitiedustelusta räjäytti käyntiin moniulotteisen prosessin. Isot tunteet, tärkeät periaatteet ja kiristynyt turvallisuustilanne ovat kuohunnan käyttövoimia.

Vaikka keskustelu onkin tähän asti keskittynyt lähinnä Helsingin Sanomiin, niin ylivoimaisesti tärkein asia on etsiä vuodon mahdollistanut aukko turvallisuudessa ja tukkia se. Vuodettujen salaisten asiakirjojen käsittely on määräysten mukaan oltava kokonaisuudessaan jäljitettävissä. Niistä ei saa ottaa kopioita, eikä jakaa eteenpäin ilman kirjallista lupaa. Olennainen kysymys onkin, että miten valvonta on pettänyt. Suuria kysymyksiä ovat myös se, missä dokumentit ovat olleet aiemmin ja missä ne ovat nyt.

Iso asia on sekin, löytyykö vuoto Puolustusvoimista, muualta virkakoneistossa vai poliittisesta päätöksenteosta. Myös vuotajan motiivi on tärkeä. Vuotajilla on yleensä taustalla joko halu paljastaa vääryyksiä tai kostaa. Myös valitun poliittisen linjan vastustaminen voi olla vuodon syynä. Vääryyksistä ei ole kyse, sillä mitään sellaiseen viittaavaa ei dokumenteista HS:n mukaan löytynyt.

Valtionhallinnon ja varsinkin Puolustusvoimien toimintakulttuurissa tiedusteluun liittyvä ehdoton vaitiolo on refleksi.

Pieni, mutta merkittävä osa tiedustelusta tapahtuu salaisilla keinoilla. Näin saadusta tiedosta on usein mahdollista tehdä johtopäätöksiä siitä miten ja mistä tieto on saatu. Siksi tiedustelutiedon salaaminen on onnistuneen tiedustelun perusta. Valtionhallinnon ja varsinkin Puolustusvoimien toimintakulttuurissa tiedusteluun liittyvä ehdoton vaitiolo on refleksi. HS:n jutusta syntyneet vaaran ja petoksen tunteet johtivat koviin reaktioihin. Tämä kuohunta voi auttaa ymmärtämään, miten voimakkaita reaktioita on mahdollista synnyttää uhkien lietsonnalla.

Artikkeli ei maallikon näkökulmasta sisältänyt mitään järisyttävää. On kuitenkin täysin mahdotonta sanoa onko muiden tiedustelupalvelujen mahdollista tehdä siitä johtopäätöksiä. Suomalaisille juttu oli itse asiassa hyvää oppia siitä, miten hankitaan päätöksenteon tueksi sitä tietoa, jonka avulla olemme pistäneet viime vuosina rajusti uusiksi turvallisuuteemme liittyviä järjestelyjä.

Viime vuosien uuteen normaaliin on myös kuulunut Venäjän meihin suuntaama aggressiiviinen informaatiovaikuttaminen, joka on jo käynnistynyt tämänkin tapauksen osalta. Esimerkiksi Venäjän valtion uutiskanava Vesti on kytkenyt (siirryt toiseen palveluun) vuodon Natoon ja presidentti Sauli Niinistön uudelleenvalintaan.

Tavallaan tämä vuoto on myös seurausta läpinäkyvyyttä edellyttävästä ajastamme. Avoin yhteiskunta, jossa sananvapaus ja lehdistönvapaus kukoistavat, törmää väistämättä tällaisiin tilanteisiin. Rajojen kokeiluja ja ylilyöntejä tarvitaan määrittelemään mitä saa tehdä ja mitä ei. Tässä HS oli periaatteessa hyvällä asialla, kertomassa kansalaisille tärkeästä, mutta lähes täysin tuntemattomasta asiasta eli signaalitiedustelusta. Tällä kertaa tietotyhjiön käytännössä väistämätön täyttyminen tapahtui näin. Turha salaisten asiakirjojen ja yksityiskohtien esittely sekä pinnallinen kytkentä uuden tiedustelulain kosketuksista kansalaiseen menivät kuitenkin yli ja ohi.

Suomi on ponnistellut täysin voimin vuosien ajan ollakseen turvallisuuspoliittisesti mielenkiintoinen ja luotettava kumppani länsimaille. Myös tätä pyrkimystä vuodon voi ajatella haittaavan. Sekä siviili- että sotilastiedustelu on tehnyt jonkinlaista tiedonvaihtoa länsimaiden vastaavien toimijoiden kanssa jo vuosikymmeniä. Se on kuitenkin varmaa, että mikään mikään maa ei vaaranna tietolähteitään, jos ajattelee Suomen olevan riski. Tosin tiedustelun maailmassa sauna palaa vuotojen takia jokaisella vuorollaan.

Yleisen mielipiteen aalto Helsingin Sanomien toimintaa vastaan ei toivottavasti käänny ristiretkeksi toimittajia ja journalismia vastaan.

Päätoimittajilta ja muilta mediavaikuttajilta on tullut laaja kirjo erilaisia kannanottoja asiaan. Merkki siitä, että asia on todella hankala. Yllättävän rajuna noussut yleisen mielipiteen aalto Helsingin Sanomien toimintaa vastaan ei toivottavasti käänny ristiretkeksi toimittajia ja journalismia vastaan. Sitä taistoa kun käyvät jo erilaiset äärivoimat politiikan marginaaleissa. Vaikka HS minun mielestäni toimi julkaistessaan tämän jutun tässä muodossa väärin, niin asiaa selvitetään paitsi oikeudessa, niin varmasti myös lehden sisällä. Journalismi on itseään korjaavaa toimintaa. Helsingin Sanomat on tasokas, journalistinen julkaisu ja sellaisena myös tästä virheestä huolimatta pysyy. Toivon sen pystyvän käymään tämän prosessin avoimen kriittisesti läpi ja hakemaan näin taas luottamusta lukijoiltaan. Helsingin Sanomat tarvitsee lukijansa, mutta myös Suomi tarvitsee Hesarinsa.

Suomen turvallisuus rakentuu monista asioista. Tässä sotkussa on mukana kaksi keskeistä, tiedustelu ja vapaa media. Tapahtunut selvitetään nyt perin pohjin ja lain mukaan. Vahinkoa on tapahtunut, mutta suurimman vahingon voimme tehdä itsellemme, jos menetämme luottamuksen jompaan kumpaan tai kumpaankin näistä. Meillä on sekä laadukas media että luotettava virkakoneisto. Kumpikaan ei ole virheetön, mutta pääsääntöisesti meillä on maailmassa harvinainen etuoikeus voida luottaa näihin kahteen.

Janne "Rysky" Riiheläinen

Kirjoittaja on joensuulainen bloggari, joka on aktiivinen turvallisuuspolitiikan keskustelija. Riiheläinen on vapaa toimija, joka ei ole sidottu mihinkään asemaan, organisaatioon tai ajatussuuntaan.