Novinarka Net.hr-a Đurđica Klancir zaljuljala je medije, javnost, političare, pa čak i MUP i Ravnateljstvo policije nakon što ju je policija u jutarnjim satima došla legitimirati u redakciju. Razlog je bio Sisačko-moslavački župan Žinić, koji je odlučio ići privatnom tužbom protiv novinarke. Kako do sada nije bila praksa provjera identiteta na radnom mjestu osobe protiv koje netko želi podići privatnu tužbu, a posebno javne osobe o kojoj se svi podatci, uz fotografiju, mogu pronaći i na Googleu postavlja se pitanje što je bio cilj slanja policije u redakciju Net.hr-a.

Iako je Đurđica Klancir ovih dana posebno zauzeta pristala je na intervju, u kojem je govorila i o ovom slučaju, ali i o situaciji na medijskoj sceni, dotakla je političku situaciju u Hrvatskoj, a prisjetila se i prvih praćenja i prisluškivanja koje je kao novinarka doživjela.

Pročitali ste priopćenje MUP-a i Ravnateljstva policije. Kakva je Vaša reakcija?

S jedne strane drago mi je da su razgovarali o tome. Drago mi je da čujem da je sastanak trajao dugo. Ako je to što se dogodilo meni, to što se dogodilo redakciji Net.hr-a, taj ulazak policije zbog ovakvog razloga, pokrenuo nekakve promjene u Pravilniku ili Zakonu, koje će poboljšati postupanje policije, u redu. Ali, za mene je to tehniciranje, bavljenje formom. Ja bih se vratila na suštinu. A, to mi u ovom odgovoru Ravnateljstva nemamo.

Je li netko iz politike, je li župan Žinić, je li njegov odvjetnik zvao, zatražio ovakvo postupanje? Nekoliko ustavnih stručnjaka i mnogi drugi odvjetnici rekli su da je ovo apsolutno neuobičajeno, neprimjereno postupanje. Dakle, još uvijek nema naznaka da se događa bilo kakav sudski proces. Ranije nije bilo nikakvog pokušaja dostave, pa da sam se ja oglušila. Dakle, radilo se tome da je policija došla prije nego što župan Žinić podnio privatnu tužbu protiv mene, da je došla u redakciju i tražila moje podatke.

Dakle, nakon što je i Sindikat policije potvrdio da je to neuobičajeno postupanje i da je vrlo izgledno da se radi o instrumentalizaciji jednog političara, nakon što su oni upozorili da su i inače suočeni s takvim postupanjem, nakon što su ustavni stručnjaci rekli da se vrlo izgledno radi o kršenju Ustavnih prava, policija to svodi na tehničko pitanje jesu li policijski službenici mogli ući u informacijski sustav, jesu li mogli vidjeti mogu fotografiju ili ne. Rekla bih da je to samo pokušaj zadržavanja na površini i guranje ovog problema pod tepih. Ono što nisu odgovorili je, je li župan Žinić kontaktirao s nekim u policiji. Imamo saznanja, vidjeli smo iz fotografija, da je u prijateljskim odnosima s policijskim načelnikom. Zapravo s obojicom policijskih načelnika, i policijskim načelnikom sisačko-moslavačke policije i s načelnikom zagrebačke policije. Odvjetnik Kaleb je sam rekao da je zatražio žurno postupanje, da mu prođe zakonski rok za podnošenje tužbe. Oni su, kako bi se reklo, zatražili jednu žurnu akciju od policije. Ali, tko to može naručiti? Može li odvjetnik? Može li političar za svoju privatnu tužbu naručiti takvo postupanje policije? Na to pitanje odgovor nismo dobili u ovom priopćenju. Oni ostaju u toj razini je li Pravilnik, je li informacijski sustav bio dostupan ili nije. Naglašavam ponovno, na guglanje se može doći do mene, može se vidjeti tko sam, što sam. Postoje fotografije za moju identifikaciju. Nastupam često u medijima kao analitičarka. Velikim dijelom sam javna osoba. Sve svoje tekstove potpisujem imenom i prezimenom, dakle mislim da je i tužitelj htio, mogao je poslati meni tužbu na redakciju. Mogao je doći do mene bez ove, ja bih rekla, upotrebe i zloupotrebe policije u privatne svrhe.

Moram priznati da nisam pročitala taj Vaš tekst o zapošljavanju sina župana Žinića….

Dakle, ja sam napisala dva teksta, za koja sam se pitala, je li neki od tih tekstova za koji župan želi tužiti. Jedan je o zapošljavanju sina, drugi je o razrješenju, smjeni ravnatelja Osnovne škole u Glini. U tom istupu župan Žinić, dan nakon slanja policije, kada su ga novinari pitali o čemu se radi, on je rekao da želi privatno tužiti zbog teksta o smjeni ravnatelja Osnovne škole Glina. Tužba još nije došla, ne znam detalje, no naglašavam; on očito želi tužiti mene privatno, ne medij koji je objavio taj tekst. To pokazuje taj jedan modus operandi da se ide na osobu, da se želi drugim novinarima poslati poruka “nemojte istraživati takve teme, možemo vam poslati policiju, tužiti ćemo vas privatno”. Vi znate što to znači. Vi u tom slučaju možete i ne morate dobiti pravnu podršku svoje redakcije. Srećom, ja imam izdavača koji me podržava, imam glavnog urednika koji me podržava, odvjetnica Net.hr-a će mi pomoći i u ovom slučaju. Ali, mnogim drugim novinarima ne znamo hoće li. A tu je ta poruka prema svim novinarima, “ako ćete se baviti takvim temama ići ćemo privatnim tužbama na vas osobno”.

Kada radite takvu “škakljivu” temu provjerite li potpuno sve podatke i napišete li isključivo istinite podatke?

Dakle, ja sam razgovarala s nekoliko osoba. Pretpostavljam da su Županu problematične izjave ravnatelja, koji je smijenjen. Te su izjave pod imenom i prezimenom, snimljene, autentične. Osim toga, čim sam počela raditi na toj temi tražila sam i Županovu izjavu, tražila kontakt s njim. Vi znate da su sada političari bilo kojeg ranga nedostupniji nego ikada. Ja sam jako dugo novinar. U 90-tima vi ste nazvali telefonom, mogli ste doći i do moćnih direktora i do ministara i političara. Oni bi se javili ili se ne bi javili na telefon. Vi ste uspijevali ostvariti direktan kontakt s mnogima, mnogo češće nego danas. Danas su tu cijeli, ja bih rekla, obrambeni grozdovi, gdje vi ne uspjevate stupiti u direktan kontakt s osobom koju želite pitati. Dakle, kada vi želite pitati drugu stranu. No, ja sam dakle, do župana Žinića pokušala doći osobno i direktno, te preko njegove tajnice. Naravno, on bi obično bio spriječen, nije se moglo doći do njega. Poslala sam upit mailom. Odgovor koji je stigao je inkomporiran u tekst. U tekstu koji je objavljen je i odgovor župana Žinića. On danas želi ići s privatnom tužbom na mene.

No, što je tu važno također? Župani, gradonačelnici češće žele ugušiti lokalne medije. Mnogi problemi iz lokalnih sredina, gradova, mjesta, županija ne uspijevaju se uopće probiti do javnosti na lokalnoj razini. Tako je bilo i sa ovim slučajem. Net.hr je, nazovimo to uvjetno, medij nacionalnog dometa. Bavimo se temama iz cijele Hrvatske. Mi nismo lokalni medij. Netko se može pitati, pa dobro zašto se Net.hr bavio slučajem smjene ravnatelja u Osnovnoj školi Glina? Zato, jer je taj slučaj vrlo znakovit i za lokalnu sredinu i za cjelokupnu Hrvatsku, u ovom trenutku. Čovjek kojemu je nedostajalo nekoliko mjeseci do odlaska u mirovinu i do završetka njegova mandata, ravnatelj je. Bio je popularan ravnatelj, bez ikakve mrlje u svojoj karijeri, provjerila sam. Nikakvih primjedbi nije bilo na rad ravnatelja u Osnovnoj školi Glina. I iznenada, pred završetkom njegovog mandata, odlučili su ga smijeniti. Maknuti. On je uvjeren, a ima i dokaze, da bi ga po političkom diktatu zamijenila osoba koja je sklona županu. Dakle, da se radi o jednoj političkoj operaciji. Zašto je to važno? Pogledajte, mi smo se našli u zemlji u kojoj se po političkoj liniji zapošljavaju ravnatelji i ravnateljice. Počinje se govoriti da je za mjesto čistačice u osnovnoj školi potrebna politička iskaznica ili preporuka po političkoj liniji. Drugo, ministrica obrazovanja, gospođa Divjak je posvetila dvije neodređene rečenice odaslane iz Ministarstva obrazovanja. Ministrica koja toliko vremena ima posvećivati svojoj osobnoj promociji, nije se bavila slučajem čovjeka koji je na kraju svoje karijere. Pazite, 40 godina poštenog i ozbiljnog rada u školstvu, bez mrlje. I čovjeka se u jednoj školskoj godini, u jednom blitzkriegu išlo izbacivati iz škole, u kojoj je cijeli život radio. Kakvu vi poruku šaljete djeci u toj školi? Roditeljima? To su te mikro situacije koje govore o tome u kakvom se jadnom stanju našla Hrvatska. I to je tema za mene. Bila i ostala, pa makar me i tužio župan Žinić.



Kako ste uopće došli do te teme?

Javili su mi se mještani Gline. Javili su se na mail Net.hr-a i upozorili su na nekoliko problema i političkih pritisaka. Upozorili su na samovolju Župana i Gradonačelnika kroz nekoliko slučajeva. Ja sam se posebno zainteresirala za taj slučaj i došla sam do broja Ravnatelja. On mi je poslao dokumentaciju. Razgovarala sam s odvjetnicima. Evo, pokušala sam i sa Županom, al dobila sam od njega odgovor mailom, koji je objavljen u tom tekstu.

Spomenuli ste lokalne medije, koji se ne uspijevaju probiti. Kako gledate na to da su ti lokalni mediji u situaciji da nemaju zatvorenu financijsku konstrukciju i onda pribjegavaju tome da ih financiraju gradovi, općine, županije. Kako će oni istraživati i pisati o eventualnim nepravilnostima, ako su plaćeni iz tog izvora?

Apsolutno ne mogu biti nezavisni. Pretvaraju se zapravo u nastavak promocije institucije ili župana ili gradonačelnika, umjesto da nezavisno obrađuju teme. U ovom slučaju, nakon što je medijski odjeknulo i nakon što se čulo da je župan Žinić u pozadini tog događaja, javljaju mi se lokalni novinari koji kažu u kakvim uvjetima rade. Da moraju pratiti promotivno posjete političara, a ne baviti se stvarnim problemima u lokalnoj zajednici. Da su oni na to naprosto primorani, jer su egzistencijalno ugroženi, ali da je to zapravo frustrirajuća situacija. Spomenuli su mi čak da se sjednice županije Sisačko-moslavačke odvijaju u dvorani čiji je vlasnik, ja mislim radio Banovina, koji pak dobiva u toj raspodijeli financijskih sredstava županije za lokalne medije, mnogo novaca. Ukratko, kako se može očekivati da se bilo kakav problematičan potez tog župana Sisačko-moslavačke županije ili predsjednice Skupštine Sisačko-moslavačke županije, normalno tretira u tim medijima? Nažalost, mali su izgledi da će se bilo što takvog problematizirati. Posebno primjeri korupcije ili nepotizma. Upravo stoga ljudi apeliraju na nas iz nacionalnih portala da se bavimo tim slučajevima.

Dodatni problem je kada su gradski vijećnici vlasnici portala i radio postaja. Oni svoje portale i radio postaje koriste u političke svrhe i pritiske na Vlast, ako nisu u njoj.

Nažalost, to je veliki, veliki problem hrvatske medijske scene da ne postoji mreža, da se nije našlo načina da se održava mreža lokalnih medija, koji bi mogli nezavisno tretirati postupke i ponašanja, nazovimo ih tako, lokalnih šerifa. Ja sam ovih dana dobila jako puno poziva u kojima se opisuje na koji način vlada župan Žinić. Da je kod njih normalno da maltene policija Sisačko moslavačka servisno obavlja mnoge postupke za njega osobno, itd, itd. I u drugim segmentima. Zbilja zabrinjavajuće. Zbilja zabrinjavajuće. A nema kontrolnih mehanizama. S vrha Vlasti upravo se emitira takvo, s jedne strane nepoštivanje i neuvažavanje medija, a s druge strane imamo primjere potpune neodgovornosti. Jer ako nitko nije odgovarao za velike zloupotrebe sa nacionalne razine, ako može proći, ja volim spomenuti taj primjer načina na koji se pisao Lex Agrokor u Banskim dvorima, da se, dakle pozivalo prijatelje i suradnike. Dakle, da nije Vlada formirala transparentno radnu skupinu za pisanje Zakona. Potom su se u Agrokoru pojavili, kao savjetnici, oni koji su sudjelovali u pisanju Lex Agrokora i ubrali velike honorare Ako za to nitko nije odgovarao, ako je moguće da se za potrebe raspetljavanja neke situacije angažira SOA, na način na koji se u slučaju Tolušić angažirala……. Dakle, imamo, ja sam rekla “halo SOA sitaciju”. Pazite, tko od običnih građana, tko od medija, tko od drugih novinara može nazvati SOU i zamoliti da nam provjere neke fotografije? Tko od običnih građana može nazvati policiju i naručit da mu žurno idu potražiti adresu ili pregledati bilo što za njega? Ne možemo. To je to. Tu dolazimo do toga da se ti standardi emitiraju s vrha države. Emitiraju iz političkog vrha. Nema političke odgovornosti. Nema istraga, istraga stvarnih zloupotreba, pa i kriminalnih situacija. Državni odvjetnik se svako malo nađe u situaciji da bude također neki pomoćni radnik premijera ili drugih političara. I onda, mi se spuštamo na nižu razinu. I onda župani i gradonačelnici po tom istom obrascu rade što hoće. Znaju da su nedodirljivi.

Tko će djelovati? Tko će ih propitivati? Lokalne medije i onako plaćaju. Nema nezavisnih. Nema mogućnosti da ih se propituje na taj način. Kada netko o njima nešto napiše, oni idu agresivno, evo kao i u mom slučaju. Idu osobno. Osim ove tužbe, gdje se išlo tako dramatično, imam još dvije tužbe. Za jednu je tužitelj jedan od onih koji su sudjelovali u pisanju Lex Agrokora. I koji isto, ne tuži ni zbog kakve činjenične pogreške, nego tuži se zato jer se smatra da sam nanijela štetu ugledu te osobe. Ja bih rekla, nije li bilo neugledno to što se pod okriljem noći išlo sudjelovati u nečem takvom!? U normalnom društvu to bi bilo sporno, a ne bi bilo sporno i predmet tužbe to da je netko pisao o tome. Nažalost, ja bih rekla da se kod nas preokreće pila naopako i da se gone oni koji žele ukazivati na probleme, umjesto da odgovaraju oni koji te probleme zapravo proizvode. I to na štetu svih građana, jer radi se o javnim osobama. U ovom slučaju radi se o županu, radi se o čovjeku koji je izabran, koji živi na plaći iz naših poreza. On mora dozvoliti da se propituje. Ja dopuštam da sam ja javna osoba i da me se propituje, način na koji radim. I da, može me se i tužiti ako sam pogriješila. Ali, ovdje smo došli do toga da se ne tuži zbog činjenica, nego zbog interpretacije jesu li te činjenice nekome nanijele bol. Dakle, dođemo do toga da nije problem je li netko krao ili je netko nekome namjestio neku korist ili ponizio nekoga, nego dođemo do toga je li uvredljivo da smo pisali o tome.

Vi ste i prije pisali o “škakljivim temama”, korupciji i da ste dobivali prijetnje. Na N1 ste rekli da ste dobili i zaklanu mačku kao upozorenje.

Bilo je. Ja sam dugo u medijima, 30 godina. Bila sam na sudu. Odazivam se na sve sudske pozive, kao svjedok ili ako netko tuži mene zbog nečeg što sam pisala. Nije nikakav problem. Bila sam i glavna urednica, pa naprosto po toj funkciji idete na sud. I apsolutno sam spremna odgovarati za sve što trebam odgovarati. Bilo je naravno mnogo i pritisaka i vrijeđanja i prijetnji i dolazaka pred kućna vrata i ostavljanja prijetećih poruka. Tada su bile telefonske sekretarice, danas u inbox povremeno dobivam i prijetnje i uvrede. Ali, toliko sam dugo u ovom poslu da nastojim uvijek razlučiti što su impulzivne, gnjevne poruke, možda isto tako nesretnih ljudi koji su po cijeli dan doma i pred kompjuterom. Ne stignem na sve reagirati. Ali, ovo je bilo pitanje sustava. Pitanje je li netko zloupotrijebio sustav.

90-tih sam bila u grupi novinara koje se pratilo i prisluškivalo zbog sumnji da svojim pisanjem nanosimo štetu. Bilo je to vrlo neugodno vidjeti, spoznati da postoje u Službi za zaštitu ustavnog poretka dosjei za nas nekoliko novinara. Tada sam bila glavna urednica Globusa i na neki način sam mislila da je moguće da su me počeli pratiti i prisluškivati u trenutku, kada sam postala glavna urednica tada jednog od najutjecajnijeg političkog tjednika. Tiraža je bila 130.000 do 140.000 prodanih primjeraka. Ono što me je zapanjilo, kada sam dobila uvid u dosje, zapanjilo me to da se prvi puta mene počelo prisluškivati i uhoditi, ja mislim 92. Tu je operaciju potpisao tadašnji ministar Ivan Jarnjak. Znate zašto? Zato jer sam objavila tekst o tome da je u Uredu predsjednika potpisana Odluka o dodjeli visokih činova, rekla bih političkim suradnicima predsjednika Tuđmana, koji da prostite, nisu vidjeli ratišta. Od Antuna Vrdoljaka do mnogih drugih ljudi, koji nisu vidjeli ratišta, dobili su tom prilikom činove koji su naravno nosili sa sobom i benificije, itd…itd… Policiju je zanimalo, naravno, kako sam došla do tog. Materijal je bio autentičan. Nije bilo nikakvog spora oko toga. Vlast je željela saznati tko mi je doturio taj dokument. Dokument mi je doturila jedna djelatnica iz tadašnjeg Ureda predsjednika, koja je i sama bila na ratištu i koja je osjetila, rekla bih, gađenje zbog toga što ljudi koji nisu vidjeli ratišta su u tom trenutku dobili odličja. To je bio taj trenutak, u kojem je očito vidljivo bilo da se sprema jedna nova elita, koja će si dijeliti činove, potom stanove, potom zaslužne mirovine, itd….itd… Uvijek imate u sustavu ljudi koji žele da te informacije dospiju u javnost putem novinara, putem medija. Naravno, stanje u medijima je sve teže. Sve je manje prostora i mogućnosti da takve istinite informacije dospiju u javnost. Ali, eto još uvijek ima nastojanja, unatoč svim tim i tužbama i prijetnjama. I HND je sada prosvjedovao. Mislim da je važno da je za 2019-tu izuzetno važna sloboda medija, sloboda novinarstva. Mogućnost da se istinito i objektivno informira. Naravno da je to sve teže uz sve moćniju političku strukturu, koja putem oglašavanja, putem mreže konferencija, dakle tim mehanizmima, putem ministarstva, izdavače zapravo želi vezati za svoju stranu i onda naravno osigurati prostor za svoje spinove, za svoju interpretaciju istine. Za svoje dogovorne intervjue. Danas je prava rijetkost dobiti priliku napraviti normalan intervju s političarem. To se sve pretvara u dogovorne intervjue, s dogovorenim pitanjima, dogovorenim odgovorima. I sve je teže probijati se kroz tu masu, kroz taj zid spinova probijati istinu i istinitu informaciju.

Je li Vas ponekad strah kada pišete o nečemu za što znate da ćete dobiti prijetnje?

Ne. Ne, nakon ovoliko godina već znam procijeniti kakve su moguće reakcije. Reći ću Vam najiskrenije. Toliko sam dugo u novinarstvu, ja se znam našaliti da misle da je pekarstvo, da se prekvalificiram. Bilo je pokušaja da napustim profesiju i da idem u mirnije vode, ali mislim da još uvijek ima smisla pokušati boriti se za novinarske standarde i probijati se i istraživačkim tekstovima i ozbiljnim intervjuima, neovisno o svim problemima na novinarskoj sceni. Da, bilo je trenutaka u kojima je bilo doista jako teško i neugodno. To su trenutci u kojima se pitate hoće li i na koji način to ugroziti i vašu obitelj i izložiti ih nepotrebnim neugodama. Ali, naprosto to je dio ovog posla na neki način.

Kada govorite o problemima na novinarskog sceni, vidite li kao problem i novinare koji su skloni pisati naručene tekstove, novinare kojima nije važna istina, koji pišu po nalogu?

Aposlotno, apsolutno. Vi imate sada Vladu koja kroz ministarstva, kroz dogovorne marketinške pakete, zapravo za većinu problematičnih situacija uspjeva dogovoriti plasiranje istine Istine pod navodnicima. Dakle, plasiranje istine na način na koji ona želi. Da bi to tako išlo, oni nažalost moraju imati i urednike koji su im skloni i također i novinare. Ono što je sada već problem. Rekla bih, u ranijoj fazi takvog postupanja većina novinara je s podozrenjem gledala novinare, koji su pristali biti dio režimske mašinerije. Danas ih je tako mnogo da je to nažalost postalo normalno. Potpuno se pobrkalo. Ne razlikuje se je li novinar ima izvore među političarima ili novinar radi za njih. Odrađuje za njih. Ozbiljan novinar mora imati distancu prema svima. Naravno da mora imati izvore i u različitim strankama, institucijama, kompanijama, ali ne smije se prijeći granica intimiziranja. Aposolutno je nedopustivo ići na trošak kompanije ili ministarstva na putovanja, dobivati darove, ići na ručkove i večere koji nemaju veze s poslom. Dakle, vi tu postajete dio te ekipe. Vi postajete dio njihovog promotivnog tima. I to je taj trenutak u kojem novinari postaju asistenti onih o kojima bi trebiali nezavisno i neutralno pisati. I to je jako tragična slika u hrvatskom novinarstvu. Takvih primjera ima sve više. Mnogi od tih kolega novinara doslovno kažu:”pa što, tako sam si osigurao egzistenciju, sigurno radno mjesto”. Vjerojatno mu nije ugrožena ni plaća ili honorari. Međutim, ono što brine je da je sve manje novinara koji preziru takav model funkcioniranja. Takvo funkcioniranje je zabrinjavajuće na hrvatskoj medijskoj sceni. Meni je žao što se to događa. Nekad, u vrijeme kada sam ja počinjala biti novinarka, to je bila časna profesija. Držalo se do principa. Do novinarskog kodeksa. Do distance prema onima o kojima se piše. Bilo nas je puno više onih koji smo vjerovali u taj odmak, prema onima koje tretiramo, nego što je danas. Ali, to je očito dio propadanja novinarske profesije. Nažalost.

Mislite li da bi u ovom teškom i problematičnom vremenu u Hrvatskoj, kada je sve više korupcije, kada je sve više iseljavanja iz Hrvatske, novinari svojim pisanjem ili izvještavanjem mogli pomoći? Mogli utjecati da se situacija promijeni? Je li to zapravo zadatak novinara?

To je novinarski zadatak. Novinarski zadatak je da propituje poteze vlasti, da sumnja u moćne, da upozorava na probleme u društvu, da izdvaja pozitivne primjere…Međutim, sve je manje prostora za takvo novinarstvo. Na portalskoj sceni sve je više copy paste novinarstva. Izdavači zbog ušteda žele, sa što manje novinara imati što više objava. To se pretvara u mašinerije, u kojima se brzo objavljuju vrlo površni tekstovi. Kopiraju se tuđe objave. Ili se kopiraju gola PR priopćenja, bez ikakvog novinarskog tretiranja. To nije novinarstvo koje će išta promijeniti. Koje će išta prodrmati. A oni novinari koji pišu o korupciji, nepotizmu, koji propituju sumnjive poteze, takvih je novinara sve manje jer mnogi izdavači, mnogi glavni urednici ne žele takve novinare. Znate zašto? Zato jer zbog takvih novinara zovu oni o kojima se piše. Drugim riječima, stalno imate problema zbog njih. I treće, to su novinari koji imaju najviše tužbi. I tko će onda od mladih novinara htjeti krenuti tim putem, u taj posao gdje vas puno više vrijeđaju nego druge, gdje vam šalju policiju i gdje morate ići neprestano na sud. Sve je manje novinara koji se žele baviti tim temama. A to je to novinarstvo koje može utjecati i može pokrenuti nekakve procese. Nemojmo imati iluzije da novinarstvo i novinari mogu napraviti čudo u cijelom društvu, ali ako i novinari utihnu to društvo će onda biti još manje demokratično, osobito u zemlji koja ima ovakvih problema s demokratskim standardima, kao što je Hrvatska.