Dana 28. 06. 1914. godine Gavrilo Princip izvršio je atentat na austrougarskog prijestolonasljednika Franza Ferdinanda. O samom događaju, njegovim učesnicima i različitim percepcijama istog, razgovarali smo sa profesorom na Filozofskom fakultetu u Sarajevu doc. dr. Amirom Duranovićem.

Intelektualno: Ono što većina zna jeste da je 28. juna 1914. godine Gavrilo Princip u Sarajevu ubio austrougarskog prijestolonasljednika Franza Ferdinanda i njegovu suprugu Sofiju. Međutim, koji je motiv kod Gavrila Principa za jedan ovakav čin, šta ga je to potaklo da izvrši ubistvo ? Da li možemo tražiti poveznicu sa ovim događajem u njegovom najranijem periodu života ?

Duranović: Motivi su višestruki i višedimenzionalni. Kontekst, uži i širi, odlučujuće je djelovao na ideološko i društveno stasavanje mladog Principa. „Ideja oslobođenja“ kako je govorio sam Princip, bila je jedna od pokretačkih snaga i motiva za njegovo djelovanje. Tu, dakako, treba imati na umu da je pojam „oslobođenja“ i „slobode“ uvijek moguće tumačiti iz barem dvije perspektive, koje u ovom slučaju, imaju veoma značajnu poziciju u razumijevanju ukupnosti samoga događaja, ali i svega vezanog uz narativ(e) o ovom dijelu prošlosti. U historiografiji i publicistici jeste bilo pokušaja da se čin atentata poveže s njegovim najranijim periodom života, njegovim seoskim i socijalnim porijeklom, ali to je samo dio priče. Pri navedenom treba propitati i šta bi u njegovom slučaju bio „najraniji period života“ budući da je kao atentator, kasnije i osuđenik, bio zapravo veoma mlad čovjek. A to dalje znači da bi vrijedilo revalorizirati i iznova kritički čitati to koliko su njegovi stavovi „stvarno njegovi“, koliko su „racionalni“ i koliko su „valjano promišljeni“.

Intelektualno: Da li je sarajevski atentat povod ili uzrok Prvom svjetskom ratu ?

Duranović: Uz atentat se uvijek, u historiografiji, publicistici i udžbenicima jasno naglašavalo da se radi o „povodu“, a da su uzroci bili mnogo dublji, složeniji i da nisu bio nužno vezani za Bosnu i Hercegovinu ili region, iako su i Bosna i Heregovina i cijeli regionalni kontekst početka 20. stoljeća bili dio mnogo složenije slike i generalno gledano, dio su velike konstelacije odnosa koje bismo mogli navesti na listi uzroka Prvome svjetskom ratu. Takvo je tumačenje uglavnom zadržano i danas, s tim što valja imati na umu kako povod i za ovaj razgovor, na primjer, ne biste mogli realizirati na nekom drugom mjestu u svijetu, kao što je to slučaj u našem kontekstu. Drugim riječima kazano, baš u ovoj „jubilarnoj godini“ negdje drugdje bi se fokus javnosti zasigurno iskazao usmjeravanjem na druge teme iz prošlosti vezane za Prvi svjetski rat, ili njegov kraj konkretno. U našem slučaju, pak, evo i ovaj razgovor to pokazuje, „nađe se prostora“ za ovu temu iako se ne radi o „jubilarnoj godini“.

Intelektualno: Da li je tadašnja Vlada Srbije umiješana u atentat i koliku odgovornost za isti snosi tajna organizacija „Crna ruka“ i pukovnik Dragutin Dimitrijević Apis ? Da li su pokret „Mlada Bosna“, Gavrilo Princip i ostali momci, na neki način „iskorišteni“ za nečije interese?

Duranović: Kao i prethodno pitanje, mislim da je i ovo, u mnogo slučajeva do sada i na mnogo načina eksploatirano pa ne mislim da bi bilo svrsishodno do kraja ponavljati ona pitanja i uglavnom uobičajene odgovore koji se vežu uz „umiješanost Srbije“ u atentat i sve povezano s tim. Dakako da je nacionalni i politički interes Kraljevine Srbije toga vremena bio orijentiran ne samo prema Bosni i Hercegovini nego i mnogo šire „na slavenskom jugu“ i tu bismo na više primjera mogli pokazivati povezanost procesa, događaja i ličnosti u Srbiji sa onim što se dešavalo u Bosni tokom 19. i prvoj deceniji 20. stoljeća. Otuda su saradničke, obavještajne, paraobavještajne i vojne mreže do početka Prvog svjetskog rata bile uveliko razvijene. Pitanje o iskorištavanju takvih već izgrađenih mreža i struktura više je bilo vezano uz pitanje vremena (kada) a manje uz pitanje da li uopće.

Intelektualno: Da li organizatori dočeka Franza Ferdinanda snose određenu odgovornost za ono što se desilo u Sarajevu 28. juna 1914. godine ?

Duranović: Posjeta Franza Ferdinanda Sarajevu 1914. godine organizirana je u kontekstu već vidljivo kreiranih tenzija u užem i širem regionalnom kontekstu, pa su i zbog toga, ali i zbog uobičajenog protokola u takvim situacijama, poduzete mjere osiguranja u skladu sa standardima toga vremena. Ipak, ako detaljnije pratite detalje iz protokola, vidjet ćete da su mnoge situacije i okolnosti vezane uz pravac kretanja kolone ukazuju na propuste, manjak valjane komunikacije i valjanih obavještajnih podataka što nas dovodi do pitanja odgovornosti organizatora dočeka. To dalje vodi pitanju odnosa između pojedinaca odgovornih za konkretna pitanja uz mjere osiguranja, način komunikacije i ophođenja između nadređenih i podređenih u sigurnosnoj i vojnoj hijerarhiji, čiji je i sam Franz Ferdinand, bio član, ali to nikako, a naročito ne u jednostranom tumačenju, ne bi trebalo umanjivati pitanje odgovornosti „druge strane“. U navedenoj situaciji, valjana uloga historiografa bila bi temeljito tumačenje prošlog događaja, a ne „presuđivanje“ koja je strana i koliko odgovorna.

Intelektualno: Kakav je bio status Franca Ferdinanda u tadašnjem društvu ?

Duranović: Kao dio Kuće Habsburga, pripadao je samome vrhu, prije svega vojne elite Austro-Ugarske monarhije, što se može vidjeti iz njegovog veoma brzog napredovanja u vojnoj hijerarhiji, ali i činjenice da je, iako nije bio prvi u liniji naslijeđivanja, ipak postao prijestolonasljednik nakon što se njegov otac Karl Ludwig odrekao prijestolja u njegovu korist. Uz to je kao jedanaestogodišnjak postao nasljednik velikog bogatstva što ga je svrstalo i u sami vrh ekonomske elite Dvojne monarhije. U mladosti je mnogo vremena proveo na putovanjima što je bio tipičan način života članova vladarskih obitelji u Evropi toga vremena. Pa ipak, iako pripadnik elite, svojim je uglavnom političkim stavovima i viđenjima o reorganizaciji Monarhije sam sebi „osigurao“ pristojnu opoziciju, pa i „bijes“ dijela dvorskih krugova i političkih elita. Navedeni je „bijes“ bio vidljiv naročito u ugarskom dijelu Monarhije među nosicima političkog života što je pokazatelj složenih odnosa u Monarhiji i animoziteta između različitih političkih elita iskazivanih kroz njihove političke agende. Iz navedenog bismo mogli izvoditi zaključak kako se radilo o ličnosti koja je bila uvezana u mnoge, praktično najvažnije, strukture austro-ugarske društvene ljestvice, koja je, kao i mnoge druge, imala kako podržavaoce, isto tako i osporavatelje.

Intelektualno: U javnosti se često diskutuje o tome, da li je čin Gavrila Principa herojski ili teroristički. Zašto je to tako ? Koje sve promjene u percipiranju ovog događaja imamo od 1914. pa do danas ? Kako se ovaj događaj danas percipira?

Duranović: Ovakve, suštinski ideološke i emotivne pozicije prema atentatu, iskazane prije svega u javnosti uvijek su odraz nedostatka kritičkog propitivanja prošlosti ili jednoga njenoga dijela i viška potrebe da se bilo koji dio prošlosti promatra u jasno odijeljenim ideološkim pozicijama. A stvarnost je u odnosu prema prošlosti, pa i njenome tumačenju u historiografiji, mnogo više iznijansirana i slojevita nego što je to, uvjetno kazano, javnosti prihvatljivo za razumijevanje i „konzumiranje“. Otuda potreba da se stvari imaju „pojasniti jednostavno“, „prihvatljivo“, „politički korektno“, a takav pristup uvijek ima rizik da u promijenjom kontekstu doživi i ozbiljnu ideološku transformaciju. Na primjeru odnosa prema činu atentata od 1914. do danas upravo je moguće čitati ovakva, idejna i ideološka pozicioniranja, prije svih. Stoga je u odnosu prema atentatu i atentatoru u vremenu poslije atentata uvijek lakše iščitavati kontekst u kojem se „sjećanje gradi“ nego tekst o samome činu ili počiniocu. Nakon vremenski kratkog austro-ugarskog, dugo godina se gradio jugoslavenski narativ, a danas je, u postjugoslavenskom kontekstu u odnosu na atentat moguće pratiti prije svega etničko čitanje prošlosti u kojem počesto presudnu ulogu u karakteriziranju atentata ima etničko samoodređenje sagovornika što je pokazatelj savremenih okolnosti, koje imaju određene veze sa stanjem 1914. godine jer određeni procesi još uvijek traju, ali postoje situacije u kojem su više odraz savremenih političkih i administrativnih podjela u Bosni i Hercegovini danas. U takvom diskursu kritička historiografija i historičari koji kritički propituju prošlost, najčešće nisu poželjni sagovornici.

Intelektualno: Šta mislite o obilježju mjesta atentata? U zadnjim sedmicama postoje određene aktivnosti na obilježavanju mjesta atentata, zanima nas Vaše mišljenje zašto nam je to važno i šta nam to može donijeti kao društvu?

Duranović: Obilježavanje mjesta atentata ima barem dvojaku ulogu, osim komemorativne, obilježavanje mjesta atentata treba razumijevati i u kontekstu izgradnje, afirmacije, konstrukcije ili dekonstrukcije određenih politika sjećanja. A sve navedeno je uvijek vezano za kontekst(e) poslije događaja na koji se određeni spomenik prevashodno odnosi. Možda je iz historije mjesta obilježavanja sarajevskog atentata ponajbolje moguće vidjeti kako je kontekst u kojem se odlučivalo o sadržaju i načinu obilježavanja mjesta atentata presudno utjecao na sam sadržaj i poruku koja se odašiljala sa mjesta atentata. U tom smislu je, od 1917. godine do sredine 1980-ih obilježavanje mjesta atentata i sam Gavrilo Princip, prošao kroz različite epizode i načine „kvalificiranja“. Prvobitno je izgrađen „spomenik umorstvu“, ali je ubrzo uklonjen poslije 1918. godine. S druge strane, Princip je od prošao put od „zločinca“ pa „heroja“ do „celebrity ličnosti“ kako se o tome izrazio Robert Donija u svom veoma zapaženom tekstu kojeg je prezentirao na konferenciji o Prvom svjetskom ratu održanoj u Sarajevu 2014. godine. Od 1990-ih godina, stvar se bitno izmijenila, a savremene diskusije u bosanskohercegovačkoj prijestolnici kojoj možemo svjedočiti upravo ovih dana, pokazatelj su ovoga o čemu govorim; da je kontekst, društveno-politički, onaj koji određuje koji dio iz prošlosti je pogodan da bi bio „obilježavan“, ali ne treba zaboraviti da su sve političke opcije u odnosu prema prošlosti uvijek selektivne, kako u odnosu na ono što treba „pamtiti“ tako i u odnosu na ono što je poželjno „zaboraviti“. Dakako, na tom mjestu, historiografija uvijek treba biti korektivni faktor u onoj mjeri u kojoj je to moguće u datim okolnostima. Ja lično smatram da mjesto treba imati određenu vrstu obilježja, koje ideološki i politički treba biti neutralno, ali u reprezentaciji značaja tog mjesta se ne treba ni pretjerivati niti ga treba potcjenjivati.

Intelektualno: Kako je atentat predstavljen u udžbenicima historije? Šta to osnovci i srednjoškolci u Bosni i Hercegovini uče o ovom događaju?

Duranović: Ovo je jedno veoma složeno, ali istovremeno i jedno od značajnijih pitanja o kojemu se, ovisno o kojoj generaciji udžbenika govorimo i u kojem dijelu Bosne i Hercegovine se primjenjuju u nastavi, mijenjaju slike i poruke koje se kroz udžbenike kao medij i nastavu u osnovnim i srednjim školama šire dalje prema generacijama đaka. A navedeno nam, zaparavo, kazuje kako se u velikoj mjeri pitanje više kreće u sferi reprezentacije i imagologije jednoga događaja i/ili ličnosti nego u sferi „samo objašnjavanja prošlosti“. To nas dalje vodi ka analizi politike i politika, udžbeničkih i obrazovnih prije svih, ali i brojnih drugih. U suštinskom smislu, udžbenici su odraz vremena u kojem nastaju, ali i historiografija iz kojih su, kao stručna sredstva, nastali. Prema tome, slike u udžbenicima su uglavnom preslika historiografskih elaboracija, a količina napisanog i način prezentacije u udžbenicima uvijek može biti i mjerilo koliko su savremeni društveno-politički i obrazovni ciljevi važni u odnosu na određenu ličnost ili događaj iz prošlosti i obrnuto, koliko je određeni dio prošlosti važan za savremeni društveno-politički i obrazovni diskurs. Posebno bih u tom smislu izdvojio brojne analize udžbenika i udžbeničkih politika koje su u posljednjim godinama urađene, a u kojima je moguće detaljnije se upoznati sa temom o kojoj ovdje govorimo. Da Vaši čitaoci ne budu uskraćeni za detalje, spomenuo bih samo da je potrebno konsultirati tekstove koje su o tome pisali domaći ili strani historičari, kao Husnija Kamberović, Vera Katz ili Robert J. Donia. A kako je to izgledalo konkretno, najbolje je konsultirati udžbenike direktno i uporednom analizom doći do vlastitih zaključaka. Na primjer, u prvoj generaciji udžbenika historije za osnovne škole iz 1996. godine, učenici su mogli čitati kako je „atentat [je] počinio Gavrilo Princip, pripadnik grupe nacionalističkih srpskih omladinaca, koji su pripadali organizaciji Mlada Bosna“ što je na drugom mjestu u istom udžbeniku predstavljeno kao djelo koje su uradili „srpski nacionalisti 28. juna 1914. godine u Sarajevu. Austro-Ugarska je iskoristila taj teroristički čin kao povod za obračun sa Srbijom. Ona [Austro-Ugarska, op. a] je 28. jula objavila rat beogradskoj vladi“. Čitaoci će i na ovome mjestu pažljivim fokusom na ključne riječi vrlo jednostavno doći do zaključka kakva se poruka ovim udžbenikom željela poslati. Dakako, ukoliko konsultirate neki drugi udžbenik, uvidjet ćete da je odabir ključnih riječi drugačiji. Stoga sam ja i na ovome mjestu pri stavu da je komparativni pristup analizi određenih pitanja iz historije, ali i historiografije, pa i udžbenika, onaj put koji će omogućiti razvoj kritičkog mišljenja i samostalnog izvođenja zaključaka kod učenika, ali i studenata.

Za Intelektualno.com razgovarao: Alen Borić