Stockholm är inte stort. Ännu mindre är den politiska och journalistiska bubblan i Sveriges huvudstad. Är det något som färdas snabbt är det rykten om vad som sker i Rosenbad, Riksdag och på Cephalus dessa dagar. Cephalus är namnet på den byggnad som utgör den socialdemokratiska riksdagsgruppens kansli och arbetsplats. Semestertider är inte bara tysta korridorer, det är även tid för politiska intriger.

Statsministerns hastiga illamående är något som satt fart på rykten som funnits en tid. Dessa rykten startade när Margot Wallström tackade ja till att ingå i FN:s Generalsekreterares egen arbetsgrupp som ende person som hade ett annat uppdrag. Gruppen skall arbeta med FN:s reformering och är allt annat än ett uppdrag du sköter med vänster fot utan kräver sin tid. Heltid. Margot Wallström har byggt sin karriär på att befinna sig i rätt korridor vid rätt tillfälle och att hon helt plötsligt, efter inte ens ett år på posten som utrikesminister, skulle tacka ja till ett tilläggsuppdrag är inget som passerat obemärkt. Kalkylen kan vara att om regeringen Löfven ombildas eller faller under hösten 2015 så kan hon redan ha nästa uppdrag säkrat istället för att behöva återvända till kaffekoppen och kökssoffan i Karlstad.

De rykten som är i svang nu talar om en större, och nödvändig, regeringsombildning till nästkommande riksdagsår. Regeringen Löfvens första år, 2014/15, kan bäst sammanfattas med att vi sannolikt har västvärldens svagaste, mest vilsna och sämsta regering samtidigt som vi är begåvade med en i det närmaste totalt värdelös och intetsägande opposition. En opposition som inte vill regera är sällan bra för en i grunden dålig regering.

Om nu Stefan Löfven väljer att sitta kvar som statsminister, om hans hälsa tillåter detta och att han inte får ett misstroende mot sig, så finns ett antal mer eller mindre sannolika modeller han kan jobba med. En sådan är att försöka regera ensam men det kan vi nog utesluta varför endast en enda modell återstår. En ombildning med hårda bandage för Miljöpartiet. Och då måste han ha något bra att erbjuda samtidigt som Gustav Fridolin och Åsa Romson måste bidra med sitt.

Åsa Romson är ett av regeringens tyngsta sänken, även för Miljöpartiet. En lösning som sannolikt, speciellt efter förnedringen med vice-statsministerposten, kan mildra något är att Romson avgår och istället blir gruppledare i Riksdagen. Carl Schlyter, dagens gruppledare, tycker till och med miljöpartister själva är i det mest dogmatiska laget och vad är inte grundidén med ett delat ledarskap att just dela på ansvaret för både riksdag och regering? Romson i Riksdagen som gruppledare och Fridolin som ansvarig för ett helt departement. Stefan Löfven, eller vem det nu blir, skulle kunna en gång för alla få bort de onödiga slitningar som byggts in i regeringen med MP i varje viktigt departement. Om Miljöpartiet ges ett helt eget departement, som utbildning, samt ett avlövat miljödepartement som symbolik kan regeringen bli bra mycket effektivare än idag samtidigt som han blir av med Mehmet Kaplan som under ett år inte presterat något i en av regeringens viktigaste frågor. Bostäderna.

Men. Det kan inte uteslutas att det är i ombildningens ljus vi skall se statsministerns plötsliga illamående och debatten om vem som egentligen leder regeringen i hans frånvaro. Stefan Löfven vet att hans enda chans att krångla sig ur uppdraget, som han ser ut att vantrivas med, permanent är om han anger hälsoskäl. Några andra skäl kommer inte accepteras. Illamåendet på SAS-planet och den efterföljande debatten kan vara ett preludium. Ett sätt, om än dramatiskt, att förbereda på det som komma skall. Det kan inte uteslutas i vilket fall eftersom det finns fler signaler på att olika ministrar nu positionerar sig.

Ylva Johansson, S och arbetsmarknadsminister, är en av dessa. Hon har aldrig gjort någon hemlighet av att hon gillar makt och hon har ofta en mycket klarare bild än många andra av hennes ministerkollegor vad hon vill uppnå. Hon positionerade sig tydligt genom att på DN Debatt presentera regeringens reformerade asylprocess. Ensam. Trots att hon gick in på såväl Morgan Johanssons, justitieminster, som Mehmet Kaplans, bostadsminister, områden. Att utmana Kaplan är sannolikt riskfritt, Morgan Johansson är däremot en annan femma.

Du går inte in på dina kollegors områden ostraffat om du inte har en klar och tydlig målsättning med det. Johanson spelar högt, men inte för högt. Hon vet om att om det är så att Stefan Löfven inte överlever hösten som statsminister och / eller ordförande att det måste bli en kvinna som efterträder honom. Damberg, som alla vet vill ha posten mest av alla, och andra män göre sig icke till besvär även om dessa även de håller på att positionera sig. Små, men subtila, signaler för de som kan se dem. Alla har inte kommit ut ännu men det finns tecken på egna mediekampanjer. Men det har de inte mycket för om socialdemokraterna skall uppfattas som ett feministiskt parti som infört ”varannan damernas” i politiken. Sannolikt till stor nesa för de som arbetat för denna position sedan tonåren. De mer realistiska konkurrenterna Wallström och Jämtin kan Ylva Johansson sannolikt hantera.

Wallström är en lätt match då hon inte har någon egen riksdagsplats och som redan planerat för sin exit, på sin höjd kan hon vara en övergångslösning. Jämtin kan dock bli en svårare nöt att knäcka men debatten kring Hanna Gadbans bok, och därmed ifrågasättandet av identitetspolitiken, kan göra att hennes kort försvagats permanent men det är en annan historia i ett annat inlägg. LO har signalerat att de inte vill se mer av identitetspolitik via andra kanaler än de offentliga och vi kan komma att se en sista strid mellan postmodern identitetspolitik och mer klassisk socialdemokrati det närmsta året.

Visst, detta är bara en av flera teorier. Men. För bägge partierna, S och MP, handlar det nu om överlevnad, sämre än riksdagsåret 2014/15 får det inte gå. Det behöver inte bli så här men det finns tecken i skyn som talar om förändring. Stor förändring – där regeringsombildning i någon form är det minsta vi kan förvänta oss.