“Blaming your faults on your nature does not change the nature of your faults”

Native American proverb

Föregående inlägg – III. Juridiken

Vad som skapat den senaste flyktingkatastrofen är i grunden den ”arabiska våren”. Vad som verkade bli en frihets- och demokratiseringsrörelse blev något annat, i denna artikelserie gestaltat av skräckexemplet Syrien. Om inte annat visar den arabiska våren hur varje kraft alltid har en motkraft. Det är anledningen till att ett av mina absoluta favoritcitat är ”be careful what you wish for – it may come true”.

Krig drivs egentligen inte för politik, religion eller principer – de är bara svepskäl för de mäktiga att tända massornas flockinstinkt med, och få dem att dra i krig å deras vägnar. I praktiken finns det bara två saker som driver kriget; makt och pengar.

Kriget i Syrien kommer att fortsätta ända tills det finns mer makt och pengar att tjäna på att skapa fred än det gör på att hålla kriget igång, och det kommer inte att hända så länge USA, Saudiarabien och Qatar pumpar in resurser på ena sidan – och Ryssland och Iran på den andra. Det finns inga pengar och ingen makt som väntar för den som avslutar kriget, och därför fortsätter det. All antikrigsretorik världens ledare svänger sig med är därmed irrelevant, för fördömanden eller vackra ord går varken att tjäna pengar på, eller hämta makt ur.

Kriget är en ren industri. En tärande förlustaffär för skattebetalarna i det land som drabbas – och i hela den omgivande världen – men rena guldgruvan för dem som håller kriget igång. Nu finns dessutom en ny, komplicerande faktor som paradoxalt nog gör flyktingproblemen större trots att världen historiskt sett är en rätt fredlig sådan; även flyktingarna – som tidigare i historien enbart har varit utblottade statister – har en tillräckligt stark ekonomi för att utgöra en marknad. En målgrupp för en helt ny gren av krigsindustrin; flyktingsmugglingen är en miljardaffär.

Sverige kan i praktiken inte göra ett skvatt åt kriget i Syrien, oavsett sina humanitära stormaktsambitioner. Sverige är en alldeles för liten spelare, saknar riktigt starka allianser och har varken de ekonomiska eller militära muskler som skulle krävas för att påverka på allvar.

Ambitionen att få en plats i FN:s Säkerhetsråd är en lovvärd sådan som åtminstone ger någon representation i ett forum med något inflytande, men även om Sverige skulle ta plats i Säkerhetsrådet kommer det inte att göra någon större skillnad det heller. Det är de permanenta medlemmarna Storbritannien, USA, Ryssland, Frankrike och Kina som i praktiken bestämmer – och om de är oense händer ingenting. Om du tror annorledes ber jag dig resonera kring hur stor påverkan t ex Jordanien, Nigeria, Tchad eller Litauen haft på världspolitiken senaste året. De sitter alla i FN:s Säkerhetsråd.

Sveriges problem är att viljan att hjälpa är så oändligt mycket större än förmågan någonsin kommer att bli – på grund av att man existerar i en omvärld av politiska realiteter. Om alla länder i världen – eller åtminstone EU – tillämpade Sveriges nuvarande modell av generös flyktingpolitik skulle det möjligen finnas en liten chans att hantera flyktingströmmarna. Tyvärr är och kommer det att vara en utopi. Och eftersom inga andra länder kommer att följa Sveriges exempel kommer Sverige förr eller senare att tvingas backa. ”Förr” närmar sig just nu med stormsteg.

Om jag rekapitulerar vad du läst tidigare i denna artikelserie:

Hans Rosling har med sina pedagogiska Legobitar redovisat mängden flyktingar som har förmåga att röra sig globalt – och hur många som finns kvar på plats. Det är avgörande att inse hur ofantligt många människor som är på flykt och var katastrofen egentligen finns. Annars inser man inte omfattningen av problemet.

Min andra artikel syftade till att ge förståelse för de högst mänskliga drivkrafter som gör problemet så svårlöst. Man måste inse att huvuddelen av flyktingarna har de allra godaste skäl att vilja ta sig in i Europa på det sätt de gör. Och att de inte kommer att sluta så länge det finns minsta chans att skaffa sig ett bättre liv. Man inte kan göra sitt ställningstagande lättare genom att rationalisera bort deras skäl som ”lyxproblem”. Då inser man inte djupet av problemet.

Den tredje artikeln beskrev de internationella konventioner och den juridik som sätter ramarna för vad som är politiskt möjligt för Sverige. Sverige är ett litet land, och för huvudsakligen utrikespolitik av inrikespolitiska skäl. Det går bra så länge det lilla landet inte irriterar någon, men om en riktig stormakt skakar på sig tvingas man vända på logiken och föra inrikespolitik av utrikespolitiska skäl. Av den enkla anledningen att stora hundens lilla svans alltid är den som blir viftad på – sällan tvärtom. Utan att förstå de internationella regelverken saknar man verktygen för att adressera problemet.

Så hur påverkar då ovanstående den svenska politikens förmåga att agera?

I realiteten handlar politik om ekonomiska prioriteringar – att balansera olika intressen, väga känsla mot förnuft och ansvarsfullt hushålla med samhällets gemensamma resurser. Och det är nu det börjar bli jobbigt, i en fråga där känslan har större behov än förnuftet kommer att förmå leverera. För det är ekonomin som sätter begränsningarna för vad som går att göra.

Sedan Sverige blev EU-medlem 1995 är Sverige en del av Europa. På gott och ont. Det gör att Sveriges sätt att förhålla sig till omvärlden också påverkar 27 andra länder. Samberoendet gör att de andra EU-länderna inte bara har synpunkter på vad Sverige tar sig för – utan också direkt kommer att påverka sådant som går emot deras egna intressen.

Til syvende og sidst kommer Sverige aldrig ensamt att kunna hantera hela den massiva – och ökande – efterfrågan på en ny framtid i ett europeiskt land. Sveriges försök att föregå med gott exempel har varit ambitiöst, men inte ett enda annat land i EU är ens i närheten av att införa en flyktingpolitik av svensk modell. Tvärtom.

Jag har gjort en enkel skiss, en ram, som beskriver EU-ländernas flyktingpolitik ur två perspektiv. På ena axeln huruvida man har en generös eller restriktiv flyktingpolitik, och på den andra huruvida man låter medkänsla trumfa juridiken i tillämpningen av politiken eller om man följer en mer strikt, principiell tillämpning av lagen. I ramen har jag placerat in Sverige och Ungern i varsitt hörn. De länder som håller Eu:s yttre gräns ligger alla relativt nära Ungern i matrisen. Tyskland har legat nära Sverige, men rör sig nu snabbt nedåt, mot höger. Förändringen sker närmast på daglig basis.

En gemensam europeisk flyktingpolitik innebär att ramen i mitt exempel ovan måste krympa, och att några – antagligen alla – länder måste ompröva sin flyktingpolitik. Var den nya, betydligt mindre, ramen kommer att ”centreras” vet jag inte, men jag ser – för att uttrycka mig milt – få tecken på att övriga Europa kommer att röra sig i svensk riktning. Om Europa ska behålla en gemensam flyktingpolitik kommer Sverige därför att vara det land som tvingas anpassa sig mest – och skaffa sig en flyktingpolitik av någorlunda EU-genomsnitt.

EU:s gemensamma flyktingpolitik har aldrig fungerat i praktiken, vilket blir uppenbart när den utsätts för senaste veckornas stresstest. Frågan är om den insikten kommer att få EU-länderna att enas, eller om man bestämmer sig för att den gemensamma flyktingpolitiken ska upphöra. Om man väljer det sistnämnda medför det sannolikt att även den fria rörligheten för människor gör det – eftersom varje land i avsaknad av gemensamma kriterier kommer att vilja kontrollera att den som passerar gränsen motsvarar de krav respektive stat ställer.

I praktiken kommer prestigeprojektet EU då att återgå till att bli ett frihandelsområde – och hela arbetet med att skapa en union och en superstat riskerar att gå om intet. Jag tror personligen mycket stor kraft och ett sällan skådat politiskt tryck kommer att mobiliseras för att undvika att det händer.

Om Sverige trots ett ensande av EU:s flyktingpolitik bestämmer sig för att vara det enda land som står så fast för sina absoluta ideal om ett generöst flyktingmottagande kommer man dessutom att få ett helt annat – potentiellt värre – problem på halsen.

Man kommer att bli det land i princip alla människor vill fly till – och Sverige har inte direkt större potential att ”lösa” flyktingkrisen ensamt än man har som en del i Europa. Oavsett Sverige väljer att följa EU eller gå sin egen väg kommer man att därför sannolikt att tvingas till en mer restriktiv flyktingpolitik i alla fall.

I Sverige förekommer näst intill ingen officiell debatt om att flyktingmottagande faktiskt också kräver ekonomiska resurser. Bristen på debatt och styrning har redan lett till glada överraskningar som tjänstemannabeslutet att ge automatiskt permanent uppehållstillstånd till alla flyktingar från Syrien – som kostade statskassan några tiotal miljarder kronor extra under mandatperioden (Låt mig gissa att överraskningen orsakade både irritation och åtskilliga övertidstimmar vid Finansdepartementet). Insikten börjar dock sakta vakna att fler nya invånare kräver fler skolor, sjukhus, bostäder och mat för dagen, och att sådant kostar pengar. Som måste tas någonstans ifrån.

Det finns också praktiska problem; det svenska välfärdssystemet är en oerhört komplex konstruktion, byggt utifrån en demografiskt trögrörlig struktur i syfte att erbjuda trygghet och stabilitet. Det är inte skapat för att hantera stora och snabba omvärldsförändringar. Sedan totalförsvaret avskaffades i början av 2000-talet saknas flexibilitet och resiliens i det närmaste helt. Det finns inte längre något civilförsvar, inga fältsjukhus, inga nödlager, inga koktrossar eller mängder av tält att sätta in vid en plötslig samhällspåfrestning. What you see is what you get.

Redan med dagens migrationsströmmar börjar välfärdssystemet knaka i fogarna. Det är helt enkelt inte dimensionerat för att hantera en befolkningstillväxt överhuvudtaget – allra minst en snabb sådan.

Om Sverige kombinerar ökande flyktingtryck med öppna gränser skulle inflödet med all sannolikhet bli ett betydligt större sådant än något man hittills skådat i historien, och det vet förstås även den svenska regeringen. Enligt UNHCR finns just nu 1 938 999 flyktingar bara i Turkiet, 1 113 943 i Libanon och 626 887 i Jordanien. Och då har vi inte ens nämnt den afrikanska kontinenten.

Det finns säkert en vilja att hjälpa från regeringshåll – men bara tanken på att alla dessa människor skulle finnas en Ryanair-biljett bort från en bättre framtid framkallar förmodligen svettningar på Regeringskansliet. Antagligen ser man bilder för sitt inre av chartrade passagerarplan mellan Alanya och Arlanda som får luftbron till Berlin 1948-49 att blekna i jämförelse. Om bara en bråkdel av alla flyktingar skulle svara på ett hypotetiskt svenskt välkomnande finns en icke försumbar risk att hela samhällsapparaten skulle haverera av påfrestningen.

Mot den bakgrunden kommer förslagen om avskaffandet av transportörsansvar eller visumtvång att stanna vid tomma ord. Det kommer inte att öppnas några möjligheter för flyktingar att ta sig till Sverige på ett enklare sätt. Helt enkelt därför att hela EU är på väg i en helt annan riktning än Sverige, och Sverige har i sammanhanget bara att haka på.

Jag tvivlar på att de svenska väljarna skulle acceptera konsekvenserna av en egen, svensk, öppen linje i den europeiska flyktingpolitiken:

På kort sikt skulle det svenska mottagningssystemet inte kunna hantera inflödet, och ingen blir lyckligare av en ”lösning” som består av att misären i de turkiska tältlägren helt enkelt migrerar till en ny misär i svenska tältläger.

På medellång sikt skulle det svenska samhällssystemet tvingas genomgå sådana förändringar att allt fler väljare stänger sina hjärtan i takt med lägre tillgänglighet, kvalitet och ersättningsnivåer i socialförsäkringssystem och samhällsservice. Även om det funnes alla pengar i världen som bekostade det förstnämnda riskerar man en logistisk infarkt; det ska finnas bostäder att bo i, lärare som kan utbilda, jobb att söka. Snabbt. Det skulle antagligen resultera i tillfälliga nödlösningar som skulle riskera bli lika tillfälliga som momsen, och som vore politiskt omöjliga att hantera; låglönejobb, sänkt produktivitet, sänkt kvalitet, sjunkande förädlingsvärde, allt lägre BNP per capita i kombination med ökande klyftor mellan de som har – och de som inte har. En ”killer cocktail” för missnöje och allvarliga samhällsproblem.

På lång sikt då? Jag tror inte ens att den frågeställningen spelar någon roll. Den politiker finns inte som skulle kunna övertyga väljarna i det kortsiktigt tänkande kreditdrivna Sverige att den kortsiktigt kaotiska situationen ”här och nu” vore värd insatsen eftersom en generös flyktinginvandring är en bra investering på lång sikt – en ”lång sikt” som ingen tycks kunna definiera. Att motivera humanitär invandring med ekonomiska argument är märkligt när man – som jag nämnde ovan – annars aldrig ansett ekonomin vara ens en relevant fråga när man pratar flyktingpolitik. För det andra är det dessutom vetenskapligt högst tveksamt hur, i vilken mån och på vilket sätt invandring påverkar ett lands ekonomi, vilket bl a nationalekonomen Tino Sanandaji ständigt påpekar.

Sverige sitter hel enkelt fast i förre finansminister Kjell-Olof Feldts (s) teorem: ”Det som är ekonomiskt nödvändigt är ofta politiskt omöjligt, och när det har blivit politiskt möjligt är det ekonomiskt för sent”. Det gäller oavsett vem som har rätt om vad i den svenska flyktingpolitiken.

Det spelar ingen roll vad du eller jag anser om ”fler eller färre flyktingar”, eller ”hjälpa här eller på plats”. EU:s politiska intressen och ekonomiska realiteter verkar i en annan riktning än Sverige, och i den kontexten står sig aldrig så berömvärd idealitet slätt. När nu saken ställs allt mer på sin spets; vem tror du får vika sig först:

EU eller den svenska regeringen?

Jag vet vad jag tror.

– – –

Nästa inlägg – V. Vad göra?