Det är söndagsmorgon på ABB.

En 76 meter lång balkvagn backar in i transformatorhallen.

Fordonet är döpt till ”Big T” efter säljchefen Tommy på underleverantören Kraftdragarna.



En transformator på 390 ton ska baxas till bangården: ett första stopp på en lång resa, från hamnen i Norrköping via Panamakanalen till Oregon på den amerikanska nordvästkusten.

Där ska den konvertera vattenkraft från Columbiafloden till likström åt tre miljoner hushåll i Los Angeles.

Dalarnas största arbetsgivare efter Falu kommun är i kraftbranschen.

I den kollegiala konkurrensen mellan olika avdelningar på ABB reduceras den högteknologiska infrastrukturen gärna till ”sladdar” och ”burkar”.

Men det är inga skitsaker.

Los Angeles får omkring 20 procent av sin kraft via transformatorer tillverkade i Ludvika: det är tack vare Ludvika som villorna i Beverly Hills kan hålla så behaglig inomhustemperatur.

Märker man ut alla likströmsstationer som ABB exporterar från Ludvika formas en alternativ världskarta där inte nationalstaten utgör gräns: lådorna för likström skickar kraft över länder och vattendrag. Tekniken i Ludvika gör det möjligt att överföra el från miljövänliga energikällor till stadsregioner tusentals kilometer bort.

Ludvika är med sina 25 000 invånare en liten ort. Men i fråga om kraftöverföring är staden en metropol.

Elektroingenjör Hans Björklund, som står bredvid mig i transformatorhallen när ”Big T” jobbar, elaborerar med Göteborg som liknelse.

Den kraftstation i Oregon som Ludvika just nu uppdaterar med sex nya transformatorer ska kunna hantera 3 800 megawatt. Staden Göteborg förbrukar i jämförelse 500 megawatt.

Till västra Kina, vattenkraftverket vid De tre ravinernas damm, sålde Ludvika tre stationer för likströmsöverföring som sammantaget kan överföra 9 000 megawatt.

– 18 Göteborg!

Ett otränat öga skulle ta Hans Björklund för fågelskådare: skäggig med Kånkenryggsäck. Men han är fjolårets Polhemspristagare för att ha satt ”Sverige och ABB på kartan inom elkraft”. Björklund är innovatör av de kontrollsystem som övervakar likströmsöverföring. Han visar runt på sin avdelning: så mycket seriekopplad sladd att det känns som man förflyttats till en annan galax. Vid sammankopplade skärmar sitter magra ingenjörer från hela världen och simulerar likströmsöverföring. Jag passerar en dator där pilar visar hur el skickas mellan danska Bjaeeverskov och tyska Bentwisch.

Världen ligger öppen.

Den förädlade högteknologin på ABB gör Ludvika till en internationell ingenjörskoloni. På stadshotellet äter man frukost till en kakofoni av utländska stämmor, restaurang Akropolis är full av asiatiska tjänstemän i slips, havet av flaggor vid grindarna är lika mångfärgat som utanför FN-skrapan i New York.



Inne på företaget arbetar nästan 50 nationaliteter.

Avdelningscheferna berättar alla samma sak: två, tre års utlandstjänstgöring i Indien, Kina eller Brasilien. Maniskt resande. Att trappa ned på ABB är att vara borta bara en vecka i månaden från Ludvika.

Platschef Carl-Johan ”Calle” Linér äter brukslunch på elfte våningen: stek, potatisgratäng, potatismos.

Kineserna, de är inte så imponerade av Ludvika, det kan man inte säga. Men de betraktar ABB som sitt utvecklingscentrum i världen. Det finns ingenstans de hellre åker. När de kommer hit säger de: inte visste jag att Sverige låg i Ludvika.

Carl-Johan Linér, ABB.

– Jag skulle anta att det var med Itaipuprojektet i Brasilien (ett vattenkraftverk på gränsen mot Paraguay) som Ludvika fick sin internationella prägel. Det var väldigt många Ludvikabor som jobbade där nere och det formades många familjer i vilken en svensk dalkarl gifte sig med en brasilianska.

– Nu kommer många holländare hit. De älskar ju ytorna här uppe! Vi åker ned hand i hand med kommunen till mässorna och erbjuder paketlösningar: jobbet har ni här, bostaden där.

Vi är hemma hos ett par där kvinnan kommer från Latinamerika. Hon kom till Ludvika via Ericsson och var nyligen involverad i Skagerrak 4 – en kabel som skickar vind- och vattenkraft mellan Norges sydspets och danska Jylland, ett undervattensprojekt värt 180 miljoner dollar.

Hon och hennes man, som kommer från Stockholm, har just köpt en sekelskiftesvilla på 170 kvadrat i centrala Ludvika. Den gamla ägaren har lämnat kvar tryckta livsvisdomar på väggen, moderna bonader som Live every moment, Laugh every day, Love beyond words.

Över den lokala delikatessen älgläpp – fylld munk i vetelängdsformat – talar vi om hur man som högutbildad invandrare hanterar den svenska bruksortens politiska realitet: en nationalsocialist i kommunfullmäktige?

– En ren hypotes. Kan det vara det här med jante? Vissa gillar inte att det kommer så många nya här: högutbildade som jobbar på ABB och kanske driver upp huspriserna? Det är en spekulation: men jag tror att det handlar om människor utanför stadskärnan. I stan känner man sig alltid välkommen. Vi har aldrig känt rasismen.

Paret säger att de mest umgås med andra ABB:are.

Isobel Hadley-Kamptz, författare och kolumnist verksam i Stockholm, växte upp i Ludvika under förra vågen av nynazism i början av 1990-talet.

Pappa var tjänsteman på Skatteverket.

– Ludvika var ett extremt klassamhälle. I skolan lekte ingenjörsungarna, som ofta höll på med konstsim, i princip inte med barn till anställda på golvet.

Mest utsatta på gymnasiet: barn till uppsagda gruvarbetare i Grängesberg. När malmbrytningen avstannade 1989 var Grängesberg tredje största gruvan i Sverige.

– Hälften av killarna i min klass hade ju ställt in sig på att jobba i gruvan precis som sina pappor, säger Hadley-Kamptz. Det var liksom självklart. När den plötsligt stängde var de helt övertygade om att de aldrig skulle få något jobb.

I dag finns bara dagbrottet kvar i Grängesberg, ett enormt gapande hål.

Här, i detta herrelösa land, har SMR sin postbox.

I början av 1990-talet kunde Hans-Olof Toll, högstadielärare i samhällskunskap på Lorensbergsskolan i Ludvika, hitta flygblad i skolan som upplyste om att lärare ljuger om Förintelsen.

Nu börjar det igen.

Nyligen skickade Lorensbergsskolan hem två elever med skosnören i kontrastfärg, en skinnskallesymbol. Strax efteråt fick rektor besök av två killar i övre tonåren som bad honom ge fan i deras kompisar. Skolan polisanmälde för hot.

Det är ljummen påskvecka hemma hos Hans-Olof Toll. Ett stilla villakvarter i Ludvika. Balkongdörrar på glänt. Däckbyte på asfalterade garageuppfarter. Doften av vår.

När Toll kör mig till hotellet pekar han på grannhushållen: Polen, Sydafrika, Ukraina. Spåren av global industri.

– Det är så naturligt här, säger han. Vi globaliseras mer och mer, vi klarar oss inte längre utan vår omvärld. Men just därför är det som att de här krafterna växer sig ännu starkare. En rädsla för det okända. När man inte kan greppa någonting är det lätt att ansluta sig till enkelspåriga tankar. För det blir en trygghet. Och då blir en grupp som står för det allra mest extrema…

Han låter meningen rinna ut i sanden.

– Jag törs knappt säga det här. Men bruksmentalitet är något väldigt speciellt. Ränderna går liksom inte ur. Det är förstås farligt att generalisera. Men det finns en mentalitet som säger: Är jag född i Rävvåla ska jag också dö i Rävvåla.

Leif Pettersson, kommunstyrelsens ordförande, är själv tjänstledig från ABB. Innan han återvände till Ludvika inför förra valet tillbringade han två år på en kraftöverföringsstation i Bhopal.

– Jo, Ludvika är en liten udda bruksort, säger han. En av Sveriges mest högteknologiska. Samma nivå som Kista. Samtidigt har vi många samhällen med bas i traditionell gruvnäring. Så även om vi per capita har flest civilingenjörer i Sverige har vi också en grupp med låg utbildningsnivå som kanske har svårare att ställa om.

Ludvika är som ett skolexempel ur New York Times-journalisten Thomas Friedmans bok ”The Lexus and the Olive Tree”. Friedmans tes är att världens gränser inte längre skär mellan stater utan mellan dem som är delaktiga i den globala frihandeln och dem som klamrar fast i olivträdet, Friedmans metafor för hembygdsivrande.

SMR-ledaren Pär Öberg arbetade tidigare som elektriker vid ABB men fick enligt Dalarnas Tidningar inte förlängt när bemanningsföretaget upptäckte hans åsikter.

Nu hävdar bybor att han jobbar för en firma som gör uppdrag på asylförläggningen i Grangärde.

– Det berättade han för mig också, säger Johan Hagberg på Coop i Sunnansjö. Han sa: ”jag hade förstås kunnat tacka nej på grund av mina åsikter. Men jag tycker det är intressant att se hur de har det från insidan”.

På Folkets hus frågar jag Öberg om ABB. Företaget har djupa rötter i bygden. Asea, som fusionerade med schweiziska Brown Boveri 1988 till ABB, bottnar i Ludvika bruk. Anlagt vid Ludvika ström, där vattenkraft senare försåg gruvdriften i byarna med elkraft.

I dag ligger huvudkontoret i Schweiz, koncernchefen är tysk.

– Det svarar jag inte på… Jag har mina åsikter. Det är ju tråkigt att svensk industri håller på att försvinna från Sverige. Så kallad frihandel… är ju modernt slaveri: vi låter kinesiska barn tillverka våra teknikprylar.

Men utan fri handel – inget ABB.

– Nej, vi skulle å andra sidan kunna tillverka våra egna saker. Självklart ska vi ha utbyte med andra länder men inte utnyttja dem som skiter i miljö- och arbetsförhållanden.

Är det inte häftigt med högteknologi i Ludvika?

– Asea var ett fint industriföretag. Men ett generellt problem i världen är ju att alla företag är börsnoterade så de med enorma mängder pengar kan ju köpa sig maktplats i styrelsen: alla företag får en prislapp på sig, allt blir till salu. Makt blir till salu. Det kan du prata med din ägarfamilj om, det är de jävligt insatta i.

○ ○ ○

Det är fredag kväll i Sunnansjö.

Jag besöker ett hushåll med rötter i Tyskland. Tv:n står på, tvåan visar ”Vem vet mest?”.

Farföräldrarna i detta hem dog i koncentrationsläger. I fjol fick paret SMR:s flygblad i brevlådan. De tog illa vid sig.

Olof Mattsson, den pensionerade målaren engagerad i byalaget, uppmanade vännerna att mejla SMR: ”reklam för nazism, nej tack”.

– Vi diskuterade det, men då blottar man ju sin adress, sitt namn: vad blir konsekvenserna?

Under ett helt yrkesliv reste paret världen runt. Sen drog man sig tillbaka till Sunnansjö, och hamnade åter i historiens långa skugga.

– I den här lilla byn! Varför just här?

De skrattar.

De talar om Sunnansjös annorlundahet: att det är något ovanligt trivsamt med byn. Kanske är det historien av småskalig företagsamhet. Den gamla järnhandeln står kvar. En kombinerad frisersalong och amerikansk diner med röda galonsäten har just anlagt en altan.

De gamla gruvorternas fattigdom syns inte i Sunnansjö.

– En ganska välmående liten håla. Den sociala klassen är ganska hög. De flesta bor i egen villa. Företagsamheten verkar ha gått i arv. Sunnansjö är ett anständigt ställe. Och de som flyttar hit blir kanske också anständiga?

Kommer lugnet i medelklassidyllen att bestå?

Byalagets ordförande Johan Hagberg, företrädare för dialoglinjen, tillåter sig ändå tvivla.

Det funkar lite för bra.



Ta Tallmogården.

Vi tittar in en måndag.

Tung tystnad. De flesta stirrar ned i sina mobiler. Några lyfter skrot i hälsohemmets gamla gym.

Vi har hört, säger en syrisk man i ett uppehållsrum, att det finns ”en familj eller två” i Sunnansjö som är rasister.

– Vi har blivit varnade för att ta närma oss dem. De kommer ringa polisen.

Männen rycker på axlarna, har sett värre.

Johan Hagberg befarar att den stillsamma vardagen till slut kan bli för provocerande för SMR. Har man vigt hela sitt liv åt föreställningen om ett förestående raskrig kan fridfullheten till slut bli en klåda. Nazister är inte mycket för status quo.

Pär Öberg försäkrar visserligen inför Johan Hagberg: SMR ”lägger inte sin energi på” på Sunnansjö.

– Pär sa det: ”Det handlar inte om att sätta upp gaskamrar på Tallheden och gasa syrier. Det är inte det vi är ute efter”.

Vad är de ute efter?

– Jo, kapitalismen globalt. De tycker att det är orättvist att storbankerna äger så mycket. Och då återkommer vi till det här med judarna.

Varför just en by i Bergslagen som bas för den antisemitismen? För att det är billigt att leva i utanförskap här: stora hus för små pengar? För att man har fått hyra allmänna lokaler för sin verksamhet? För att man får vara i fred? För att den ekonomiska desperationen i den gamla bruksmiljön är gynnsam för rasistiska missionärer? För att det finns en historia av rasbiologi att spegla sig i och spekulera i?

Av historiska och samtida skäl är det möjligt att skylta med extrema idéer just här.

– Den psykologiska vardagskunskapen i småstäder med bruksprägel säger att man måste funka ihop i vardagen, ge och ta i lunchmatsalen, och det tror jag är en mekanism som SMR är väl förtrogen med och vet att utnyttja. SMR försökte ju få ett fäste i Kärrtorp men motades såvitt jag förstår bort av det aktiva och medvetna motståndet.

Larsmo läser det här reportaget och noterar hur ”språket börjat glida i Sunnansjö”.

– Som hur ”episoden på stranden” verkar förändras. Att döma av de fakta som finns i texten ser det ut som ett klumpigt förförelseförsök utan våldsamma inslag, men blir till något som lokaltidningen borde skriva om, till att det är belagt att ”dom springer efter kvinnor”.

Alldeles nyligen hörde Pär Öberg av sig till Johan Hagberg för att meddela att SMR varit inne på Tallmogården. Fyra stycken SMR:are klampade in i köket. För att meddela att en son i nazistgänget ska ha blivit förföljd av en mörkhyad man i byn. En kvinna i personalen svarade, enligt uppgift från Johan Hagberg: ”Det var ju jäkligt trist om det stämmer. Men behövde ni vara fyra stycken för att säga det”.

– Börjar de hitta på problem för att något ska hända: då är det kört. Då är kriget i gång.