BLOGG. Några tankar om polisens ”kommunikation av fakta”.

Annons

Debatten har svalnat något kring polisens strategier runt fotbollen.

Skönt kan tyckas, då vi knappt pratade om annat ett tag. Men konflikten är i grunden den samma. Trots svidande kritik från klubbar, supportrar, journalister, forskare och allehanda debattörer i månader har polisen hållit sin kurs. De har faktiskt inte ändrat den alls. Villkorstrappan och tillämpningen av den kvarstår. Kollektiva bestraffningar och hårdare tag är vägen framåt.

Vad gäller retoriken har det dock skett en liten förändring, men bara när polisen har gått in i publika återvändsgränder. Det sexåriga projektet om att bevisa att bengalrök är farlig är nedlagt, eller åtminstone pausat. Polisen har inte på något sätt erkänt att de har haft fel – myndigheten fungerar inte så – men de undviker numera ämnet, sannolikt eftersom så många känner till hur polisen systematiskt har förvanskat faktan om pyrotekniken. Polisen säger sig också jobba vidare med dialogen, men dialogen handlar fortsatt främst om att informera om sina beslut.

I det senaste numret av branschtidningen Svensk Polis får man en inblick i hur myndigheten resonerar kring bengalerna som fortsatt är i fokus.

Det finns mycket som man kan ifrågasätta i artikeln. I varje mening, nästan, så låt oss ta det från början. Ingressen lyder:

Det här är ett typexempel på så kallad falsk balans. Det stämmer att vissa supportrar skanderar “fotbollsmördare” på matcher, och skriver det på sociala medier och i forum. Men det är knappast en majoritet. Det finns även många supportrar som inte gillar bengaler. Och oavsett var man står i för/emot-frågan är jag övertygad om att de allra flesta vill göra situationen säkrare. Att SFSU och andra supporterorganisationer har arbetat för en legalisering av pyroteknik under många år nämns inte alls i artikeln som därmed blir uppenbart ohederlig, branschtidning eller ej.

I nästa stycke får man läsa att det kan tändas hundratals bengaler i ett publikhav med över 30 000 åskådare.

Det stämmer inte, eftersom det inte finns några “publikhav” om 30 000 åskådare någonstans i världen. Fotbollsläktare ser inte ut på det sättet. De flesta bengaler tänds i (en inofficiell) organiserad form på särskilda ytor. Däremot är det korrekt att det emellanåt tänds bengaler mitt i klackarna.

I följande passage får man läsa att tre personer skadades då en bengal kastades mot en familjeläktare. Det stämmer inte heller. Det var två personer som skadades lindrigt, jag har just läst domen från derbyt på Tele2 arna i fjol. Det förringar naturligtvis inte på något sätt den brottsliga handlingen som den skyldige dömdes till fängelse för.

Artikeln fortsätter:

Här är det mesta korrekt, även om “att klubbarna tycker” är en något förminskande formulering då det handlar om väldokumenterad fakta.

Vidare i artiklen:

– Vi tycker inte att det har hänt tillräckligt under en lång tid så nu måste vi gemensamt strama åt, sammanfattar Ulf Johansson, regionpolischef i Stockholm och ansvarig för polisens idrottsrelaterade arbete.

Ja, häri ligger en stor del av problemet. Polisen vill lösa den gordiska knuten med ett Alexanderhugg, vilket sällan fungerar utanför sagornas värld.

Annons

Därefter får vi läsa att polisen anser att pyroteknik är den största säkerhetsrisken i samband med fotbollsmatcher, vilket är en mycket märklig bedömning hur man än vrider och vänder på det. Sedan 90-talet har det bränts uppskattningsvis 50 000 pjäser på läktarna och vi känner inte till några allvarliga skador i samband med det. Att då gradera det som den största säkerhetsrisken framstår inte som lite verklighetsfrånvänt.

Däremot finns det en teoretisk risk kopplad till bengalerna, vilket rättsenhetens chef Martin Valfridsson framhåller i starka ordalag. Här är vi i alla fall någorlunda överens om problembeskrivningen. Risken är visserligen empiriskt sett minimal, men konsekvenserna skulle kunna bli allvarliga.

Artikeln fortsätter med att Ulf Johansson och Martin Valfridsson fortsätter att motivera polisens hårdare tag. Det ska “skärpas” och “vidtas åtgärder” som handlar om fler vakter, hårdare krav och mindre publik. Ulf Johansson slår fast att pyroteknik aldrig ska finnas på svensk arenor (här kunde exempelvis förslaget om kalla bengaler ha tagits upp) och artikelförfattaren skriver att det från polisens sida handlar om “kommunikation av fakta” och “dialog med klubbarna”.

– Det gäller att vara prestigelösa och kreativa så att vi inte låser oss ytterligare utan ser vad vi kan göra tillsammans, säger Ulf Johansson.

Det handlar alltså om prestigelöshet och kommunikation av fakta, menar

regionspolischefen som i samma artikel med bestämdhet slår fast att de kollektiva bestraffningarna inte är kollektiva bestraffningar.

Ja, vi har en väg att vandra. I artikeln nämns att samtalen med SvFF och Sef ska intensifieras, men allt tyder på att polisen står orubbligt kvar på ruta ett. Jag har många gånger argumenterat för att situationen faktiskt kan förbättras väsentligt genom några enkla ändringar och ett visst mått av pragmatism, men det framstår alltmer som en utopi.

Vägen dit, som går via kunskapsbaserad samverkan och andra torra begrepp som kräver tålamod, kunde i alla fall inte ha varit längre.

Foto: Bildbyrån