Vad bevittnade vi under denna presskonferens när Åsa Romsons tårar var nära att tränga fram? Vi bevittnade ett slags sorgsen realism och en del hyckleri.

Detta skriver Göran Greider i Expressen om dagens regeringsutspel. Det är svårt att inte hålla med om en del av detta. Miljöpartiet visade med all önskvärd tydlighet hur mycket nyckelkorten till Rosenbad är värda för de miljöpartistiska statsråden. De är beredda att offra allt och där måste vi ge vänsterpartiets Lars Ohly rätt. Oavsett vad vi kan tycka i sak om dagens beslut. Även Lorentz Tovatt, ordförande i Grön Ungdom, kan sägas haft en bättre dag. Ilskan mot sin partiledning går att ta på när han ansluter sig till Ohly.

Men dagen ger ändå en fadd smak i munnen. Av flera skäl. Skillnaden mellan Stefan Löfven på Medborgarplatsens manifestation och dagens presskonferens tre månader senare är enorm. Det är två olika statministrar vi ser. Det är inte samma parti ens en gång.

Trovärdigheten hos min partiledning måste i dagsläget, trots dagens uppvaknande, betecknas som nära den absoluta nollpunkten. De har drivit Sverige till en punkt där vi kraschlandar istället för att ha tagit varningssignalerna på allvar och låtit oss hård- eller i bästa fall mjukbromsa. Utöver att flyktingar nu, mitt i vintern, kan tvingas sova under bar himmel har annat inträffat som är desto mer dramatiskt.

Kommuner, polis, primärvård, länsstyrelser och nu senast Myndigheten för Samhällsberedskap, har under lång tid varnat för att trycket av asylanter kommer bli samhällsfarligt om det fortsätter. Med den kraschlandning som regeringen genomfört idag är det rimligt att fråga sig om vilka system som, utöver Migrationsverket, redan har kraschat. Något måste ha framkommit som akut, annars skulle inte Miljöpartiet pressats att gå med på dagens beslut.

Av de beslut som fattats idag sticker två ut som de absolut viktigaste. Regleringen av anhöriginvandringen samt åldersbestämningen av ensamkommande flyktingbarn. Historiskt har anhöriginvandringen legat i en 1:2, det vill säga två anhöriga per beviljat uppehållstillstånd, utan egentliga krav på egenförsörjning. Den medicinska åldersbestämningen av ensamkommande barn är en annan viktig parameter. Dels ur ett trygghetsperspektiv för den sökande, denne har rätt till ett åldersadekvat mottagande av vårdinstanserna, men även sortera bort de som uppenbarligen far med osanning. Även om felmarginalen, som ofta uppges till två år, är det en viktig markering. Jag har lättare att efter ålderskontroll ge en nittonårig asyl trots att han uppgivit att han är sjutton med kontroll än en trettioåring utan den möjligheten. Hellre fria än fälla, helt i enlighet med svensk rättstradition.

Det finns ändock en rad med men i dagens dramatik. Det förhållandevis fortsatt långsamma lagstiftningsarbetet samtidigt som det fortfarande är oklart när vi kan se effekterna av detta. Att regeringen idag utlovade att lagen endast skall vara tillfällig tyder även på att det var en eftergift till Miljöpartiets ledning. Allt i syfte att kunna fortsätta lova guld och gröna skogar men att det kommer dröja något.

Och det finns ett slutligt avgörande men.

Vilka siffror var det som till slut fick regeringen att agera. Om det var Sveriges Kommuner och Landstings besked om kommunala skattehöjningar efter att statsbidragen upphört eller om det var något annat, som MSB varningar om samhällsfara. Det finns även siffror som numera börjar florera utanför Finansdepartementet om den mer långsiktiga effekten på statsfinanserna. Och de siffrorna, när de väl kommer ut och om de är korrekta, så kommer dessa kunna pressa fram tårar på fler än Åsa Romson idag.

Varför miljöministern grät, om det var insikten om det egna eftermälets utveckling som spelade in eller något annat, insikten av ett misslyckande, får vi nog aldrig reda på.

Politikers känsloliv är en outforskad disciplin och bör kanske förbli det även i framtiden.