Det finns stora likheter mellan Åsa-Nisse i raketform från 1966 och storfilmen Interstellar från 2014. Att den hantverksskicklige Hudiksvall-sonen och producenten Ragnar Frisks episka film om Knohult inspirerat Christopher Nolan råder det ingen tvekan om.

i Åsa-Nisse i raketform bygger Åsa-Nisse och hans kumpan Klabbarparn en månraket, som skall starta från Cape Knohult. De har uppfunnit ett nytt raketbränsle och håller på att träna lanthandlare Sjökvist att bli Knohults förste astronaut.

I Interstellar ser vi ett liknande handlingsförlopp. Cooper (som spelas av Matthew McConaughey – en skådespelare med liknande kvaliteter som John Elfström), en bonde(redan där en nickning till det rurala Småland!) som tidigare har varit testpilot hos NASA, blir utvald att bli astronaut.

Besättningen i rymdskeppet i Interstellar råkar ut för många vedermödor och en scen slutar med att Matt Damons rollfigur avskedas – på samma sätt som den kvinnliga journalisten som, utklädd till lapplisa, satte böteslapp på landsfiskalens bil i förlagan från 1966, avskedas bryskt. Dessa två scener liknar varandra nästan till förväxling och Matt Damon är trogen orginalet på ett nästan rörande vis.

Många scener i Åsa-Nisse förevisar den fina och trogna vänskap som Klabbarparn visar upp. Det kan gälla att ro över sjön eller att hjälpa Nisse på andra sätt – eller att bara vänta på honom. Detta återspeglas i den komplexa scenen i Interstellar där delar av besättningen närmar sig en planet i närheten av ett svart hål. Tidsförskjutningen vid händelsehorisonten gör att tiden går långsammare för dem och när de återvänder har det gått flera år – trots att de bara varit borta i några timmar enligt deras egna klockor. Den besättningsman som väntat på dem har väntat troget i många, många år. Det är en vacker hyllning till den trogna vänskap som Klabbarparn visar upp de gånger han väntar troget på sin vän i Knohult.

Det blir aldrig någon rymdresa för Sjökvist. Här avviker handlingen lite i efterföljaren. Interstellar är fullt av rymdresor. Vi kan anta att detta är beroende på filmernas olika budget. Möjligheterna till övertygande specialeffekter var förstås inte så stora 1966, vilket också kan vara en del av förklaringen till avvikelsen – Christopher Nolan ville helt enkelt göra de saker Ragnar Frisk inte förmådde filmatisera 1966.

Den lätt surrealistiska scenen där McConaughey färdas in i det svarta hålet och kommunicerar via gravitation är mycket intressant. Man kan ju tänka sig hur det kan vara att vara Åsa-Nisse – och bara kunna kommunicera på småländska. Det är precis det som Nolan försöker förmedla – svårigheten att göra sig förstådd i en komplex värld. Det må vara i en fjärde dimension eller i en liten by i Småland med en lismande handlare.

Slutligen har vi den den symboliska rymdresan i slutscenen – där Åse-Nisse själv och Klabbarparn får uppleva hur det är att fara till väders – som bär stora likheter med den mäktiga slutscenen i Interstellar där Matthew McConaughey åker iväg i rymdfarkosten, som enligt handskrivna versioner av orginalmaniset bär namnet Eulalia III.

Det är fascinerande att Ragnar Frisks filmatiseringar om komplexa skeenden i Småland letat sig hela vägen till Hollywood. Som regissör var han ofta kompromisslös med kvalitet och det är ett hantverk som lönat sig – arvet lever vidare.

Nästa vecka tittar vi närmare på hur 91an Karlsson och 47an Löken inspirerade en rad storfilmer från Hollywood – Allt från Örnnästet (Clint Eastwood) till Rambo (Sylvester Stallone) och de senare årens publiksuccéer om The Expandables (Hela Hollywoods macho-elit).