Vi var många som i valet 2014 aktivt arbetade för att Alliansregeringen skulle få fortsatt förtroende. En stark ekonomi och vettig utrikespolitik var den främsta garanten för att Sverige skulle stå fortsatt säkert i en alltmera osäker omvärld. Dessutom ville vi inte att Sverigedemokraterna skulle få ökat politiskt inflytande eftersom vi önskade en borgerlig regering med borgerlig politik. Därför blev vi på valnatten dubbelt ledsna, när Alliansen fick lämna Rosenbad och SD fick ett ökat inflytande.

Ett sätt att visa att man tog ställning för kompetens i stället för börd var att på sociala medier gilla diverse antirasistiska sidor. Med börd menas bakgrund i form av hudfärg, läggning eller ursprungsland. Att detta inte ska gälla som en måttstock är kriterier som borde kunna ställa sig bakom. Det borde också vara en bärande bjälke inom antirasismen och därför också göra denna rörelse till partipolitiskt obunden. Både höger och vänster. Men detta har visat sig inte stämma och det gäller främst några av de så kallat antirasistiska rörelser och hemsidor som figurerar mest i debatten.

Kampen verkar inte längre handla om allas lika värde, utan det har i stället blivit ett forum där alla som vågar sympatisera med att Sverige fortsatt ska ha reglerad invandring utmålas som rasister. Det har också blivit partipolitiskt till den grad att vissa redaktioner som den bakom Interasistmen kopierade ett reportage från kampanjsidan Alliansfritt om borgerliga kommuner som regerade med stöd av SD utan att göra en liknande granskning av de rödgröna. Den har helt enkelt blivit vänster och stänger därmed ute den stora del av svenska folket som inte ville att Stefan Löfven skulle bli statsminister.

Vad som nästan är ännu värre är att man i strävan efter att vara god har slängt all förmåga att komplicera och problematisera frågor till förmån för att framstå som godhjärtad för den goda sakens skull.

Det bevittnades i debatten om HVB-hem där alla som luftade någon form av kritik mot nya boenden har utmålats som rasister. Det är en strategi som borde vara alla demokrater främmande då det handlar om stora förändringar i ett närområde och att de som bor i området måste få privilegiet att lufta sina synpunkter. Samt få dessa synpunkter bemötta och det i en värdig och konstruktiv dialog.

Vidare har man inte bemött det faktum att det kan uppstå kulturkrockar med rent ut sagt förfärliga konsekvenser som i Köln och Kungsträdgården. Händelser som bland annat DN:s Hanna Fahl (8/1) sökt bortförklara med floskler som att det var män och inte kultur som var problemet eller Bilan Osman i Expressen (26/1) som menar att det ”finns inget land där sexuellt våld är socialt acceptabelt”. En tankefigur som är skrattretande om man känner till svensk kvinnokamp och exempelvis lagstiftningen i Saudiarabien.

Dagens antirasism har helt enkelt spårat ur till ett renodlat vänsterprojekt och jag känner därför att denna kamp inte längre är min. Som historiker vill jag inte bara debattera, utan även diskutera och söka hitta kompromisser. Dessutom är jag som alla svenska riksdagspartier anhängare av en reglerad invandringspolitik och anser därför att nivåerna i denna måste kunna diskuteras. I godhetens namn bör man inte heller slänga bort sådant som kommunalt självstyre vilket har tjänat Sverige väl sedan 1800-talet. Det är därför som jag säger tack och adjö till den antirasism som numera agerar vänsterns förlängda arm. Vi ses i valrörelsen och vi ses tyvärr som helt vanliga ideologiska motståndare.

David Lindén

Historiker