När Stieg Larssons storsäljande Millenniumtrilogi recenserades i amerikansk press var det en detalj som fick oväntad uppmärksamhet. New York Times skrev att ”Larssons värld är en mörk och nästan humorlös sådan, där alla arbetar sent inpå natten och bälgar tonvis med kaffe; knappt en sida går utan att någon ’sätter på kaffebryggaren’, beställer ’kaffe och en macka’ eller tackar ja till erbjudandet om ’kaffe?’.” The Atlantic svarade att ”besattheten vid kaffe har mindre att göra med Larsson än med Sverige”, och presenterade ett diagram över världens kaffekonsumtion. Och ja, Sverige och de övriga nordiska länderna skiljer verkligen ut sig. I Sverige går det åt 7,3 kilo kaffe per person och år, jämfört med 4,2 i USA. Turkiet, som en gång gav oss kaffet, konsumerar enbart 0,5 kilo per capita. Kanske finns det ändå kulturella särdrag?

”Debunking Utopia – exposing the myth of Nordic socialism” (WND Books, 2016) är skriven som ett inlägg i den amerikanska presidentvalsdebatten. Där varnar Nima Sanandaji, teknologie doktor i polymerteknik vid KTH men mer känd som debattör och flyhänt författare till tjogtals skrifter för olika näringslivsanknutna tankesmedjor, för att anamma den svenska modellen, vilken amerikanska politiker på vänsterkanten annars tycks ha ett särskilt ömsint förhållande till. Sanandaji plockar metodiskt isär föreställningen att Sveriges framgång är en produkt av den omfattande välfärdsstaten. I stället förhåller det sig tvärtom. Unika lokala förutsättningar har gjort den svenska modellen möjlig.