I dag skriver kulturjournalisten Johan Thente en uppföljning av sin tidigare text i DN om vikten av att försöka förstå fenomenet näthat. Förvisso finns det invändningar mot hans resonemang som det faktum att näthat är ett brott som bör beivras innan det förstås och analyseras. Men båda texterna är ändå viktiga, då det gäller att inte snöa in på ett spår och tro att man har alla lösningar när det gäller tonen på nätet. För om man gör detta hamnar man lätt i den fälla som Miljöpartiets språkrör Åsa Romson gick i när hon föreslog att anonymiteten borde avskaffas då det skulle förhindra att ”tjejer kallas hora”. En enögd strategi som påminner om de mindre nogräknade debattörer som upprepar samma sak med tillägget att det enkom handlar om blonda tjejer.

De flesta torde se god ton på nätet som något självklart och många erkänner nog att de ibland har haft inte alltid genomtänkta åsikter om politiker, debattörer och beslutsfattare. Men skillnaden mot näthatarna är att man uttryckt dessa känslor i slutna rum och senare insett att det inte var så genomtänkt att hysa dem.

Alla har någon gång snackat skit och uttryckt sig klumpigt.

Men det är också intressant att studera hur detta skitsnack ibland kläs upp till politisk analys och ett lämpligt fall att granska är åsikterna om utbildningsminister Jan Björklund. Förutom Sverigedemokraternas Jimmie Åkesson och Socialdemokraternas tidigare partiledare Mona Sahlin är han nämligen den politiker som det idag verkar råda frikort att ogilla på ett inte alltid genomtänkt sätt.

Om man som undertecknad roade sig med att granska sociala medier innan och under gårdagens partiledardebatt fick man flera exempel på hur det är okej att offentligt hata Björklund. En av Miljöpartiets kandidater till Europaparlamentet tyckte exempelvis att det var extremt underhållande att någon prytt Björklund med en Hitlermustasch, vilket flera människor ogenerat applåderade. Men det är även värt att notera att flera av dessa människor brukar bli väldigt upprörda om man påpekar något av vänsterpartiets tidigare partiledare – och kanske rödgrön kulturminister in spe – Lars Ohlys verkliga citat om exempelvis diktaturen i Östtyskland.

Vad som emellertid var ännu mer anmärkningsvärt var att den profilerade twittraren Maja Ritzman uttryckte direkt dödshot mot Björklund och fick applåder för det. Det är nämligen påfallande likt hur vissa på 1980-talet beskrev Olof Palme och försvaret kan då som nu sammanfattas i stil med ”han odlar ju hatet helt själv”.

Avslutningsvis borde många därför reflektera kring det faktum att näthatet är reellt, men att det också behövs god ton från alla sidor om det skall förebyggas. Förslagsvis borde självutnämnda revolutionärer lyssna på P1:s dokumentär om komikern Soran Ismails möten med Sverigedemokraten Linus Bylund – ett exempel på att devisen ”jag och du” kan råda också mellan politiska motståndare. För ingen tjänar på uppfattningen om ”vi och dom”.

(David Lindén)