I fredags begick någon ett hemskt brott i Stockholm, och efter att förövarens härkomst blivit känd har man kunnat konstatera att det var en terroristattack, och inte bara en ensam galning. Jag såg många på facebook som meddelade att de är i säkerhet, även om risken att bli påkörd av just den lastbilen inte är större än att dö i en trafikolycka varje vecka. Det hemska brottet kommer givetvis utnyttjas i onda syften av vedervärdiga politiker. Det är väldigt hemskt och det finns mycket att säga om detta, men det är inte det jag vill tala om just nu. För nu vill jag berätta om en opinionstext i DN Kultur, där Elisabeth Åsbrink berättar att det effektivaste sättet att bekämpa terrorism är att inte vara autistisk. Hen förklarar även att ingen är autistisk. Vi finns inte men om vi hade funnits hade vår existens främjat terrorism. Fint budskap för april månad.

Och ja hen säger på riktigt detta oavsett om hen förstår det själv. Jag kommer snart till det, men först en kort sammanfattning av texten. Texten börjar med några stycken med anekdoter, för en sån här text har alltid anekdoter (resten av texten är också till stor del anekdoter). Sedan beskriver Åsbrink vad hen menar att ”terrorism” är (förutom en beteckning på våldsbrott som endast appliceras när förövaren har en viss bakgrund, något som Åsbrink inte säger men underförstått tycks utgå ifrån). Vad ”terrorns utövare” vill åstadkomma är följande:

”De vill avstånd, åtskillnad, gräns. De vill skapa hat, aggression och rädsla. De vill skilja den ena från den andra. De avskyr tolerans. De hatar empati. De vill förstöra allt vi kallar medmänsklighet. Med våld sår de misstro, varje individ får ett eget svart frö och meningen är att misstron, misstänksamheten och avståndet mellan oss ska växa. Det är terroristernas egentliga syfte.”

Jag citerar detta för att jag tycker att det är viktigt att ha med när vi sedan kommer till den del, där vi får veta att motmedlet mot terror är att inte vara autistisk. Vem som helst, får vi veta, kan göra motstånd mot terror:

”Att bli terrorns motståndsaktivist är enkelt, gratis och helt riskfritt. Var och en kan motverka terrorismens effekter utan att det tar tid eller stjäl kraft. Jag lovar. Det är mer effektivt än vilken flygvärdinnediet som helst, och vinsten är större än på något befintligt lotteri. Det ger garanterat maximal utdelning på minimal insats. Och metoden är så enkel att varje barn, vuxen och åldring kan använda den: Se varandra i ögonen. Småprata. Din granne, busschauffören, mannen eller kvinnan som sitter utanför mataffären. Säg hej. Möt blicken hos den du passerar på trottoaren eller i korridoren på jobbet. Nicka till den som sitter på sätet mittemot i tåget.”

”Se varandra i ögonen. Småprata.” Detta är tydligen mer effektivt än ”vilken flygvärdinnediet som helst”, vad nu en ”flygvärdinnediet” har att göra med terrorbekämpning (ungefär lika mycket som ögonkontakt och småprat, skulle jag tro). Som många autister vet är vare sig ögonkontakt eller småprat nödvändigtvis någon enkel sak, utan är många gånger extremt påfrestande och obehagligt. När Åsbrink säger att det är ”enkelt, gratis och helt riskfritt”, och att det varken ”tar tid eller stjäl kraft”, önskar en att hen kunde erkänna att hen talar för sig själv. Men tvärtom säger hen att ”metoden är så enkel att varje barn, vuxen och åldring kan använda den”. Detta kan bara betyda att jag inte tillhör kategorin, ”barn vuxen eller åldring”, eller ”alla människor”. Antingen existerar jag inte eller om jag gör det så är jag inte en människa, i alla fall inte en människa som har en ålder.

Men varför ska vi göra det? Om jag hypotetiskt sett existerade, varför ska jag se folk i ögonen och småprata? Hur motverkar det terror? Enligt Åsbrink är anledningen följande: Terrorister hatar medmänsklighet. Att se någon i ögonen är att ”erkänna varandras existens”. Medmänsklighet är att ”inte låtsas som att den andra inte finns”.

Okej? Ursäkta om jag är övertydlig men en text som inte erkänner mig som en medlem av kategorin ”alla människor” får mig inte att känna att ni ”erkänner min existens”. Det känns till och med väldigt mycket som att ”inte låtsas om” att jag finns.

Förutom detta osynliggörande säger skribenten i princip att den som inte ser andra i ögonen eller småpratar förstör samhället. Hen likställer småprat och ögonkontakt med att erkänna andra människors existens, att visa medmänsklighet, att inte ”dela upp människor i vi och dem”. Att inte göra dessa saker är att förneka andra människors existens (sten i glashus), inte bry sig om andra människor, att sakna medmänsklighet och att förstöra demokratin och det öppna samhället. Det är inte första gången jag ser någon berätta hur dåligt det är att undvika småprat och ögonkontakt, men den här personen tar ju verkligen i. Oftast handlar det om hur odrägliga vi är som inte följer neurotypiska sociala normer men det är inte varje dag vi anklagas för främjande av terrorism och samhällsomstörtande verksamhet.

Jag blir också hemskt illa till mods när jag föreställer mig hur det blir om alla följer Åsbrinks råd, och utan åtskillnad börjar småprata och söka ögonkontakt med all de ser. Jag vill helst kunna röra mig i offentliga utrymmen utan att behöva utsättas för det. Ännu värre, jag har inte svårt att föreställa mig folk som blir arga på mig, för att jag inte svarar positivt på deras försök att utsätta mig för sitt ”motstånd mot terror”.

Sen är det svårt att inte känna att Åsbrinks metod mest är ett sätt för hen att känna att hen gör något, utan att behöva anstränga sig eller göra några uppoffringar. För hen säger ju själv att det inte kostar någonting, och varken tar tid eller energi. Det är inte sant för mig, men jag utgår att det är sant för hen. Och om det inte kostar något är det heller inget att vara stolt över. Om det är rätt sak att göra och det bokstavligen inte kostar dig något, då är också det minsta någon kan begära att du gör just det.

Så är det om det du gör är rätt. Men att söka ögonkontakt och småprata urskiljningslöst är inte bra. Att utgå ifrån att alla vill prata med dig eller ha ögonkontakt med dig, är att inte respektera andra människors gränser. Om du ska göra det är det upp till dig att bedöma när det är lämpligt och när det inte är det. Åsbrink berättar en anekdot om ett tillfälle då hon såg en främmande person i ögonen och småpratade med denne, och då denna person hade svarat med tacksamhet. Om detta stämmer så var det rätt och bra att hen gjorde det vid det tillfället. Men om hen bara utgår ifrån att alla vill detta, kan vi utgå ifrån att hen också gjort många medmänniskor väldigt obekväma, och utsatt andra för påfrestande och ångestframkallande sociala situationer.

Och säg inte att alla som insisterat på att jag ska se dem i ögonen har bekämpat terrorism. Min aversion mot ögonkontakt är inte främjande av terrorism. Min oförmåga att småprata kommer inte förstöra samhället. Jag känner mig inte att du erkänner min existens för att du låtsas att jag inte existerar. Och som terrorbekämpning är den här metoden inte alls mer effektiv än den där flygvärdinnedieten.