I dag på förmiddagen har Europaparlamentet i Strasbourg debatterat EU:s uppgörelse med Turkiet, den som innebär att flyktingar och migranter skickas tillbaka till Turkiet. EU:s ordförande Donald Tusk medgav att uppgörelsen har klara brister men det fanns inget alternativ, sade Tusk rapporterar SR/Ekot. Han sade också att flyktingströmmen nu går en annan väg via Libyen och Medelhavet. FN beräknar att det finns en miljon potentiella flyktingar i Libyen redan idag samt att runt 450 000 kan komma att korsa Medelhavet redan innan sommaren.

Det är allmänt känt, även fast svenska politiker inte vill medge detta, att EU hamnat i en beroendesituation i relationen till Turkiet. Turkiets president Erdogan sitter med handen på flyktingkranen och kan, när helst han vill, antingen hota eller i praktiken öppna kranen igen. Om han inte får som han vill.

Men hur illa är det i framför allt Syrien? SVT:s Mellanösternkorrespondent Stefan Åsberg vittnar i en krönika om ett relativt lugn, om än spänt sådant, i stora delar av landet. En erfarenhet även jag drog under mitt besök i Levanten under förra veckan. Även om frontlinjerna och maktförhållandena förändras har stora delar av Syrien lyckats behålla en stabilitet. En stabilitet under al-Assads järnhäl, men ändock.

Bilderna i svensk media vittnar om ett nationellt Aleppo men så ser det långt ifrån ut. Bilderna i TV-rutan är inte helt sanningsenliga. Om detta vittnar om inte annat källor vid den svenska ambassaden i Amman (Jordanien) om till Ledarsidorna.se.

Inte heller vet vi, trots tidigare försäkringar från regering, migrationsverk och polischef, om vilka som kommit hit.

En del syrier, som flytt till Sverige under början av konflikten och erhållit permanent uppehållstillstånd har, visar det sig, återvänt till sina ”gamla” liv i de lugna områdena. De åker till ambassaden i Amman endast för att förlänga sina handlingars giltighetstid. Det permanenta uppehållstillståndet är en ”livförsäkring” för framtida bruk, om den skulle behövas. De har ingen direkt vilja att lämna sina affärer eller relationer. Släkt, vänner. Traditioner och liv. Att få vill lämna permanent vittnar om inte annat min egen resa om. I varje by träffade jag på minst ett par tre personer som hade bott några år i Sverige och nyligen återvänt då hemlängtan blev för stor. Flera av de jag pratade med hade släkt kvar i Sverige som valt ett ”bättre liv”.

Företeelsen är känd även från andra konflikthärder. Iran. Iraq. Somalia. Det finns personer som tämligen obesvärat kan åka till sina ursprungsländer på semester eller annat så fort de erhållit sina handlingar. Är de flyktingar i behov av skydd? Eller är de något annat? Tränger de i sådana fall inte undan de svagaste, UNHCR:s kvotflyktingar, som fastnat i olika former av läger?

Vi bör ställa oss frågan om detta är rimligt. Om vem som skall erhålla ett permanent uppehållstillstånd. Vem som har ett permanent behov av skydd. Även i konflikten i Syrien.

I Libanon är detta tydligare än någon annanstans. Flyktingarna är i regel mycket lågt utbildade, på gränsen till analfabeter, och har flytt från de lugnare områdena. Libanon har inte mycket val annat än att ta emot dem men gör å andra sidan inte mycket för dem, utöver att förse dem med vatten och ett markområde att slå upp sina tält på. På frågan om varför de inte bygger barackstäder eller liknande är svaret egentligen självklart. En före detta minister säger, med ett sardoniskt leende, till mig:

Då blir de kvar här. Det vill vi inte vilket omvärlden borde begripa. Men ni kan ju ta emot flera om ni vill. Ni tycks vara mycket förtjusta i just syrierna. Ni kan få 1.6 miljoner av oss direkt. Vi kan, trots att vi är ett krigshärjat och fattigt land, svara för transportkostnaderna själva om ni har det jobbigt med ekonomin just nu.

Få kommer ihåg att de sista syriska trupperna drogs tillbaka så sent som 2005. Nu är syrierna tillbaka igen och söker skydd. Eller en bättre framtid. Något som inte ses positivt, av lätt insedda skäl, av libaneserna. Den syriska armén lämnade ,i samarbete med palestinierna i östra och norra Libanon, ett våldtaget och skövlat land bakom sig efter sin reträtt. De är kvar i söder. Ingen av grupperna är väl sedda idag. Palestinierna sökte skydd men missbrukade grovt förtroendet när de bistod syrierna i öster och norr med att våldta och skövla ett land. Nu är de tillbaka som tiggare och ber om överseende och nåd.

Situationen i Levanten är långt ifrån enkel. Det finns inte en enskild lösning. Det finns inget Alexanderhugg. Men det finns goda skäl att börja fundera på om vi gör rätt saker. Vilken effekt 30 miljarder kronor i Sverige skulle kunna få om de användes i Syrien istället? Vilken effekt vi skulle få om vi var helt säkra på vilka vi erbjuder skydd?

Det är, vilket måste anses bevisat i dagsläget, inte alla som har skäl att fly. Att flyktingstatusen faktiskt, på fler sätt, missbrukas. Att de som missbrukar den, och som skulle kunna repatrieras till lugnare delar av sina ursprungsländer tränger undan de med faktiska behov.

Frågan är om vi kommer orka ta den nödvändiga debatt och beslut som ofrånkomligen måste tas med UNHCR:s prognos för 2016. För nu förändras spelplanen igen när den Libysk-Italienska korridoren ånyo öppnar helt.

Vi går nu in i Rond två i flyktingkrisen.

Är Ledarsidorna.se värda en halv pizza på avhämtning i månaden?

Att det är svårt att få lönsamhet på en blogg eller nyhetssida på nätet är ingen hemlighet. De traditionella medierna dras med det problemet i stor skala.

Om tio procent av mina läsare skulle ge en krona per dag skulle jag kunna jobba med Ledarsidorna.se på halvtid. Om femtio procent skulle ge en krona om dagen skulle jag kunna anställa ett eget reportageteam på heltid samt utöka antalet frilansare.

Nu är det one-and-a-halfman show. Där reskostnader och arvodering av gästkrönikörer samt kostnader för annat tas ur egen ficka som förstärkts av de donationer som kommit in.