”Till Sveriges olyckor fanns, finns och kommer att finnas sex orsaker” börjar en gammal inskrift på västra väggen i Riddarholmskyrkan i Stockholm, som är de svenska kungarnas gravkyrka och Stockholms enda bevarade medeltida klosterkyrka.

Inskriften är på latin, och orden sägs vara hämtade ur Historia Metropolitana av Johannes Magnus (1488-1544), Sveriges siste katolske biskop. (Eriksson, Monica: ”… men med lärde män på latin”, Latinska inskrifter i Stockholm)

Så här lyder hela inskriften:

En nyare översättning ur Monica Erikssons text låter så här:

Sex har orsakerna varit, är och kommer att vara till olyckorna i Sverige: Egennytta. Lömskt hat. Förakt för lagarna. Liknöjdhet för det allmänna bästa. Tanklöst gynnande av utlänningar. Inrotad avund mot landsman.

Vi kan förstås inte veta exakt hur träffsäkra orden var när de skrevs ned för flera hundra år sedan. Men har dom någon relevans idag? Har Sverige i nyare tid drabbats av olyckor som kan härledas till de här orsakerna?

I första volymen av sitt historieverk Svenska folket (1882) pekar August Strindberg (1849-1912) särskilt ut en av de sex orsakerna:

En av dessa oartigheter angriper ett fel, som är åtminstone specifikt svenskt, de andra tillhöra mänskligheten, och det är artigheten mot utlänningar, vilken dock mera fanns hos de högre klasserna, de där förde landets styrelse och vanligen visade sig mera opatriotiska än de, som bearbetade de fosterländska torvorna.

Så, ”artighet mot”, ”oförståndig ynnest för”, eller ”tanklöst gynnande av” utlänningar skulle alltså enligt Strindberg vara något av en svensk specialitet bland överheten. Vilka utlänningar inskriften syftar på vet vi inte, men vi vet däremot att mer än en av Sveriges härskare genom tiderna har gynnat folk utifrån när de trott att detta kunde stärka deras makt.

Då rovfåglarna slog sig ned på bergens toppar

Vilhelm Moberg nämner exempelvis i försvarsskriften Svensk strävan (1941) om hur det under och efter det trettioåriga kriget, som varade 1618–1648, inströmmade ”talrika utländska adelsmän” i landet som tog sikte på den svenska bondens frihet.

I perioder då utländska härskare regerat över Sverige har också utländska fogdar gjort livet hårt för svensk allmoge, även om de inhemska fogdarna säkert inte var så mycket bättre alla gånger. En sådan kung var Albrekt av Mecklenburg, som framställts som särskilt ond av senare svenska historieskrivare (vilket inte är konstigt, trots allt så är det vinnaren som skriver historien).

Under många århundraden var våldgästningen också en ständigt återkommande plåga för allmogen. Så kallades det när överheten, inländsk som utländsk, missbrukade gästningen. Gästningen var en lagstadgad ”skyldighet” som innebar att allmogen i Sverige förr tvingades ge mat och husrum åt stormän och deras följen när de var på genomresa i bygden och stannade till vid ens gård.

Det tärde hårt på böndernas förråd av mat och djurfoder när dessa följen våldgästade allmogens hem utan att göra rätt för sig, och kunde om det ville sig illa ställa ”värdfamiljen” på ruinens brant. De bondgårdar som låg längs resvägarna drabbades värst, särskilt under krigstider. Våldgästningen förbjöds genom Alsnö stadga 1280. Kungen, Magnus Birgersson, ska ha fått sitt tillnamn ”Ladulås” av just den anledningen.

Enligt stadgan tömmer de böndernas lador men ”aldrig är de så rika att de drar sig för att gästa en fattig mans hus och ta sig mat utan att betala och äter på en liten stund upp det som den fattige länge fått arbeta för”.

Men ett exempel på tanklöst gynnande av utlänningar som jag läste om i historieböckerna tar nog ändå priset, och skulle kanske rent av fått August Strindberg själv att tappa hakan.

Exemplet utspelade sig en tid efter den svenska stormaktstiden, som fick ett abrupt slut den 30 november 1718 när kung Karl XII fick en kula genom huvudet i Fredrikshald i Norge.

Frihetstiden och den gustavianska tiden var förbi, och den svenska allmogen hade sedan länge glömt de olyckor och den finansiella utarmning som följde i spåren av maktens stormaktsambitioner. Svensk allmoge har under en lång tid av historien varit bland Europas fattigaste folk. Men vid den här tiden hade allmogen det rätt gott ställt. Småfolket svalt inte längre. Hemmen var inte längre dragiga och kalla. Till och med de fattigaste hade tillgång till all världens samlade kunskap och en levnadsstandard som forna kungar blott kunde drömma om. Sverige hade blivit ett rikt land.

Allmogens välstånd var resultatet av generationer av hårt arbete på fälten, ute i de djupa skogarna, nere i de mörka gruvorna, i de sotiga fabrikerna och de uppväxande städerna. Deras slit, goda arbetsmoral och sparande hade gett dem en av världens högsta levnadsstandarder, om än skuldsatta upp över öronen till de stora bankerna. Visst fanns det fortfarande fattigdom i Sverige – särskilt bland de äldsta som hade arbetat hela sina liv bara för att upptäcka att det ändå inte räckte till under den nya stormaktstiden. Men allmogen i stort hade glömt hur det var att vara fattig.

Också Sveriges makthavare hade glömt den gamla stormaktstidens umbäranden och var vid den här tiden särskilt maktfullkomliga och ”naiva”, som dom ödmjukt nog kallade sig själva. Makten hade föreställningar om att det inte fanns några gränser för ”deras” anspråk på frukten av allmogens arbete, och när de såg arbetarnas nyvunna rikedomar väcktes hos de styrande än en gång drömmen om att bygga en svensk stormakt. Man ville sticka ut som det skinande ljuset i världen, som höjden av mänsklig civilisation. Och visst såg människor världen över det där ljuset långt uppe i norr.

Sverige framstod vid den här tiden som Kanaans förlovade land, där honungen flödade fritt och manna regnade från himmelen utan att någon behövde lyfta på ett finger. Sådan var ”Sverigebilden”, som man sa på den tiden.

Inte oväntat så strömmade otaliga utlänningar in i riket, fler än någonsin förut. Överheten hade många namn för att beskriva dessa utlänningar. ”Flyktingar”, ”ensamkommande”, ”nyanlända”, ”nysvenskar”, ja alla möjliga ord användes för att undvika att kalla dom ”invandrare” eller ”utlänningar” – ord man trodde hade negativa associationer bland svenskar. Dessa utlänningar hade hört hur ”artiga” de styrande i Sverige var mot främmande folk. Sverige hade aldrig varit ett invandrarland i någon egentlig mening, tvärtom var det under en lång tid ett utvandrarland – och en orsak som drev på den utvandringen var just maktfullkomliga makthavare.

Men vid den här tiden gjorde i alla fall makthavarna en tvärvändning, och inom loppet av någon generation växte invandringen till en av de högsta nivåerna i Europa. När vi idag tittar tillbaka på den här tiden var det inte alls överraskande, då det nu för tiden är allmänt känt att mänskligt handlande till övervägande del styrs av egenintresse och ekonomiska incitament. Det var allmänt känt redan då, men av någon anledning valde den tidens makthavare att bortse från etablerad kunskap.

Men de styrande hade ett stort problem. Det fanns inga bostäder åt alla dessa människor som strömmade in i riket. Vi som ser tillbaka på historien idag kan göra det med förundran över hur den tidens makthavare inte kunde förutse problemen som skulle uppstå. Hur tänkte de? Det fanns på den tiden inte ens nog med bostäder åt den svenska allmogen, där den svenska ungdomen tvangs bo kvar hos sina föräldrar allt längre istället för att bilda eget bo. Hur skulle de få plats med alla dessa utlänningar?

Det slutade med att utlänningarna fick inhysas i alla möjliga tillfälliga bostäder, och det växte upp en enorm skattesubventionerad industri kring att få in dessa människor under tak. De fick bo i allmogens gamla skolor, i improviserade baracker, ja till och med i enorma skepp som förankrade utanför Sveriges städer. Det talades rent av om att hela nya städer skulle byggas åt dessa människor – och den svenska allmogen skulle finansiera byggena genom skatten.

När dessa utlänningar anlände till Sverige gjorde de som vilken människa som helst skulle gjort och sökte sig till de städer där många av deras landsmän redan bodde. Det skapade problem för allmogen i de socknar som fick väldigt många nya gäster på kort tid som de enligt lag var tvungna att försörja. I den folktätare södra delen av riket gick det så långt att hela socknar skulle ha gått i konkurs om det inte vore för att resten av riket tvingades ge en del av sitt välstånd till de värst drabbade socknarna.

Att så många människor från olika kulturer blev ihoptryckta på samma platser där varken jobb- eller framtidsutsikter fanns, helt beroende av fattigstöd, det skapade också andra problem. Problem som drabbade både den svenska allmogen och utlänningarna själva. Brottslighet och våld växte bortom kontroll. Föraktet mot det svenska värdsamhället frodades och växte bland ungdomen. Utlänningarna såg sina barn skjuta ihjäl varandra på gatorna. Människor sprängdes ihjäl på gatorna. Verkligheten låg minst sagt långt ifrån den idylliska drömmen som förde utlänningarna till Sverige.

För att inte äventyra sina stormaktsambitioner behövde centralmakten i Stockholm en jämnare fördelning av utlänningarna över riket. För att lösa det problemet, eller ”utmaningen” som de ofta kallade problem på den tiden, skickade de ut ett diktat till alla socknar i hela riket, som deklarerade att invånarna i dessa socknar var skyldiga att varje år förse ett visst antal utlänningar med husrum och mat, och till och med försörja dem tills de själva eventuellt kunde göra rätt för sig genom hederligt arbete. Men historieböckerna berättar att åren och årstiderna kom och gick utan att många utlänningar kom i arbete. Det kunde dröja upp till 8-9 år innan ens hälften av dessa utlänningar hade börjat stå på egna ben. Resultatet för socknarna blev finansiell utarmning.

Där hade de styrande ännu ett stort problem. Det fanns inga blomstrande industrier där man kunde ta upp en spade eller slägga och vara i arbete nästa dag, och inte heller fanns det många företagare som ville betala för all denna arbetskraft som överheten enträget påstod att Sverige behövde. Inte nog med att staten och fackföreningar hade gjort tröskeln in till arbete väldigt hög, den svenska allmogen hade också blivit ett utbildat folk med specialiserade och ofta högteknologiska arbeten som krävde både många års flitiga studier och en god behärskning av svenska språket. Det var helt enkelt mycket svårt för utlänningar att göra sig anställningsbara och tjäna eget uppehälle, och det slutade med att de flesta blev beroende av statliga subventioner.

För att ha råd med detta stormaktsbygge hittade de styrande på alla möjliga kreativa sätt att driva in mer skatt från den svenska allmogen, precis som under den förra stormaktstiden. På den här tiden hade staten blivit mycket skickligare på att driva in skatter, men de hade framför allt blivit bättre på att dölja skatterna för att göra det mycket svårare för allmogen att veta hur mycket dom betalade i skatt. De otaliga skatter som redan fanns höjdes. Inte för mycket så det blev för påtagligt, utan bara en blygsam höjning. Bättre en blygsam höjning på hundra skatter än en stor höjning på en skatt. Makthavarna kunde sin sak.

Allmogen belades också med helt nya skatter för att finansiera överhetens drömmar om en svensk stormakt. Enligt källorna talades det rent av om att införa en särskild transportskatt där svenska arbetare behövde skatta för varje kilometer man färdades på vägarna.

En gammal nyhet som jag hittade i källorna, som väckte förundran i hela riket, kommer från Nacka socken i Svartlösa härad, Södermanland. Socknens ledare hade tagit centralmaktens diktat på orden. Man skulle ordna husrum och mat åt utlänningarna som centralmakten beordrat till socknen, kosta vad det kosta vill.

För att ha råd med detta beskattades socknens invånare, och med pengarna man drivit in med hjälp av statens våldsmonopol började socknens ledare att köpa upp allmogehem runt om i socknen för ofantliga summor. Inom loppet av mindre än två år köptes 94 allmogehem till en kostnad av 305 miljoner kronor, en enorm summa i den tidens pengar. Med allmogens egna pengar, tusentals kronor för varje skattebetalande sockenbo, konkurrerade socknens styrande alltså ut socknens egna allmoge som själva försökte skaffa sig ett hem för hårt förvärvade slantar.

Källorna vittnar om ett särskilt sensationellt fall där Nacka sockens styrande för nästan 14 miljoner kronor köpte upp tre hem åt en och samma man för att hans tre fruar skulle få varsin bostad. Nog för att Sverige var mycket progressivt på den här tiden, men det här fallet gjorde ändå att ögonbryn höjdes i hela riket.

Den här tiden kom i historieböckerna att kallas för Värdegrundstiden. Det var en tid som förde med sig många olyckor för den svenska allmogen. De förnekades frukten av sitt arbete. De förnekades en värdig ålderdom. De förnekades rätten att leva fria och trygga i det land där de fötts. Själva existensen av deras urgamla kultur och historia förnekades. Allmogen fick utstå rån och misshandel, flickor och kvinnor skändades och i vissa tragiska fall blev människor rent av mördade – just för att de var och såg ut som svenskar. De gamla lagarna om hemfrid och kvinnofrid respekterades inte längre i riket, medan ”värdegrunden” hade upphöjts till gudomlig lag av makten. Denna lag fick inte ifrågasättas, oavsett vad konsekvenserna blev i verkligheten.

Dessa omständigheter, tillsammans med allt det tanklösa gynnande av utlänningar som ägde rum under den här tiden, gjorde att det knorrade bland allmogen överallt i riket – som det gjort många gånger förr i Sveriges historia när makthavare gjort sina politiska ambitioner till självändamål. Till och med bland de allmogehem som sympatiserade med de styrande jäste missnöjet, för också dom såg ju hur det saknades pengar överallt i statsapparaten.

Inte för att den svenska allmogen ogillade utlänningar, tvärtom utmärkte sig svenskarna ute i världen för sin öppenhet, givmildhet och nyfikenhet inför andra kulturer. Missnöjet grundade sig helt och hållet i den orättvisa allmogen upplevde. De ville helt enkelt att ”rätt ska va rätt”. De ville att Sverige skulle fortsätta byggas på frihetens grund – den grund som tog Sverige från ett av Europas fattigaste länder till ett av de rikaste.

Och ni vet väl vad det gamla svenska ordspråket säger om orättvisor?

Den som sår orättvisa,

får skörda hat och hämnd

Ordspråket är hämtat ur den svenska ordspråksboken från 1865, och i det ordspråket torde vi hitta den främsta orsaken till de flesta (om inte alla) allmogeresningar genom Sveriges långa historia. Ingenting fräter så mycket på samhällets grundpelare som orättvisa, och det hat som följer. Historien visar att man helt enkelt inte kan räkna med en god skörd när man sår orättvisa. Det är rent av en samhällsfara, om man ska tro Ellen Key (1849-1926):

Hvarje orättfärdighet är en samhällsfara – det är denna sanning för hvilken vår svenska öfverklass gör sig allt mer blind, då det gäller hemförhållandena, medan den ännu är någorlunda klarseende på längre håll.

Berusade av sin inbillade godhet och förblindade av sina stormaktsdrömmar såg Sveriges makthavare bara hatet växa bland allmogen. De såg inte orättvisan de själva sått, och gödslat, med allmogens hårt förvärvade slantar. De ville inte se att de hade satt grupp mot grupp. Enligt dessa makthavare existerade rent av inga grupper inom statens centralplanerade gemenskap, och alla i hela världen skulle beredas plats i den här gemenskapen bara dom tog sig till Sverige. Det var på den grunden den nya ”humanitära” stormakten skulle byggas.

Men hur gick det då med Värdegrundstidens stormaktsdrömmar?

Jo, makthavarnas drömmar tog slut – när allmogens pengar och tålamod tog slut. Allmogen hade under en lång tid, många år, knorrat i det tysta om problemen de såg växa fram. Här och där höjdes röster, men dessa få ”uppstudsiga” undersåtar kallades av överheten för alla möjliga hemska ting för att de hade fräckheten att uttrycka sig fritt. För det var just så makthavarna såg den svenska allmogen, nu precis som tidigare under Sveriges historia, som undersåtar och blott en källa för statens inkomster.

De särskilt frispråkiga undersåtarna fick rent av erfara hur maktens lakejer gav sig på deras förmåga att försörja sig själva och sin familj. Folk fick sparken, drevs bort ur offentlighetens ljus, tvingades göra avbön och be om överhetens förlåtelse – ty de hade hädat mot den gudomliga värdegrunden. Men åren gick och till slut blev problemen så påtagliga att småfolket inte längre brydde sig om de okvädesord och hot som överheten och dess trogna följe kastade ur sig.

Allmogen insåg att priset för att vara tyst var för högt. Inte bara deras plånböcker och dylika världsliga ting stod på spel utan också deras liv, deras frihet och deras barns framtid. Det här märkte makten, och de blev mycket rädda när de satt där upphöjda i sina höga torn. För var det något som den här tidens makthavare åtrådde mer än sina stormaktsdrömmar, så var det att behålla makten. Kanhända hade de tagit till sig Magda Bergqvist von Mirbach (1889-1976) dikt Ett råd till min son, om jag hade någon:

Lär ej så mycket ur en bok,

min son, men väl av andra ting.

En vindflöjel, som svänger kring,

är till exempel mycket klok. Sök därför alltid likna den,

vänd kappan efter vindens gång!

Då hastar du med stora språng,

mot maktens tinnar, unge vän!

Mina källor förtäljer inte mer hur historien slutade, men har vi tur kanske en framtida historiker tar sig an uppgiften att fortsätta skriva där den här berättelsen slutar.

Men den svenska allmogen, den lever än med all säkerhet, och känner jag inte deras historia fel så har jag en känsla av att de inte accepterade annat än att rätt ska va rätt.

Mer information om inskriften

Här är hela inskriften på latin:

SEX FUERUNT SUNT ERUNTQUE

CAUSSAE MALORUM IN SUECIA:

PROPRIUM COMMODUM.

LATENS ODIUM.

CONTEMTUS LEGUM.

NEGLIGENTIA COMMUNIS BONI.

FAVOR IMPROVIDUS IN EXTEROS.

PERTINAX INVIDIA IN SUOS.

Dessa äro orsakerna till Sveriges olyckor: högfärd, försummelse om allmänt väl, egennytta, oförståndig ynnest för utlänningar och envis avund mot inhemska.

Jag snubblade över texten i första volymen av August Strindbergs historieverk Svenska folket som utkom 1882 i två delar. Strindberg ger den här översättningen (samma text som på bilden ovan):

Texten i Riddarholmskyrkan sägs ha upptäckts och upptecknats av en kyrkoherde i församlingen i samband med en reparation av kyrkan. Han berättar att ”när kyrkian thersammastädes åhr 1713 hvitlimmades, befanns under then up under hwalfwet med gammal munk stil och röd ferg på sielfwa hwalfmuren”.

När kyrkan i början av 1900-talet restaurerades, kunde man inte återfinna inskriften, men man gjorde en ny på den plats som upptecknaren angivit (Marcusson, Olof och Norberg, Dag: Med lärde på latin, Stockholm, 1967.). Numera ska texten finnas på mittskeppets västra vägg, dit den flyttats från ett av valven vid restaureringen av kyrkan (Eriksson, Monica: ”… men med lärde män på latin”, Latinska inskrifter i Stockholm).

Prenumerera på YouTube:

Om du uppskattar Allmogens oberoende arbete med att skildra vår fina svenska historia och nordiska kultur, stöd oss gärna med en frivillig gåva. Tack på förhand!

Stöd Allmogens via Swish: 123 258 97 29

Stöd Allmogens genom att bli medlem

Stöd Allmogens i ditt testamente