Jag brukar hävda att valet av Mona Sahlin som partiledare för Socialdemokraterna är det tyngsta argumentet mot kvotering. Missförstå mig rätt, Sahlin är kompetent och var sannolikt den bästa kandidaten. Men hennes kompetens och politiska agenda gjordes sekundär när det primära var att få en person av kvinnligt kön vid rodret. Det blev hennes fall.

Lena Hjelm-Wallén, dåvarande valberedningens ordförande, slog fast att det var dags för en kvinnlig partiledare. Av de med rätt kön var Margot Wallström favoriten, men hon avböjde valberedningens förfrågan. Jakten i den rätta urvalsgruppen fortsatte. Sedan valdes Sahlin, en kvinna ersattes av en annan och idén om att kvinnor är utbytbara mot varandra, representanter för sitt kön, fick ett ansikte. Det gick som det gick.