Det sociala experiment som den feministiska regeringen Löfven nu ansvarar för i form av migrations- och integrationspolitik har baktänt. Kvinnorna betalar redan det pris som nationalekonomerna Assar Lindbeck och Mats Persson varnar för. Och kvinnorna kommer tvingas betala priset för Stefan Löfvens och Fredrik Reinfeldts sociala experiment i decennier.

Artikeln som ljudfil:



Nationalekonomerna Assar Lindbeck och Mats Persson varnar för att det sociala priset för de senaste decenniernas förda migrationspolitik kommer bli högt och kräva obekväma politiska beslut. Men det sociala pris för migrationen är redan högt för en grupp i samhället. Kvinnorna. Kvinnor betalar redan idag det pris som Lindbeck och Persson varnar för. Och som kommer bli högre ju längre tiden går.

Sverige är illa rustat för att hantera stora invandrarströmmar, det menar nationalekonomerna Assar Lindbeck och Mats Persson på DN Debatt. Om Sverige ska klara av den uppkomna situationen krävs reformer på två plan. På det internationella planet måste Sverige verka för att rika länder ger ökat stöd till FN:s flyktingläger för att förbättra flyktingarnas levnadsvillkor.

På det nationella planet måste Sverige integrera de invandrare – och deras barn – som redan finns här. Detta kräver kostsamma och politiskt smärtsamma reformer av inhemska institutioner: bostadsmarknaden, arbetsmarknaden, rättsväsendet och skolan. De åtgärder som här redan vidtagits förefaller helt otillräckliga. Invandring utan ekonomisk och social integration leder visserligen till ökad bnp, men det sociala priset blir högt. Vi får ett turbulent, segregerat och riskfyllt samhälle menar Lindbeck och Persson.

Men det sociala priset är redan högt. För kvinnorna. Sverige har för närvarande en uppseendeväckande skev könsfördelning, särskilt i åldersspannet 15 – 19 år, något som har accelererat kraftigt genom mottagande av ensamkommande barn och ungdomar. professor Valerie M Hudson forskning visar att det finns flera negativa konsekvenser för samhället när obalanserna i könsfördelningen ökar, något som Sverige behöver diskutera på allvar varnade Hudson för i en debattartikel i GP redan 2016.

Obalanserna i könsfördelningen i Sverige är inte ett nytt fenomen utan började långt före 2015, framförallt beroende på migrationen. 1995 var till exempel könsfördelningen 97,7 män per 100 kvinnor, 2014 hade andelen män ökat till 99,7. 1995 var könsfördelningen bland 15-19-åringar i Sverige relativt normal och låg på 105,0 men uppgick år 2014 till 106,8 och hade då övergått till att klassificeras som onormalt många pojkar i förhållande till flickor. Den extremt stora migrationen till Sverige 2015, där 71 procent var av manligt kön, har ökat dessa obalanser i könsfördelningen.

Av officiell migrationsstatistik kan slutsatsen dras att det vid utgången av 2015 gick 123 stycken 16-17-åriga pojkar på 100 flickor i samma åldersgrupp. Forskaren Hans Roslings beräkningar ligger nära dessa siffror. Jämförelsevis har Kina, som har världens största obalanser i könsfördelning, ”bara” 117 pojkar på 100 flickor i samma åldersgrupp.

Idag, fyra år efter Hudsons artikel i GP, har det resulterat i att i Sverige går det bland 20-åringar mer än 125 män på 100 kvinnor. Man behöver inte vara profet för att se det problematiska i detta. Det krävs inte heller någon tyngre tankeverksamhet att sluta sig till att det är de män med lägst social status som kommer bli utan livspartner och tvingas till ofrivilliga celibat. Detta fenomen har i högerextrema kretsar kallats för incel och föder ett hat mot kvinnor som i åtnjutande av stor frihet i väst kan rata de män som inte uppfyller deras krav. Marknaden för partnerskap har utvecklats till kvinnornas marknad, där kvinnorna kan välja livspartner utifrån ett överutbud på män.

De män som inte blir valda, de med lägst social status riskerar att utveckla inte bara ett hat mot kvinnorna som ratat dom utan även ta ut sin frustration genom våld mot kvinnor och våldtäkter.

Och kvinnorna betalar priset även idag inom andra områden genom de extratjänster i vården som skapades under regeringen Löfven I. Det var kvinnorna som ålades att försöka integrera inte sällan helt omotiverade nyanlända på den svenska arbetsmarknaden.

Kvinnor som skulle lära dessa att komma i tid, utföra sina arbetsuppifter enlig instruktion och inte minst följa de hygienregler som gäller i vården. På många, dock inte på alla, arbetsplatser har dessa ”extra händer” inneburit både ett irritationsmoment och ökad arbetsbelastning. För undersköterskorna. En lågavlönad kvinnodominerad grupp som redan bär en orimligt tung börda.

När Lindbeck och Persson pekar på att de åtgärder som vidtagits hitinitlls varit otillräckliga bör det betecknas som vara en artig underdrift. Det är redan uppenbart att ett flera decennium långt migrationsexperiement nu nått vägs ände. Och baktänt. Och att de sociala effekterna redan är mätbara för framför allt kvinnor. Även den segregering som Lindbeck och Persson varnar för är redan här. I form av de förortskalifat som växt fram i Vivalla, Norrby och Brandkärr. Där kulturfriktionen blir uppenbar.

Det sociala experiment som den feministiska regeringen Löfven nu ansvarar för i form av migrations- och integrationspolitik har baktänt. Kvinnorna betalar redan det pris som nationalekonomerna Assar Lindbeck och Mats Persson varnar för. Och kvinnorna kommer fortsätta tvingas vara de som betalar priset för Stefan Löfvens och Fredrik Reinfeldts sociala experiment.

I decennier.