Under veckan avslutades utfrågningarna i Konstitutionsutskottet med anledning av turerna runt Transportstyrelsens IT-outsourcing. Förutom all övrig information som röjts uppger flera oberoende källor till Ledarsidorna.se att ett trettiotal strategiska skyddsidentiteter har hamnat i okontrollerbara IT-miljöer och måste anses vara röjda. Haveriet är en sak, men något som framkommer är flera ministrars och statssekreterares totala ointresse för arbetet i regeringskansliet.

Det kanske tydligaste exemplet är förre infrastrukturministern Anna Johanssons tidigare statssekreterare Erik Bromander som tidigare fick avsked för ett allt för extensivt nyttjande av möjligheterna till utrikesresor. Och givet den information som dels framkommit i de öppna delarna av KU-förhören men framför allt efter egna kontroller så är det inte osannolikt att Anna Johansson faktiskt talar sanning. Eric Bromanders lojalitet till Emma Lennartsson, statsministerns förre statsskertererare. är något som spelat in. Det var inte Johansson som rekryterade Bromander i första hand. Bromander och Johansson hade endast vag kännedom om varandra och Bromander fick ytterst sitt jobb som statssekreterare för sin goda kontakt med Emma Lennartsson. De tillhör bägge samma generation i Stockholms Arbetarekommun.

Utfrågningen av statsministern summerade och bekräftade, för den insatte, det svaga ledarskap som kännetecknar regeringen. Samtidigt som statsministern tar på sig ansvaret och är kritisk mot arbetet i regeringskansliet så hävdar statsministern att det dels inte gick att få en klar bild eftersom händelseförloppet låg under en så lång tid, dels att arbetet i regeringskansliet inte påverkades av att ministrarna i allmänhet och statsministern i synnerhet gått omkring helt ovetande om vad som skett utanför deras respektive bubblor.

För den politiske analytikern bör några passager få mer uppmärksamhet än andra. Statsministern lät tidigare avskeda statssekreterare Emma Lennartsson i något som bör betecknas som ”by cause” – eller ”av orsak” och hon fick gå helt utan det avgångsvederlag på två årslöner som annars omfattar statssekreterares anställningsvillkor. Som jämförelse har Erik Bromander tillåtits lyfta sitt vederlag trots att han ertappats med att i praktiken använda sig av skattemedel för att under några år passa på att utforska världen i business-class.

Lennartsson kompenserades istället av att Socialdemokraterna betalade ut nästan motsvarande avgångsvederlag från partikassan och att lojaliteten från statsministern i relation till Lennartsson kvarstår är efter utfrågningen ställt utom allt tvivel. Till KU:s utfrågningsprotokoll kommer för all framtid föras statsministerns förbehållslösa lovord över Emma Lennartsson som trots allt hade ansvaret att föra information vidare om ett säkerhetsläckage som idag visar sig riskera runt 30 personers personliga säkerhet. Svenska medborgare som i statens tjänst levt med dubbla identiteter för att kunna hämta in den information som vi som samhälle behöver för vår säkerhet och vårt oberoende.

Lovorden har en historia i historien. Emma Lennartsson är inte vem som helst i partiet. Förutom att hon anses vara en av de mer skärpta ekonomerna så är hon en administratör i världsklass med ett väl känt kontrollbehov. Men framför allt så ingår hon i Stockholms Arbetarekommuns absolut dominerande maktsfär. Hennes livskamrat är Johan Sjölander, kommunsekreterare åt Anders Ygeman i Stockholms Arbetarekommun och med lång tid bakom sig i ABF som är Sjölanders främsta maktbas. Sjölander valdes till kommunsekreterare, en tillsvidareanställning, under Veronica Palms ordförandeskap i Arbetarekommunen. Att Palm och Ygeman umgås med varandra även privat är väl känt även utanför partikretsar.

Trots Lennartssons agerande, eller brist på agerande, tar Löfven en kula för henne i utskottsutfrågningarna och försöker sätta bilden att ingenting påverkades av att ingen i ansvarig ställning egentligen visste något om det som idag i synnerhet riskerar 30 svenskars säkerhet.

Utskottsförhören, kompletterat med såväl det som publicerats skriftligt som Ledarsidorna egna källor ger en samstämmig bild av en regering, med några få undantag, som är mindre intresserad av att regera utan mer engagerad i att vara åsiktsposörer och av det politiska maktspelet.

I regeringen finns det idag bara tre ministrar som i egentlig mening lever upp till de krav på ledarskap som krävs för att styra ett land. Ylva Johansson, Magdalena Andersson och Peter Hultqvist. Johansson har varit minister tidigare, Andersson har varit både statssekreterare och budgetchef samt överdirektör på Skatteverket och Hultiqvist har en lång erfarenhet som kommunalråd. Ylva Johansson brukar alltid ställa avslutningfrågan i samband med varje möte eller beredning om det är något hon måste besluta om eller om det finns mer att hämta in. För att inte missa något. Liknande erfarenheter gör Ledarsidorna.se källor av Andersson och Hultqvist.

De övriga ministrarna eller statssekreterarna ger alltifrån ett pladdrigt intryck till att vara explicit uttråkade eller mer intresserade av vilka egna maktfördelar de kan dra av olika skeenden. Ett exempel är Hans Dahlgren, statsministerns ena statsekreterare, som kliver in på en beredning av tjänstemän och inte ställer en enda följdfråga och i bästa fall säger ”tack för informationen” för att sedan lämna rummet. Det normala är en kort nick. Dahlgren är Löfvens samordnare av utrikespolitiken i relation till vad UD sysslar med. UD är under kabinettsekreterare Annika Söder endast intresserade av bilden av Sverige.

Bilden av en oengagerad ministär förstärks nu inför att Konstitutionsutskottet skall sammanfatta årets Ku 20, den årliga granskningen av regeringen.

Ingen aktuell minister tycks ha någon vidare erfarenhet av grundläggande stabsarbete i någon form. Ingen minister eller statssekreterare i mer central position tycks vara ens nödtorftigt orienterade om hur stabsarbete egentligen går till. Som det självklara att ställa frågor som de som Ylva Johansson brukar ställa eller det som är det normala för även en medioker stabschef eller rimligt alert ansvarig chef på regeringsnivå:

“Vad innebär detta”?

“Behöver vi fatta några omedelbara beslut”?

”Vem är ansvarig?

”När får jag nästa information”?

”Av vem”?

Något som brukar sitta i ryggmärgen på erfaret och engagerat folk och på naturliga och kompetenta ledare. Stefan Löfvens regering saknar, med ett handfull undantag, allt av detta. Fortfarande efter snart fyra år.

Bilden av en slapp och i stora delar oengagerad eller ointresserad samt i de flesta fall svag ministär har med utfrågningarna förstärkts. Ledarskapet präglas inte av nyfikenhet eller vetgirighet och ansvar utan mer av att posera med rätt åsikter eller finnas i sammhang som sätter en positiv blid för att, i enlighet med det överhörda samtalet som samordningsminister Ibrahim Baylan hade i loungen på Arlanda innan påsk, säkra en period till i ”Huset”. Detta bekräftas av Ledarsidorna.se egna källor i regeringskansliet.

Resultatet har i varje fall blivit att 30 strategiska skyddsidentiteter och mycket mer måste anses vara röjda för främmande makt det sker samtidigt som Stefan Löfven gör allt han kan för att skydda den maktsfär som Stockholms Arbetarekommun utgör i svensk politik i allmänhet och inom socialdemokraterna i synnerhet.

Med Ygeman som ordförande och Lennartsson i hans direkta närhet. Det politiska maktspelet fortsätter samtidigt som Stefan Löfven alltmer framstår, trots att han nu suttit sex år som ordförande och snart en full mandatperiod som statsminister, som en parentes i historien.

Chefredaktörens sura och idag osedvanligt bittra följdkommentar:

Att regeringen i allra högsta grad är engagerat i annat än att ansvara för landet har varit tydligt under hela mandatperioden. Jag kan leda i bevis att delar av regeringskansliet hela tiden fram till den 24 november 2015 var medvetna om vilka effekter migrationen hade på olika välfärdssystem och kontrollsystem (polisen).

Denna information stoppades dock av någon eller några på justitiedepartementet. Bland annat finns det uppgifter om att Miljöpartiet fick utrymme att selektera vilken information som skulle slussas vidare till statsministerns stab. Detta skulle kunna förklara en hel del annat av vad jag drabbades av.

I oktober 2015 började jag få panikartade samtal med frågor dels från höga tjänstemän i statsrådsberedningen, statsministerns egen stab, och även från socialdemokraternas riksdagsgrupps tjänstemän om vad det var som höll på hända och hur det egentligen var i olika delar av landet. Det visade sig att jag hade ett bättre begrepp om det allvarliga läget i stort än statsministerns opolitiska stab och medarbetare.

Den sammantagna bilden jag själv har kunnat skapa mig av regeringen Löfven är att det med stor sannolikhet kommer kunna historiebeskrivas som den svagaste regeringarna i modern tid. Inte bara i perspektivet av parlamentariskt stöd utan även i form av kombination av dels regeringspartier, dels valet av enskilda ministrar. Mer av posörer och maktspelare än exekutiva ansvarstagande politiker med några få undantag.

När mandatperioden nu närmar sig sitt slut står dock en sak allt klarare om vilken minister som borde fått ett misstroende på sig redan i början på mandatperioden:

Morgan Johansson, Anders Ygemans formelle chef. Antalet märkligheter och medvetna förseningar av åtgärder har sedan våren 2015 kunnat spåras till honom och justitiedepartementet men trots det har inte ett enda oppositionsparti rest frågan ens i en frågestund. Eller i ett samtal.

Oppositionen, inklusive Sverigedemokraterna, är med andra ord i allra högsta grad delansvariga för utvecklingen under mandatperioden. Alliansen har under mandatperioden 2014-18 aldrig haft något egentligt intresse av att ta ansvar för Sverige varför de inte haft vare sig vilja eller förmåga att ställa Morgan Johansson till svars. Inte heller Sverigedemokraternas prestation har imponerat då de envisats med att väcka misstroendevotum mot fel minister, Magdalena Andersson, vars ansvar är marginellt då regeringens ekonomiska politik bygger på kollektivt fattade beslut.

Sverigedemokraterna är i alla väsentliga avseenden fortfarande att betrakta som nybörjare i de konstituonella och parlamentariska processerna. Det var först efter att Ledarsidorna.se pekat på möjligheten att provocera fram en beslutande folkomröstning i frågan kring Yttrandefrihetsgrundlagen och Tryckfrihetsförordningen som Sverigedemokraterna reagerade. Artikeln publicerades kl 06:00, SD reagerade sju timmar senare med ett pressmeddelande om sitt beslut att kräva folkomröstning.

SD skall ha ett erkännande för att ha fångat frågan snabbast av alla och klara av att läsa in sig på Regeringsformen men bör samtidigt inte försöka göra några illusioner av att de i någon mening idag är den opposition som krävs.

Kunskap om regeringsformen bör vara varje riksdagsledamots högsta prioritet och lägsta kompetensnivå att behärska och vare sig ett politiskt parti eller en riksdagsledamot skall behöva bli påmind eller utbildad i det dokument, av en opinionjournalistisk sida som Ledarsidorna.se, i det som i andra termer kallas vår konstitution. Som bör vara någon form av arbetsbeskrivning för en normalpresterande riksdagsledamot.

Den hela vårt samhälle vilar på och som i alla delar styr arbetet i riksdag och regering.

En ännu surare kommentar från den ännu bittrare ansvarige utgivaren (som råkar vara samma person)

Vare sig Public Service eller Dagens Nyheter, Svenska Dagbladet, Aftonbladet, GP, Sydsvenskan eller TV4:s ledarredaktioner alternativt politiska experter/journalister klarade ut att behärska regeringsformen och göra korrekta analyser i någon egentlig mening under processen med att försöka få till en nyhetsbevakning och konsekvensbeskrivning av regeringens föreslagna inskränkningar i yttrandefriheten.

Den enda etablerade publicist som engagerade sig nämnvärt i frågan, och dessutom bra och tidigt, var Thomas Mattsson, Expressen. I övrigt var det tämligen tyst.

Utöver remissvaret från till exempel Publicistklubben och andra aktörer visade ledande befattningshavare, som Anna Hedenmo (ordf) frågan ringa intresse. Inte heller gjorde ledande och profilerade journalister som Robert Aschberg eller Janne Josefsson frågan någon större vikt. Dessa, och fler med dem, behöver i regel bara ge små antydningar för att de ska kunna resa miljonbelopp för olika projekt och ersättningar till sig själva.

Hade de övriga, i både absoluta och relativa termer mycket högt arvoderade, journalister och redaktioner behärskat regeringsformen hade de garanterat varit före Ledarsidorna.se och krävt massornas jubel. Och journalistpriser. Och stipendier. Och lukrativa ersättningar.

Inte heller Timbro, LO eller andra opinionsbildare med sina respektive satsningar var i någon mening någonsin engagerade mätbart i den frågan i några termer.

Inte heller i efterhand. Antingen tar det detta arbete för givet eller så är de inte intresserade av inskränkningar i yttrandefriheten i egentlig mening. Nu är det annars rätt sent att börja försöka driva en fråga som andra har avgjort för stunden men mer återstår dessvärre. Det ligger ett antal färdiga lagförslag även inför nästa mandatperiod som kommer gå ännu längre än det som nyligen hejdats.

Bevisligen.

Den enda media som sedan fick träffa konstitutionsutskottets ordförande för att reda ut händelseförloppet i efterhand var Ledarsidorna.se. som varit kampanjledare i opposition mot regering och riksdag. Ingen annan. På en direkt inbjudan från Norlén.

Bevisligen.

Vi slåss på olika villkor. DN har som exempel 175 000 prenumeranter enligt Peter Wolodarski. Ledarsidorna.se har inte ens en halv procent av detta. Kanske tre promille. Vi slåss å andra sidan, Ann, Erik, Kjell, Markus och jag, varje dag för dessa att försvara yttrandefriheten.

Men alla dessa, inklusive Timbro och LO, kanske inte är så intresserade när jag tänker efter.

Ledarsidornas supporterskara är inte speciellt stor, det är i regel samma namn som försöker stödja hela tiden. I övrigt rätt tunnsått. Det vore förmätet att kräva mer av de som förstått vad vi egentligen gör dygnets 24 timmar.

Bevisligen.

Ja, jag är skitsur.

Bevisligen.

SWISH: 070-612 53 93

BANK: 4732 00 10832 (Nordea)