Det som ofta beskrivs som polisens arbete med ”säkra och trygga idrottsevenemang” av myndigheten själv har stannat till vid en smått ofattbar idé.

Den mest alarmistiska sortens analyser av läget på svenska fotbollsarenor brukar mynna ut i en tårdrypande bön om att någon gång kunna ta med sina barn på fotboll. Men här kommer faktiskt, såvitt jag kan påminna mig, för första gången på länge ett ganska giltigt skäl att lämna barnen hemma, i alla fall om det här är allvarligt menat, och det är faktiskt svårt att avgöra.

För visst kan det vara ett skämt? Effekterna av tårgas är det många som känner till. En del MFF-supportrar som besökte Köpenhamn i december kan vittna om upplevelserna: Panikångestattacker, kräkningar och andningssvårigheter.

Varför pratar någon ens om tårgas och fotboll?

Det är inte helt enkelt att hänga med. Enligt Polismyndighetens föreskrifter får polisen använda tårgas mot en folksamling om ”det är nödvändigt för att skingra en folksamling som visar en avsikt att med förenat våld gå till angrepp som är av allvarlig eller omfattande karaktär” och ”andra metoder eller hjälpmedel av lindrigare karaktär har visat sig eller bedöms vara verkningslösa, otillräckliga eller förenade med betydande risk för allvarliga skador på person eller egendom”.

Min enkla bedömning är den här: Svensk fotboll har inte varit i närheten av en problematik där man behöver använda tårgas på ganska många år.

Så vad är problemet?

Signalvärdet är förödande

Tårgas har aldrig använts för att ingripa mot folksamlingar i Sverige. Det berättar Jesper Molander, verksamhetsutvecklare inom den särskilda polistaktiken, SPT, för Polistidningen och Göteborgs-Posten. Men nu ska ”ett 30-tal” anställda utbildas i att använda en nyligen införskaffad granatpistol, GL 06, för att skaffa sig förmågan.

– Vid både demonstrationer och fotbollsmatcher är det fullt tänkbart att ta ut den här resursen, fortsätter han.

Aldrig använts, men nu ska det bli andra bullar. Vad är det runt våra fotbollsmatcher som föranlett detta behov?

Jag förstår inte.

Det känns i ärlighetens namn långt till en praktisk tillämpning, så bisarr framstår själva idén, men som med mycket i den här konflikten är signalvärdet lika förödande som allt annat. Oförmågan att förstå vikten av eftertänksam, genomarbetad kommunikation från både supporterrörelsen och Polismyndigheten har i många skeden lett konflikten in i svårare och svårare situationer. Det här är ett i raden av exempel.

Fotbollen har gjort framsteg

Under vintern 2019/2020 har jag haft ett stort antal konversationer med ledare inom svensk fotboll på olika nivåer.

Från fotbollens sida har man gjort betydande framsteg i sin ambition att arbeta med den här sortens frågor gemensamt.

Vad jag förstår talar mer eller mindre allt för att Svensk Elitfotboll tar över säkerhetsgranskningen från Svenska fotbollförbundet från och med april. Man får därför större ansvar och såldes även förmåga att lyfta den här sortens frågor till vd eller ordförandenivå, snarare än att allt ska landa på klubbarnas säkerhetschefer. Den handlingsplan AIK kommunicerade under onsdagen och den gemensamma kraftsamling de tre Stockholmsklubbarna berättade om under torsdagskvällen är exempel.

Även i kommunikationen med Polismyndigheten har en gnista hopp tänts den senaste månaden. Efter säsongen 2019 fanns på många håll en molande oro för vad som skulle hända 2020, en farhåga för att den avgrundsdjupa sprickan som uppstod under 2019 bara var början på en dyster och på sikt katastrofal utveckling. Mot slutet av december och början av januari fanns de som ville trycka på en larmknapp. Det hette att Polismyndighetens utvärdering av föregående år stod så långt ifrån klubbarnas och supporterrörelsens upplevelser att några förhoppningar om samarbete eller förbättrad dialog inte kändes trovärdiga.

Varnas för snabba vändningar

Sedan hände något. Det hölls möten, någon workshop här, något seminarium där.

Det pratades om mer ömsesidiga försök att nå samförstånd, färre inslag av repressiva åtgärdsförslag, en gemensam ambition att skala ned tonläget och hitta gemensamma lösningar med alla aktörer samlade runt ett bord. Möten beskrevs som ”positiva” från att ha varit ”helt låsta”, och själv har jag inte hört den beskrivningen på nästan två år.

Samtidigt varnas hela tiden för snabba vändningar, att själva förtroendet för en framåtskridande process är skört.

Det är i skeden som dessa som dialogen är som viktigast för att röra sig åt rätt håll. Överraskande utspel om en framtid med tårgas på allsvenska arenor riskerar att ta svensk fotboll i en annan riktning.