GQ Magazine tecknar ett för socialdemokrater intressant porträtt av Jeremy Corbyn och det brittiska Labour. Från att ha gått från ett parti som omgärdats av arbetarromantik och ädla ideal till ett parti där antisemitismen tagit överhanden som ett led i en okontrollerad identitetspolitik i ett arbetareparti. Det finns paralleller med den svenska utvecklingen.

Med Jeremy Corbyn har inte detta avstannat utan snarare tvärtom, det har ökat i omfattning. Exemplen på detta är inte svåra att finna. Aysegul Gurbuz i Lutons stadsfullmäktige tvingades att avgå efter att han utropat Hitler till den störste ledaren någonsin, Naseem “Naz” Shah var tvungen att avsäga sig sin plats i underhuset efter att ha lanserat sin lösning på Israel-Palestinakonflikten genom att omlokalisera Israel till USA. Shah jämförde dessutom Israel med det nazistiska Tyskland.

Med en minskande traditionell arbetarklass, känd för sitt bullriga sätt och sitt goda hjärta, har Labour satsat på minoritetsgruppernas stöd. Vad är 370 000 judars stöd värt mot 3,1 miljoner muslimers? Jeremy Corbyn har till och med benämnt Hamas, i många länder internationellt klassad som terroristorganisation med sin ideologiska bas i Muslimska Brödraskapet, som ”vänner” eller ”vänskapligt sinnade”.

Parallellerna med den svenska socialdemokratins utveckling är slående. I brist på en bullrig, men godhjärtad, arbetarklass valde socialdemokratin att rekrytera nästa generations väljare ur de olika flyktingvågor som sköljt över Sverige sedan militärkuppen i Chile. Den chilenska, välutbildade, diasporan togs emot med öppna armar. Integrationen var inga större problem visade det sig då Chiles utbildningssystem höll en hög klass och skapat av Spanien under tiden som som kolonialmakt. Med denna erfarenhet drog socialdemokraterna den felaktiga slutsatsen att framtidens väljare låg i migrations- och flyktingströmmarna. Men glömde bort att inom dessa flyktingströmmar fanns stora, och oförsonliga samt dödliga, motsättningarna. Socialdemokraterna borde ha lärt efter Balkan-konflikten att Kosovo-albaner och serbiska kristna inte älskar varandra. Eller slitningarna mellan turkiska nationalister och kurder. De nationalistiska ”Grå vargarna”, som tidigare bostadsminister Mehmet Kaplan umgicks med har en syn på armenier och kurder som i bästa fall kan kallas att den präglas av djupt förakt. Till vardags något ännu värre.

När det kommer till den svenska judiska diasporan i främst Mamö räcker det i regel att säga något av namnen Adrian Kaba eller dagens ordförande för Socialdemokrater för Tro och Solidaritet Ulf Bjereld. Kaba har tidigare gjort sig känd genom sitt spridande av antisemitiska konspirationsteorier som ledamot i Tro och Solidaritets förbundsstyrelse samt Bjereld för sin tydliga aktivistiska profil i engagemanget i Ship to Gaza som sist genomfördes i samarbete med IHH, den turkiska nationalistiska och islamistiska organisationen.

Under september månad kommer Stockholms Arbetarekommun, ett av Socialdemokraternas viktigaste partidistrikt, välja ny ordförande efter Veronica Palm som avgår då hon lämnar den aktiva partipolitiken. Ett av de namn som nu utkristalliseras är Lawen Redar. Redar har en aktivistisk profil med starka band till bland annat organisationen Megafonen. Megafonen, en förortsaktivistisk organisation, har sitt fäste i Husby som präglats av stora oroligheter med spänningar mellan alltmer religiösa och radikaliserade grupper samt ett ökande utanförskap visavi polisen och samhället i övrigt. Redar har genomgående markerat var hon står i spänningsfältet mellan religion och politik i andra sammanhang, mest tydligt när hon gav Omar Mustafa sitt explicita stöd när han tvingades att välja mellan sitt engagemang i IFIS, Islamiska Förbundet I Sverige, och socialdemokratin. Redar representerar idag socialdemokraterna i Justitieutskottet. Med sina starka band med organisationer som IFIS och Megafonen. Megafonen även känd för sitt hat mot statens våldsmonopol.

Labour har nu uppenbara svårigheter med sitt vägval av att prioritera identitetspolitiska väljargrupper. Detta har öppnat dörren på vid gavel för antisemitiska och rasistiska gruppers intåg i ett parti som tidigare varit känt för sin mycket starka arbetarprofil, bullriga, men godhjärtade, arbetare som slogs för en bred klasskamp och minskade klyftor. Den har nu ersatts av en etnifierad kamp – där kulturer, etniskt ursprung och nationalidentiteter ställs mot varandra. I dessa grupper är klasskamp liktydigt med en kamp mellan etniska minoriteter, inte ekonomiska förutsättningar Då föds rasismen. I antirasismen föds, ser det inte bättre ut som, en rasism som vi inte set i Sverige tidigare och som har sina rötter i mer än 1 500 år gamla konflikter som nyanlända tagit med sig hit i sin flykt från dessa konflikter.

Jag har själv blivit vittne till när torterare och torterad finner sig sitta i samma väntrum på socialkontoret i Kista som administrerar områdena Husby och Rinkeby. Och vad som sker då. Tidigare åtskildes dessa grupper av en bergskedja eller flod i sina ursprungsländer. Idag kan det vara en gata eller en innergård i något av Sveriges utanförskapsområden som gränsmarkör. Eller ett trapphus.

Mot Redar finns idag ingen direkt motkandidat. Ylva Johansson har för svagt stöd i Stockholms Arbetarekommun och frågan är om Anders Ygeman, det kanske naturligaste valet, ens är intresserad av att företräda ett partidistrikt som så tydligt ser ut att i framtiden sprängas inifrån av en klasskamp som står mellan etniska och kulturella grupper. Även inom dessa grupper finns spänningar. En sunnimuslimsk syrier och en somalisk motsvarande är, av lätt insedda skäl, inte de såtaste av vänner och där syriern ser sin naturliga plats i ett förortsledarskap ser somalierna mer än tusen år av oförätter och kräver sin plats. För att inte tala om synen på judar. Där de förenas i ett oförsonligt, mer än 1 500 år gammalt, hat.

Labour kan mycket väl inom kort sprängas inifrån i en mix av antisemitism, där det röda blev det nya brunsvarta samt etniska konflikter med mer än tusen år på nacken. Det vi ser idag i socialdemokraternas viktigaste partidistrikt kan vara en liknande utveckling. Vilka arbetare inom LO-kollektivet som ställer upp på en sådan utveckling är sannolikt rätt lätta att räkna ut på förhand.