Tuomo Kondie twiittaa paljon karjalan kielellä. Nuoret aktivistit keskustelevat Karjala-aiheista muissakin sosiaalisissa medioissa, kuten Discordissa ja Tumblrissa.

Tuomo Kondie twiittaa paljon karjalan kielellä. Nuoret aktivistit keskustelevat Karjala-aiheista muissakin sosiaalisissa medioissa, kuten Discordissa ja Tumblrissa. Tuomo Kondien kotialbumi

Karjalaisaktivistit ovat löytäneet somesta yleisöjä ja vertaistukea. He avaavat aiheita, jotka tekevät kipeää valtakulttuurillekin.

"Kalevalan runot on karjalaisilta viety.

Karjalaisuus ei tee kenestäkään vielä suomalaista.

Nämä ovat faktoja, eivät mielipiteitä.

Että tervetuloa todellisuuteen. Nationalistinen yhtenäiskulttuurinne on sorrolla rakennettu vale."

26-vuotiaalla Tuomo Kondiella on Twitterin profiilikuvassaan yllään valkoinen paita, jossa on punaisia ompeleita. Profiilin esittely on ensin karjalaksi, sitten suomeksi. Kun Kondie twiittaa karjalaisuudesta ylläolevalla tyylillä, twiiteillä on kymmeniä ellei satoja tykkäyksiä.

Kondie ei ole yksin.

Hän ja kourallinen muita nuoria karjalaisaktivisteja ovat viime vuosien aikana nousseet kertomaan kulttuuristaan ja siivoamaan harhaluuloja karjalaisuuteen liittyen.

Siihen liittyy myös suuriin suomalaiskansallisiin kertomuksiin kajoaminen. Karjala on tulossa takaisin, mutta ei sillä tavalla, kuin moni suomalainen haaveilisi.

Piilotettu karjalaisuus

10 vuotta sitten Tuomo Kondien maailma mullistui. Silloin hän oli vielä nimeltään sukunimeltään Salonen, 16-vuotias teini Joensuusta.

Identiteettikriisi käynnistyi sattumalta. Kondie kuuli tarinoita isoisästään, jonka äidinkieli ei ollutkaan suomi, vaan karjala.

Siitä Kondie ei ollut tiennyt mitään. Koko karjalaisuuden historia alkoi vyöryä Kondielle uutena tietona: se oli eri kieli ja eri kansa, johon Kondiella oli yhteys.

– Oli mullistava kokemus tajuta, että ukki kuului siihen ryhmään, ja se on osa omaa historiaani, Kondie kertoo.

Tuomo Kondie opiskelee Liettuassa sosiolingvistiikkaa. Aikaisempiin opintoihin kuuluivat myös sivuaineet karjalan kielestä ja kulttuurista Itä-Suomen yliopistossa. Tuomo Kondien kotialbumi

Tieto antoi Kondielle kipinän. Hän ryhtyi opiskelemaan karjalan kieltä ja perehtyi sekä kulttuuriin että sukujuuriinsa.

Kerrattavaa riitti. Kondie ajattelee, että karjalaistaustaisuus tuli hänen perheessään ilmi verrattain myöhään isovanhempien evakkohistorian takia.

– Karjalaisille oli pienestä saakka koulussa toitotettu, että he ovat suomalaisia, eikä karjala ole kieli vaan murre. Asiaa ei osattu ajatella muulla tavalla, Kondie kertoo.

Nyt Kondien aktivismi on saanut yleisöä Twitterin ansiosta. Huhtikuussa 2019 hän kirjoitti 2084 eduskuntavaaliehdokkaalle ja teki blogissaan (siirryt toiseen palveluun) selvityksen heidän suhtautumisestaan karjalaisasioihin.

Sukunimi oli vaihtunut jo helmikuussa.

Salosesta tuli Kondie. Se valikoitui karjalan kielen karhua tarkoittavasta sanasta.

Viimeinen niitti nimenvaihdokselle oli ollut ukin tarinasta paljastunut Salosen sukunimen historia.

Siihen päästäksemme on kaivettava kerros kerrokselta karjalaista menneisyyttä ja palattava suomalaisuuden määrittävälle vuosisadalle.

Kuka omistaa Kalevalan?

Kondien nimivaihdos osui samalle kuukaudelle kuin Kalevalan päivä. Se tunnetaan myös suomalaisen kulttuurin päivänä.

Kondie twiittasi jälleen eepoksesta.

"Kalevala on karjalaisilta varastettu, ja että sen glorifiointi suomalaisena kulttuurina on historian vääristelyä ja meidän häivyttämistä", hän totesi, ja sai aimo kasan sekä tykkäyksiä että vastalauseita.

Kondie tietää, että hänen twiittinsä ovat kärkkäitä, mutta siihen on syynsä.

– Yritin pitkään olla tosi kohtelias ja varovainen asian suhteen, hän toteaa.

Hän ei kuitenkaan kokenut, että varovaisuus ja hillityt ulostulot olisivat johtaneet juuri mihinkään. Kondie kokee, että vähemmistöjä syytetään helposti vihaisuudesta, mutta kokee tunteiden näyttämisen tärkeänä.

– En tietenkään tahdo loukata ketään tahallani, mutta ajattelen, että tämä on totuus. Jos se satuttaa, minkä minä sille mahdan.

Kondie taustoittaa ajatuksiaan kertaamalla historiaa. Hän toteaa, että suurin osa Kalevalan runoista kerättiin Vienan Karjalasta – alueelta, joka ei ole koskaan kuulunut Suomen rajojen sisälle. Lisäksi Elias Lönnrot keräsi runoja karjalan kielellä ja karjalaisilta.

Kondien mukaan Kalevalan kaltaisissa esimerkeissä näkyy karjalaisen kulttuurin omiminen osaksi suomalaisuutta. Mutta hän ymmärtää sen, että asia on kipeä karjalaisten lisäksi myös suomalaisille.

– Ei ole tavallisten suomalaisten vika, että Kalevala on päätetty nostaa suomalaisuuden ytimeen, Kondie toteaa.

Twiittien kaltaisten avausten perusteella olisi helppo olettaa, että Kondie haluaa polttaa kaikki suomenkieliset Kalevalat, estää helmikuisen liputuspäivän ja kieltää Kalevalan käytön suomalaisessa perinteessä.

Hän ei halua tehdä mitään näistä. Kondie ei myöskään halua kieltää suomalaisilta Kalevasta ja sen kulttuuriperinnöstä nauttimista ja siihen samastumista.

Sen sijaan Kondie vaatii, että Kalevalan karjalaiset juuret tunnustetaan, eikä eeposta omittaisi yksistään suomalaisen kulttuurin tarunhohtoista alkuperää kuvaavaksi teokseksi.

– Lönnrot loi suomalaisten myyttisen historian, ja hän teki sen Kalevalan avulla.

Kalevalan päivää liputetaan suomalaisen kulttuurin päivänä, mutta Kalevalassa on kosolti erityisesti karjalaisia aineksia. Niko Mannonen / Yle

Olisi helppoa niputtaa Kondien ajatukset yksittäisen aktivistin huudoksi – etenkin, jos kritiikki osuu kipeästi juuri omaan kansallistuntoon.

Kysymys Kalevalan ja karjalaisuuden omimisesta ei kuitenkaan ole vain aktivistien mielessä. Se kiinnostaa tutkijoitakin.

Kuin tilauksesta Kalevalan ja kansanrunouden omistajuuteen liittyvistä kysymyksistä on parhaillaan meneillään Koneen säätiön rahoittama (siirryt toiseen palveluun)(Helsingin yliopisto) hanke.

Projektia johtava Eila Stepanova on yliopistotutkija Helsingin yliopiston tutkijakollegiumissa, Suomeen muuttanut Venäjän puolen karjalainen sekä karjalankielinen.

Onko Kalevala siis ryöstettyä kulttuuriperintöä?

– Ei voi sanoa, että Lönnrot keräsi runot pelkästään Venäjän karjalaisilta ja kokosi Kalevalan. Lönnrot matkusti ympäri Suomeakin, Pohjanmaalla, Suomen Karjalassa ja Savossa, Stepanova luettelee.

Lönnrot kävi tunnetusti runomatkoillaan myös Kainuussa (siirryt toiseen palveluun) (Juminkeko-säätiö).

Samaan hengenvetoon Stepanova toteaa myös, että Lönnrot suomensi monia karjalankielisiä runoja jo tallennustilanteessa ja muokkasi niistä omanlaisensa teoksen.

Siinä mielessä voi Stepanovan mukaan sanoa, että on tapahtunut kulttuurista omimista. Hän uskoo, että Suomen karjalaisia harmittaa juuri puhe Kalevalasta vain Suomen kansalliseepoksena mainitsematta esimerkiksi karjalaisten tai inkeriläisten roolia teoksen takana.

– Tämä lienee vaikein asia niellä, Stepanova toteaa.

Tutkija Eila Stepanova on aikaisemminkin ollut Karjala-aiheiden parissa. Hänen intohimoisena tutkimusaiheenaan ovat karjalaiset itkuvirret. Veikko Somerpuro

Stepanovan mukaan Venäjän Karjalassa Kalevalaa kutsutaan karjalais-suomalaiseksi kansaneepokseksi; ei siis kansalliseepokseksi, eikä pelkästään suomalaiseksi teokseksi.

Toisaalta Stepanova katsoo, että Kalevala on suomalaisten kansalliseepos: se on suomalaisen kansallisen identiteetin ja kansallisvaltion kulmakivi ja edustaa suomalaisille muinaista historiaa ja alkuperää.

Hän kuitenkin huomauttaa, että Lönnrotin aikana käsite "Suomen kansasta" oli kenties nykyistäkin laajempi. Siihen kuuluivat myös karjalaiset, inkeriläiset ja jopa muut suomalais-ugrilaiset kansat.

Siksi Kalevala on Stepanovan mukaan lopulta paitsi suomalaisten, myös karjalaisten eepos.

– Kalevala ei kuulu eikä voi kuulua pelkästään yhdelle etniselle ryhmälle tai valtiolle.

Karjala: rakastettu mutta syrjitty

Kondien aktivismia ei voi tiivistää ainoastaan Kalevalan kritisointiin.

Viestin taustalla on kysymys koko karjalaisen kulttuurin suhteesta suomalaiseen kulttuuriin. Mitä enemmän asiaa kuuntelee, sitä enemmän vaikuttaa siltä, että sukulaiskansojemme kesken olisi syytä pitää pieni perheneuvottelu.

Sitä varten on kerrattava, mitä aikoinaan tapahtui.

Niko Saatsi arvostaa karjalaisuudessa muun muassa pukuperinnettä. Hän omistaa muun muassa karjalaiskoristeisia paitoja ja vöitä.

"Passibo ylen äijä kylystä."

Jyväskyläläinen Niko Saatsi oli pieni lapsi, kun lausui mummolleen, buabolle, kokonaisen lauseen karjalaksi. Isänsä pyynnöstä hän kiitti mummoa heinätöiden jälkeisestä saunottamisesta mummon äidinkielellä.

– Mummo oli tietysti hyvillään, Saatsi muistelee.

Saatsin isäkin oli kieleltään alun perin karjalankielinen. Tietyt sanat, kuten škopetti eli peijakas puhuttiin itsestäänselvästi karjalaksi.

Saatsi on nyt 45-vuotias ja tekee karjalankielisiä sanoituksia Loimolan voima -nimisessä bändissä, jonka perusti veljensä (siirryt toiseen palveluun)Mika Saatsin kanssa (siirryt toiseen palveluun) (Karjalan Heili). Takana on karjalan kielen kurssi Jyväskylän kansalaisopistossa, joka auttoi Saatsia opiskelemaan isänsä kieltä. Nykyään hän käyttää karjalaa paitsi sukulaistensa kanssa, myös Twitterissä kommentoimiseen.

Olisi voinut käydä niinkin, ettei Saatsi osaisi karjalaa lainkaan. Heidän evakkoisänsä kouluaikana karjalan kielen käyttö oli suomalaisessa koulussa kiellettyä.

– Kun isäni oli aloittamassa koulua, hänen veljensä sanoi, että nyt pitää lopettaa tuo höblötys. Se tarkoittaa karjalaksi epäselvää puhetta, Saatsi kertoo.

Isä jätti pikkuhiljaa äidinkielensä, mutta kotikielenä se säilyi. Kun kotiseudulta Suistamon alueelta Karjalasta tuli Saatsien sukulaisia käymään, puhkesi isä taas pagisemaan karjalaa.

Niko Saatsi kävi karjalan kielen kurssin kaksi vuotta sitten Jyväskylässä. Nyt karjalaksi syntyy muun muassa laulutekstejä, jotka hänen veljensä sovittaa musiikiksi Loimolan Voima -bändissä. Niko Mannonen / Yle

Saatsin tarina kertoo erikoisesta ristiriidasta. Vaikka karjalaisuutta on Suomessa ihannoitu ja haluttu korostaa sen merkitystä kulttuurillemme, karjalaisuutta on yhtäaikaa haluttu myös kitkeä ja tukahduttaa.

Se vaikuttaa ristiriitaiselta. Mutta jos asiaa kysyy Jyväskylän yliopiston antropologian ja etnologian professori Outi Fingerroosilta, tilanteeseen tulee tolkkua.

– Toiminta on omalla tavallaan myös hyvin loogista, toteaa Fingerroos.

Fingerroos palaa Kalevalan syntyvuosisadalle, 1800-luvulle. Tuohon aikaan oli suorastaan muotia etsiä oman kansan myyttisiä alkujuuria tiettömien taipaleiden takaa – mieluiten periferia-alueilta, joiden ajateltiin olevan koskemattomia ja luonnontilassa.

Silloin myös hellittiin ajatusta Suur-Suomesta: alueesta, johon kuuluisivat Suomen sukulaisiksi katsottu kansat, heimoveljemme muun muassa Virosta, Ruijan alueelta, Länsipohjalta, Inkerinmaalta – ja tietenkin Itä-Karjalasta, Aunukselta ja Vienasta (siirryt toiseen palveluun) (Iltalehti Plus, aukeaa vain sovelluksessa).

Mahtipontinen ajatus sai sytykettä karelianismista, karjalaisuutta ihannoivasta taiteen aikakaudesta (siirryt toiseen palveluun) (Karjalan liitto). Suomalaiset opiskelevat nykyäänkin kouluissa tuon aikakauden merkkiteoksia, kuten Jean Sibeliuksen Karelia-sarjaa tai Akseli Gallen-Kallelan maalauksia.

Sibeliuksen Jääkärinmarssissa luetellaankin tutulta kuulostavia alueita: Häme, Karjala, Vienan rannat ja maa, yks' suuri on Suomen valta.

Professori Outi Fingerroos on tutkinut lukuisia Karjala-aiheita, kuten siirtokarjalaista muistia. Itseään hän kutsuisi "varttikarjalaiseksi". Niko Mannonen / Yle

Tutkija Eila Stepanovan mukaan juuri heimoajattelun takia Suomessa ajateltiin, että karjalaisilta tallennetut runot ovat osa suomalaista kulttuuria. Tuo ajattelu jatkuu hänen mukaansa edelleen.

Eikä vain runojen ajateltu olevan osa suomalaisuutta: myös muu karjalaisuus kelpasi.

– Olemme suorastaan ryöstäneet Karjalasta tiettyjä asioita, toteaa professori Outi Fingerroos.

Fingerroos luettelee kertomuksia siitä, miten suomalaiset tieteentekijät liikkuivat Itä-Karjalassa sotilashallinnon perässä 1940-luvulla ja kirjaimellisesti veivät esineistöä alueelta. Alueen perinteitä on tallennettu suomalaisiin arkistoihin, ja Fingerroosin mielestä jokainen itseään kunnioittava tieteentekijä tunnustaa ja tietää tapahtuneen.

Mutta:

– On paljon mutkikkaampi kysymys, olemmeko omineet sieltä asioita, jotka eivät kulttuurisessä mielessä kuuluisi meille lainkaan, hän toteaa.

Fingerroosin mukaan tuohon aikaan tapahtui myös luontevaa kulttuurista siirtoa, eikä suinkaan kaikki alueelta saatu ollut siten ryöstelyn tulosta. Tästä näkökulmasta ajatellen Fingerroos ajattelee, että Kalevalaakin voidaan pitää suurena työnä karjalaisten puolesta. Muuten runoja ei välttämättä tunnettaisi yhtä laajasti kuin nykyään.

– Aihe on kaksiteräinen miekka, hän toteaa.

Karjalan liiton laatimassa karttakuvassa näytetään tummanpunaisella Suomessa sijaitsevat Etelä-Karjala ja Pohjois-Karjala, oranssimmalla taas Venäjällä sijaitsevat luovutetun Karjalan alueet eli Karjalankannas, Laatokan Karjala ja Raja-Karjala. Lisäksi vaaleimmalla värillä on havainnollistettu Venäjän karjalaisalueita: Aunus ja Viena sekä Tverin Karjala. Karjalan liiton tarkennuksen mukaan kartassa ei näy koko Sallan luovutettua aluetta, vaikka Sallassa on ollut vastaavaisia kulttuuriaineksia kuin Vienan Karjalassa. Vienan Karjala on kartassa yksivärinen, koska Sallan alueesta osa kuuluu kulttuurisesti Vienan Karjalan alueeseen. Kartta kuvaa maantieteellisesti Karjalan alueita, ei kaikkia luovutettuja Suomen alueita. Karjalan liitto

Veljeskansa-ajattelun varjopuolena tulivat myös sorto, suomalaistaminen ja julmat olosuhteet.

Yksi esimerkki tuon ajan suomalaistamisesta on keskitysleirit, joihin väestöä siirrettiin jatkosodan jälkeen Itä-Karjalassa. Se oli marsalkka Mannerheimin antaman määräyksen mukainen teko. Myöhemmin leirejä alettiin kutsua siirtoleireiksi.

Suomalaistamisen nimissä vallatun alueen väestö jaettiin "kansalliseen" eli suomensukuiseen ja "epäkansalliseen" ainekseen. Paikannimiäkin suomalaistettiin.

Vastaavaan suomalaistamiseen törmäsivät myös Tuomo Kondien esivanhemmat Suistamolla 1800–1900-lukujen taitteessa.

Suomalainen kansakouluopettaja päätti, että suvun vanha Dorofejev-nimi oli "ryssänimi". Hänen johdollaan sen tilalle otettiin supisuomalaiselta kuulostava Salonen. Nimen opettaja oli keksinyt läheisen ojan nimestä johdettuna.

Sekin oli syynä siihen, että Kondie vaihtoi lopulta sukunimensä.

– Ei tuntunut kovin kivalta ajatukselta, että oma nimi on rasistisen opettajan ojan mukaan antama, Kondie toteaa.

Kuka meistä on karjalainen?

Jos joku isovanhemmistasi on karjalainen, olet suurilukuisessa seurassa.

Sotien jälkeen yli 400 000 (siirryt toiseen palveluun) karjalaista joutui lähtemään kotoaan (Karjalan liitto), ja evakkoja asutettiin eri puolille Suomea. Sangen monella suomalaisella on siis karjalaiset juuret.

Mitä se oikeastaan tarkoittaa?

Professori Outi Fingerroos ajattelee, että karjalaisuus on viime kädessä hengentila. Aktivisti Tuomo Kondie pohtii, että karjalaisuutta on esimerkiksi karjalaisessa kulttuurissa eläminen. Niko Mannonen / Yle

Kysymys karjalaisuuden määrittelystä on niin moniulotteinen, että Jyväskylän yliopiston etnologian ja antropologian professori Outi Fingerroos vastaa kysymykseen useamman minuutin ajan. Tiivistetysti asian voisi ilmaista esimerkiksi näin:

Pitkän idän ja lännen välisen historian puitteissa on syntynyt käytännössä kaksi erillistä Karjalaa: Suomessa oleva Karjala ja Venäjän puolella oleva Karjala.

Suomen puolella Karjalaan kuuluvat nykyään Etelä- ja Pohjois-Karjalan alueet. Lisäksi luovutettuun Karjalaan eli aikaisemmin Suomelle kuuluneeseen osaan kuuluvat Venäjällä sijaitsevat Karjalankannas, Laatokan Karjala ja Raja-Karjala (siirryt toiseen palveluun) (Karjalan liitto).

– Tämä on karkea, maantieteellinen jaottelu, Fingerroos huomauttaa.

Mitä taas tulee karjalaisuuteen, karjalaisia ovat Fingerroosin mukaan kaikki ne ihmiset, jotka itsensä sellaiseksi mieltävät. Yksi kriteeri voi olla karjalan kielen tai kielen eri muotojen puhuminen, mutta Fingerroos pitäytyy karjalaisuuden henkilökohtaisessa kokemisessa.

– Esimerkiksi minä koen tietyllä tapaa olevani karjalainen, vaikka vain yksi isoäitini on Karjalasta, Viipurin kupeesta. Olen usein käyttänyt itsestäni nimitystä varttikarjalainen, Fingerroos kertoo.

Koska karjalaisuuteen ei liity maanomistusoikeuskysymyksiä eikä lainsäädäntöä, kysymys karjalaisesta identiteetistä pakenee tarkkoja kieleen tai muuhun sidottuja määreitä.

– Mielestäni karjalaisuus on loppumetreillä hengentila, Fingerroos ajattelee.

Niko Saatsin kotoa löytyy karjalaisen kulttuurin kulmakivia, kuten ortodoksinen käspaikka eli koristeellinen kodintekstiili sekä ikoneita ja pääsiäisvitsoja. Niko Mannonen / Yle

Tutkija Eila Stepanova tietää, että karjalaisuuden ja suomalaisuuden pesäeron korostaminen saattaa ihmetyttää joitakin. Nykytiedon valossa karjalaiset ovat kuitenkin oma kansa, jolla on oma kieli ja kulttuuri.

– Siitä löytyy paljon tieteellistä näyttöä. Asian voi perustella helposti, vaikka suuri yleisö ei siitä tykkäisi, hän toteaa.

Tuomo Kondie on jo tottunut siihen, että hänen karjalaisuuttaan kiistetään internetin syövereissä. Hänen esittämänsä kritiikki saatetaan tulkita esimerkiksi hyökkäykseksi suomalaisuutta tai suomalaista karjalaisuutta kohtaan.

Silloin Kondie saa osakseen kysymyksiä. Ihmiset saattavat ihmetellä, eivätkö he saa olla karjalaisia, jos mummokin on kotoisin Juuasta.

– En minä ole kiistämässä kenenkään identiteettiä. Lähinnä olisi vain kiva, että mekin saisimme pienen himpun siitä tuesta, mitä suomalaiset saavat valtiolta, hän toteaa.

Kondie ei itse pidä järkevänä argumentoida karjalaisuuttaan sukujuurien perusteella. Karjalaisuus ei tule Kondien mielestä geeneistä verenperintönä, vaan karjalaista kulttuuria elämällä ja hengittämällä.

Lisäksi hän korostaa karjalaisuuden olevan tärkeä säilyttää siksi, että sillä on arvo itsessään. Hän kertoo kuulevansa muun muassa polittiselta oikealta laidalta, että karjalan kieli on tärkeä siksi, että se on merkityksellinen suomalaiselle identiteetille.

Esimerkkinä hän viittaa perussuomalaisten kielipoliittiseen ohjelmaan (siirryt toiseen palveluun), jossa "suomalaisen identiteetin kannalta" tärkeimpänä kieliryhmänä mainitaan "kalevalaiset eli itämerensuomalaiset lähisukukielet". Ajatus kielielvytyksestä on Kondien mielestä hyvä, mutta lähtökohdat vääriä.

– Tuossa onkin asian ydin: nämä asiat ovat tärkeitä siksi, että ne ovat karjalaisia. Eivät siksi, että ne ovat suomalaisia, Kondie toteaa.

Karjalan henkinen paluu

Karjalaisasia tavoittaa nykyään helposti suuren yleisön, kiitos internetin. Twitterissä, Discordissa ja Tumblrissa on Kondien arvion mukaan jo 10–20 hengen joukko nuoria aikuisia, jotka ajavat karjalaisasiaa. Heitä seuraa joukko ihmisiä, jotka tahtovat oppia asiasta lisää.

Uusien aktivistien ääni ei ole mennyt tutkijoilta ohi.

– Ehdottomasti on meneillään uusi aktivismin aalto. Karjalaiset sekä Suomessa että Karjalan tasavallassa ovat nousseet ja pitävät ääntä, Stepanova toteaa.

Kondie katsoo, että aikana ennen internetiä äänen kuuluviin saaminen oli yksinkertaisesti vaikeampaa. Ajat olivat toisenlaiset. Kondien mukaan Karjalaan liittyvät kysymykset olivat suomalaistamisaatteen sävyttämiä akateemisessa maailmassakin, ja kesti aikansa, että karjalainen näkökulma pääsi esiin.

Jotain on sentään muuttunut.

Karjalan kieltä on voinut opiskella Itä-Suomen yliopistossa nyt kymmenen vuoden ajan. Neljä vuotta sitten Yle aloitti karjalankieliset uutislähetykset.

Niko Saatsin lapsuudessa vitsoja koristeltiin vain ortodoksikristillisen uskonnon tunneilla. Nykyään vitsoja koristelee myös valtaväestö. Niko Mannonen / Yle

Lisäksi kymmenkunta vuotta sitten Suomi alkoi soveltaa Euroopan neuvoston asettamia vähemmistökielten oikeuksia karjalan kieleen. Ennen karjalaa vastaavan aseman olivat Suomessa saaneet kolme eri saamen kieltä, romanikieli, jiddish, tatari, viittomakieli ja vanha venäjä.

Tosin on vaikea osoittaa, mitä kyseinen sopimus saa käytännössä aikaan. Oikeusministeriön kieliasiain neuvottelukunnan kieliasiainneuvos Corinna Tammenmaa kertoo, että sopimus on merkityksellinen, mutta se ei ole osa suomalaista lainsäädäntöä. Käytännössä asetus velvoittaa esimerkiksi edistämään kielen asemaa, mutta ei määritä, mitä tuo edistäminen voisi käytännössä olla.

Tuoreen hallituksen kielipoliittisessa ohjelmassa on maininta karjalasta. Vielä jää nähtäväksi, mikä on ohjelman tarkempi sisältö.

Jos Tuomo Kondielta tai Niko Saatsilta kysyy, tekemistä piisaa vielä.

Saatsi katsoo, että karjalaisessa kielessä ja kulttuurissa on valtavasti arvokasta ja säilyttämisen arvoista. Niitä yksittäisiä esimerkkejä ovat ruokakulttuuri ja karjalainen tervehtimistapa kolminkertaisella poskisuudelmalla.

– Meillä on paljon tapoja, joista olen ajatellut: "voi, kun muut eivät tiedä tästä asiasta mitään!" Sen ilosanoman esiintuominen on yksi ajatukseni esimerkiksi musiikissani, Saatsi sanoo.

Kondie haluaisi karjalan kielelle järjestelmällistä elvytystukea. Lisäksi hän pitää olennaisena karjalaisten virallista huomioimista, sillä suomalaistamisen historia on koskettanut niin monia heistä.

– Olisi myös symbolisesti tärkeää, että valtio myöntäisi, että me olemme täällä.

Professori Fingerroos miettii, kuinka karjalaisuuden ja suomalaisuuden suhteeseen kajoaminen voi herättää joissakin kiukkua. Silti hän ajattelee, että historian terve tunteminen ja ymmärrys tekisi hyvää.

– On syytä rakentaa vuoropuhelua ja tunnustaa tosiasiat. Suomalaisten tulisi jopa pyytää anteeksi sitä, mitä on tullut tehtyä. Maailma ei muutu paremmaksi muureja rakentamalla.

Korjaus 30.6.2019 klo 11:45: Korjaus kuvatekstiin, jossa kerrottiin Tuomo Kondien opiskelevan Liettuassa. Kondie on sittemmin valmistunut maisteriksi ja muuttanut.

Korjaus 1.7.2019 klo 14:07: Korjaus Karjalaa lukuina -tietolaatikkoon ja linkitykseen Kotuksen sivuille: lyydin kerrottiin jutussa olevan yksi Karjalan murteista, mutta Kotuksen päivittyneen tiedon mukaan lyydiä pidetään omana kielenään. Lisäksi korjattu tieto Kotuksen arviosta karjalaa puhuvien määrästä ja linkki tietoon. Jutussa luki, että arvio vaihtelee 4 000–12 000 välillä, oikea luku on yli 30 000, ja linkki ohjaa nyt Kotuksen eikä Karjalan liiton sivuille.

Korjaus 2.7.2019 klo 12:18: Lisäys karttakuvatekstiin: Karjalan liiton tarkennuksen mukaan kartassa ei näy koko Sallan luovutettua aluetta, vaikka Sallassa on ollut vastaavaisia kulttuuriaineksia kuin Vienan Karjalassa. Vienan Karjala on kartassa yksivärinen, koska Sallan alueesta osa kuuluu kulttuurisesti Vienan Karjalan alueeseen. Kartta kuvaa maantieteellisesti Karjalan alueita, ei kaikkia luovutettuja Suomen alueita.

Keskustelu on päättynyt.