Tiina Halonen on jatkanut koko elämänsä ajan äitinsä ja isoäitinsä aloittamaa työtä. Sympaattisen korttelin ideana on ollut muutos – nyt se on jälleen yhden edessä.

Mistä on kyse? Kolme naista ovat ylläpitäneet Kotkassa sijaitsevaa persoonallista korttelia yli sadan vuoden ajan

Nykyinen omistaja Tiina Halonen on naisista viimeinen

Pastellinsävyiset talot juontavat juurensa 1920-luvulle saakka

Pian ne puretaan ja tilalle nousee moderni kerrostalo

Harmaatukkainen nainen istuu keittiön pöydän ääressä suuressa, vaaleansinisessä puutalossa. Kädet pitelevät kahvikuppia, edessä on ikkuna. Siitä on suora näkymä sisäpihalle.

Koivuja, kolme kappaletta. Pihamiehen pieni keltainen mökki ja viereisen talon ikkunarivit. Pihan perällä vaaleanpunainen talo. Tämä maisema on naiselle jokaista pientä kiveä myöten tuttu, sillä sitä hän katselee kahvikupin takaa useita kertoja päivässä.

– Se on tosi rakas näkymä. Naapurin lasten mielestä sisäpiha muistuttaa Asterixin kylää Galliaa, sanoo Tiina Halonen.

Mieli lentää vuosikymmenten taa, lapsuuden aurinkoisiin päiviin, kun pastellinsävyisten talojen sisäpihalla raikui lasten nauru. Taloissa asui perheitä, elämä oli vilkasta. Halonen oli aikanaan yksi pihan lapsista.

– Silloin leikittiin piilosta, ruutu- ja naruhyppelemistä, kymmentä tikkua laudalla, rosvoa ja poliisia sekä krokettia. Muistan vahvan yhteisöllisyyden ja luontevan kanssakäymisen asukkaiden välillä.

Se on aina ollut niin, että talon asiat ensin. Tiina Halonen

Nyt vastapäisten pikkutalojen ikkunat ovat pimeinä, piha hiljentynyt.

– On tosi ikävä katsella niitä, kun on vuokraamattomia tiloja.

Kolme naista ja kokonainen kortteli. Nämä talot ovat kuuluneet saman suvun naisille jo yli sata vuotta.

Tiina Halonen on naisista viimeinen.

Tontti hankittiin hevosille

18-vuotias Agda Teikar peri isältään Kotkan torin laidalla sijaitsevan tontin 1900-luvun alussa. Maanviljelijä-isä oli ostanut tontin hevosia varten – hevoset saattoi jättää sinne kaupungilla asioinnin ajaksi.

Perheessä oli kaksi poikaakin, joten tontin päätyminen tyttärelle oli tuohon aikaan hyvin poikkeuksellista.

– Agda muutti Pyhtään Heinlahdesta Kotkaan vuonna 1908. Hän tuli hevosen ja lehmän kanssa kaupunkiin 18-vuotiaana ja alkoi pitää kiinteistöä, Agdan tyttärentytär Tiina Halonen kertoo.

Kuvakollaasi puurakennuksista 1900-luvun alusta, toisessa kuvassa nykyiset talot.

Agda alkoi rakennuttaa taloja pala palalta. Hän oli nuori naimaton nainen. Jo sen ikäinen talonrakennuttaja oli harvinaisuus - puhumattakaan siitä, että rakennuttajaksi ryhtyi nainen.

Kun Agda saapui talon pihapiiriin, paikalla oli entuudestaan pelkästään puinen, heikkotekoinen eläinsuoja. Hän muutti alapihan puolella olleeseen hellahuoneeseen, jossa hän vietti ensimmäisen vuoden. Sen jälkeen nainen rakennutti itselleen talon.

Saman vaaleansinisen talon, jossa hänen lapsenlapsensa Tiina Halonen juo jokapäiväiset kahvinsa yli sata vuotta myöhemmin.

Ulkovessassa oma reikä jokaiselle

Agdan ryhtyessä kiinteistön pitäjäksi ei ollut autoja ja bensiinin katkua, vaan pihaa kansoittivat heinillä kulkevat nelijalkaiset.

Maalaiselämään ja eläimiin tottunut Agda paheksui sitä, kuinka huonoissa oloissa kaupunkilaiset pitivät eläimiään. Hän ryhtyi rakennuttamaan eläimille parempaa suojaa kortteliin. Tallirakennus näki päivänvalon vuonna 1910.

Tallien lisäksi rakennuksessa sijaitsivat myös kaikki talous- ja huoltotilat kuten heinävinttejä ja ulkokäymälä.

– Käymälässä oli talon jokaiselle asukkaalle oma paikkansa, yli 20 reikää vieri vieressä. Vain seinälevyt erottivat ne toisistaan, Halonen kertoo.

1930-luvulla eläintallit saneerattiin autotalleiksi ja yläkerran heinävintit asunnoiksi. Tuohon aikaan talossa oli uunilämmitys.

– Myös vesi kannettiin asuntoihin erikseen, ihmiset näkivät sisätiloissa öljyvalon tuikkeessa.

Vuonna 2017 rakennus tunnetaan autotallitalona, joka nököttää herttaisen vaaleanpunaisena korttelin sisäpihalla, piilossa torin ihmisiltä. Vähintään yhtä herttainen on torin laidalla oleva, niinikään vaaleanpunainen pieni talo, vierellään ajan patinoima valkoinen pieni rakennus.

Mutta enää vain hetken – pian sympaattiset talot puretaan pois. Tilalle nousee uusi, moderni kerrostalo.

– Kiinnyn rakennuksiin ja paikkoihin hurjasti, juureni kasvavat täällä. Mutta mielestäni rakennukset saavat muuttua ja elää, pohtii Tiina Halonen torin laidalla. Antti Ojala / Yle

Uusi ilme on suuri unelma

Huone on tyhjä, talo valmistautuu muutokseen. Tiina Halonen nojaa vanhanaikaiseen leveään ikkunasyvennykseen ja katsoo torivilinää kaupungintalon edustalla.

– Tämä on lähellä sitä näkymää, joka uudenkin talon ikkunoista tulee olemaan.

Useimmat tuntevat kiinteistön Kolmijoen talona – se on nimetty suvun mukaan. Kortteli käsittää kahdeksan eri rakennusta, joista kaksi torin varrella olevaa puretaan. Ne ovat määritelleet pitkään Kotkan torinlaidan pastellinsävyistä kaupunkikuvaa.

Rakennuksista vanhempi on 1800-luvun puolelta ja sitä on muutettu useaan otteeseen. Viereinen vaaleanpunainen talo on vuodelta 1925. Ennen sen tilalla oli portti.

Toivon, että uuden talon valmistuttua saan katsella elämää, valoja ikkunoissa. Tiina Halonen

Jotkut paikalliset ovat surkutelleet kauniin talon katoamista maisemista, mutta Tiina Halonen ei. Hän haluaa rakennuksilleen uuden ilmeen. Ihan niin kuin hänen äitinsä ja isoäitinsäkin halusivat.

– Purkaminen on sivuseikka. Tämä uusi rakennus on suuri unelma ja siinä jatketaan kiinteistön perinnettä. Kaikkia rakennuksia on muutettu ajan saatossa, sanoo kiinteistön ja sen perikunnan asioista vastaava Tiina Halonen.

Kotkan kaupunginvaltuusto päätti asemakaavamuutoksesta tammikuussa. Halonen on itse muutoksen takana. Hän sanoo, että kaupunkikulttuuri on aina muuttunut ja elänyt ajassa.

– Tämä kiinteistö on ollut pitkään pysähtyneisyyden tilassa, niin kuin Kotkakin on. On hyvä astua askel eteenpäin. Loppujen lopuksi taloissa on kyse pelkästään ihmisten kuorista.

Äiti asui Helsingissä, mutta sydän Kotkassa

Agda meni naimisiin ja sai kaksi lasta, Paulin ja Lillin. Koska veljeä ei kiinnostanut talonhoito, Lilli Kolmijoki-Halonen ryhtyi toimeen. Tällä oli koti Helsingissä, mutta sydän asui Kotkassa – vaaleansinisessä puutalossa.

– Hän vietti paljon aikaa Kotkassa. Hän huudahti aina ajaessaan autolla portista sisään: ”Nyt voi alkaa taas hengittää!”

Lilli oli saneeraaja, joka ylläpiti rakennuksia. Lisäksi hänellä oli niihin poikkeuksellisen syvä suhde. Tämä kävi ilmi, kun eräs kiinteistösijoittaja yritti ostaa tältä kiinteistöä – turhaan.

– Sijoittaja oli todennut, ettei ollut eläessään tavannut ihmistä, jolla oli sellainen suhde kiinteistöön. “Te suhtaudutte tähän samoin kuin maanviljelijä suhtautuu maahan. Kiinteistö on teille jotain sellaista, josta pidetään huolta ja sitä viljellään”, eläytyy Halonen sijoittajan äänenpainoihin.

Suvun naisten yritteliäisyys onkin nojannut aina yhteen tärkeään sääntöön.

– Se on aina ollut niin, että talon asiat ensin.

Keskuskatu 9:ssä on tällä hetkellä pop-up toimintaa. Antti Ojala / Yle

Kun Tiina Halonen alkoi huolehtia kiinteistöstä, kaksi pientä taloa torin laidalla olivat värittömiä ja harmaita. Hän halusi lisää väriä. Toisesta talosta tuli aluksi vaalean kaakaon värinen, vaaleanpunaisen pintansa se sai 1990-luvun lopulla. Sävy on lähellä mansikkajäätelöä.

– Värit ovat nostaneet talon ihmisten silmiin ja esiin, näkyville.

Yrittäjiä halusi vuokralle liiaksi asti

Ensimmäinen vaaleanpunaisessa talossa toiminut liike oli kutomo.

– Se oli Saarelaisen kutomoliike. Hän asui itse talon yläkerrassa. Tuohon aikaan työ ja vapaa-aika kietoutuivat talon pihapiirissä limittäin.

Talokin on kietonut vuosien mittaan sisäänsä suuren määrän eri alojen yrittäjiä. Siellä on ollut muun muassa lelukauppa, urheiluliike, sähköfirma sekä leninkiliike ja ompelimo.

Yritystoiminta ja yrittäjien määrä on vaihdellut. Tämä näkyy etenkin liiketilojen kysynnässä.

– Jos lapsuudessani jokin liiketila vapautui torin laidalta, ongelmana oli että kuka valitaan. Pyrkijöitä oli niin paljon.

Jollekin täytyi aina sanoa ei. Tiina Halonen

Halonen muistaa, kuinka hänen äidilleen Lillille oli kova paikka karsia vuokralaisia ja pahoittaa joidenkin mieli.

– Äitini sydämellisyyden tuntien hänelle oli vaivaksi miettiä, mikä olisi kiinteistön kannalta hyväksi. Jollekin täytyi aina sanoa ei.

Tänä päivänä liikkeet ovat hävinneet. Ne ovat siirtyneet isoihin kauppakeskuksiin.

Käsityö- ja taideyhteisöjä

Tiina Halonen seisoo tyhjyyttään kumisevan gallerian tiloissa. Galleria väistyi maaliskuussa purkutöiden alta. Halonen on tarjonnut mielellään liiketilaa käsityö- ja taidealan pienyrittäjille.

– Olen pyrkinyt löytämään liikkeitä, jotka sopisivat yhteen. Että saataisiin syntymään käsityö- ja taideyhteisöjä.

Vuokraustoiminnan hiljeneminen harmittaa, hän on saanut vuokra-asioiden hoitamisesta virtaa. Kuten kaikesta muustakin, joka liittyy perikunnan kiinteistöön.

– Vuokraustoiminta on kiinnostanut kohtaamisten vuoksi. Mieleen on jäänyt täällä asuneiden ihmisten kirjo ja tapa kommunikoida keskenään kunnioittavasti, erilaisuudesta huolimatta. Siksi olen aina tykännyt keikkua mukana talon hoitamiseen liittyvissä asioissa.

Ja siksi naisella on myös suuria odotuksia talon tulevaisuudesta.

Talojen julkisivu nyt ja havainnekuva tulevasta.

Korttelin lapset tapasivat toisensa jälleen

Kun Tiina Halonen jälleen istahtaa keittiön pöydän ääreen kahville vaaleansinisessä talossaan ja katsoo ikkunasta ulos, hän haaveilee.

– Toivon, että uuden talon valmistuttua saan katsella elämää, valoja ikkunoissa. Toivon myös, että tähän tulisi asumaan joku lapsiperhe, että meillä taas lapset juoksisivat pitkin pihaa.

Vaikka talot katoavat ja liikkeet vaihtuvat, ihmiset eivät kuitenkaan kokonaan.

– Joskus tänne eksyy ihmisiä, jotka ovat joskus asuneet talon pihapiirissä. Viime kesänä järjestettiin entisten korttelin lasten tapaaminen. Mukana oli sellaisiakin, jotka olivat olleet lapsia ennen sotaa.

Tiina Halonen ei tiedä, mitä nyt rakennettavalle kerrostalolle tapahtuu hänen jälkeensä. Mutta nyt hän haluaa kantaa kortensa siihen kekoon, jota hänen äitinsä ja isoäitinsä ovat rakentaneet.

– Näiden kaikkien polvien unelmana on ollut voida rakentaa tätä kiinteistöä eteenpäin. Nyt sitä yritetään jälleen! Tonttia pitää viljellä ajassa eläen.

Ihan niin kuin Lilli-äitikin teki.