Me kaikki katselemme maailmaa toisintona kännykän näytöillä. Se ei tee hyvää, etenkään lapsille, jotka eivät tiedä paremmasta, kirjoittaa Eva Wahlström.

Oma poika istuu luurit korvilla pelaamassa puhelimellaan.

Aviomieheni poika kinuaa isänsä puhelinta, sillä hänkin haluaa pelata jotain. Lopulta hän löytää oman, lapsille tarkoitetun iPadinsa.

Aviomies on taas uppoutunut niin netin maailmaan - katselee ehkä rumpuvideoita - ettei edes kuule, mitä hänelle puhutaan. En minäkään sen enempää ole läsnä, sillä selailen Pinterestiä odottaessa inspiraatiota koulutehtäviin.

Lapsille on sovittu teknologia-aikaa tunti päivässä. Me aikuisetkin olemme sopineet "toimistoajoista", jonka aikana puhelimet ja padit saavat olla käytössä. Mutta kun hetken aikaa ympärillä on suhteellisen hiljaista, eikä kukaan tarvitse mitään, tunti venyy helposti kahteen. Ja onhan netin maailma kiehtova, tiedon määrä kun ei lopu koskaan.

Minun täytyy tunnustaa, etten itse enää tiedä mikä on oikea määrä teknologiaa lapsille, sen enempää kuin itsellenikään.

Tänä päivänä osa lapsuudesta on siirtynyt verkkoon

Kauhistuttaa, miten puhelin tuntuu kasvaneen kiinni lapsen käteen, miten lapsen oma-aloitteisuus ja luovuus tuntuvat vähentyneen ja miten huonosti hän sietää tylsyyttä. Vertaan usein mielessäni miten paljon mielenkiintoisia seikkailuja ympäristö tarjosi itselleni lapsena ja miten keksin leikkejä ollessani yksinkin. Mutta tänä päivänä osa lapsuudesta on siirtynyt verkkoon, ja elämän tutkiminen tapahtuu usein siellä.

Verkossa on myös paljon sellaista, mikä ei kuulu lapsuuteen. Silti teknologia on niin iso osa elämäämme, ettei siitä voi välttyä. Koulusta tullut kirje ekaluokkalaisen vanhemmille "Miten puhua lapselle pornosta", on kai vaan otettava kauniiseen käteen ja luettava. Mutta pelottaa niin lasten, aikuisten, kuin ihmisyydenkin puolesta.

Näkyvät haitat, kuten "someniska”, huono ryhti ja muuttunut kävelytyyli ovat pieniä murheita. Keskittymis- ja uniongelmat ovat vakavampi asia, kuten se, ettei ole henkisesti läsnä ihmisille. Mutta sitä on vaikea hyväksyä, että ihmisten luonnekin muuttuu, meidän itsemme ymmärtämättä.

Ihminen on monimutkainen ja moniaistinen kokonaisuus. Harva ajattelee asiaa, mutta eri aisteilla on erilainen luonne ja eri aisteilla koetaan maailmaa eri tavoin. Esimerkiksi sokean ihmisen maailmankuva eroaa näkevän maailmankuvasta, samoin kuin kuuron kuulevasta.

Ihmisen aistit voidaan ajatella kuin ruokaympyränä. Tarvitaan sopivassa määrin kaikkea, jotta ihminen voisi hyvin ja pysyisi tasapainoisena. Jos syntyy puutteita tai yltäkylläisyyttä, ihminen alkaa pikkuhiljaa voimaan pahoin, sairastuu tai vähintäänkin muuttuu.

Jos vain näet ihmisen koskematta, kuulematta ja aistimatta häntä, et tiedä hänen luonteestaan kovinkaan paljon

Näköaistia pidetään monesti tärkeimpänä, mutta tähän aistiin pitäisi suhtautua pienellä varauksella. Opiskelen arkkitehtuuria, ja siinä näköaistin luonnetta kuvaillaan narsistiseksi, kontrolloivaksi ja hallitsevaksi.

Näköaisti on ahne, se "manipuloi" ihmistä uskomaan, että se mitä silmät näkevät, on koko totuus. Mutta jos vain näet ihmisen koskematta, kuulematta ja aistimatta häntä, et tiedä hänen luonteestaan kovinkaan paljon.

Kuvaan mahdollisesti liitetyt sanat, eli sosiaalisen median sisältö, vahvistavat illuusion asioiden tai ihmisen luonteesta. Helposti tuntuu siltä, kuin muiden elämä olisi jännittävämpi ja onnellisempi kuin oma. Omaan elämään kuuluu sotkuinen keittiö, palaneita kanapihvejä ja pienet itkut silloin tällöin. Eihän sellaista somessa näy.

Näköaistilla on suuri taipumus tarttua ja kiinnittää, esineellistää ja totalisoida. Sen myötä ihmisten tai asioiden pinta nousee yhä tärkeämpään rooliin ja sisällön tai luonteen merkitys vähenee. On surullista katsoa miten some kasvattaa nuoria panostamaan enemmän ulkokuoreensa kuin sisimpään, ja miten moni elää niin, että elämä näyttäisi hyvältä kameran linssin kautta.

Kuva kuvan jälkeen on myös mielenterveydelle haasteellista. Kuvilla ei ole tarinaa tai taustaa, eikä ihmisen psyykellä siten ole mahdollista juurtua mihinkään. Narsistinen silmä edistää henkistä ja aistillista irrallisuutta ja vieraantumista.

Silmä on erottava ja etäisyyttä luova elin, kun taas kosketus on läheisyyden, intiimiyden ja tunteen aisti

On mahdoton ajatella, että esimerkiksi kosketusaisti, joka tuo mukanansa intiimiyden ja läheisyyden, toimisi samalla tavoin. Arkkitehtuuri- ja muotoiluopinnoissa olen ymmärtänyt, että silmä on erottava ja etäisyyttä luova elin, kun taas kosketus on läheisyyden, intiimiyden ja tunteen aisti. Silmä kontrolloi ja tutkii, kosketus lähestyy ja hyväilee.

Siinä missä näköaisti eristää, ääni yhdistää. Näköaisti merkitsee ulkopuolisuutta, ääni sen sijan antaa sisäpuolisen kokemuksen. Tärkeä kuuloon liittyvä aistikokemus on hiljaisuus. Hiljaisessa tilassa ihminen kuuntelee vain itseään, omaa hengitystään, sydämensä lyöntejä ja omia ajatuksiaan.

Saatan olla väärässä, mutta minusta tuntuu kuin tämän päivän länsimainen ihminen pelkäisi hiljaisuutta ja hetkiä, jolloin joutuu kohtaamaan itsensä. Ehkä myös hetkiä jolloin joutuu kohtaamaan toisen. On helpompi paeta kipeitä ajatuksia, tylsyyttä ja vaikeita keskusteluita someen, kuin kohdata ne. Elämäämme täyttävät visuaaliset ja auditiiviset ärsykkeet. Teknologinen ajattelutapa tuntuu olevan ainoa hallitseva, eikä se jätä sijaa muulle.

Teknologian hyödyistä ja haitoista keskustellaan jatkuvasti. Yhdessä kolumnissa tuskin olisi edes tilaa luetella kaikkia hyötyjä.

Silti pelottaa seurata lasten kasvua ajassa, jolloin ihminen tulee teknologian myötä yhä itsekkäämmäksi, narsistisemmaksi ja kylmemmäksi.

Eva Wahlström

Kirjoittaja on ammattinyrkkeilyn maailmanmestari, taideopiskelija ja äiti. Wahlströmin vahvuudet ovat rohkeudessa ja heittäytymisessä. Heikkoudet löytyvät keittiön puolella.