Näyttelijät Johnny Depp ja River Phoenix, LSD-guru Timothy Leary, tulipalo, joka oli tuhota kaikki materiaalit – John Fruscianten ensimmäisen soololevyn julkaisuun liittyy kuuluisia taiteilijoita ja erikoisia tapahtumia. Niandra LaDes and Usually Just a T-Shirtin ilmestyessä Frusciante oli 24-vuotias kotiinsa eristäytynyt narkomaani ja taidemaalari. Vielä 90-luvun alussa hän oli ollut yhden maailman kuuluisimman yhtyeen, Red Hot Chili Peppersin, palvottu kitaristi. Kuinka levy syntyi ja millainen rakkaustarina siihen liittyy? KulttuuriCocktailin erikoishaastattelussa on Fruscianten tuolloinen kumppani, Toni Oswald. Artikkeli sisältää aikaisemmin julkaisematonta materiaalia.

Thank God I found you

Beautiful talking well it was to me

Do you see? There's no more me

I'm happy as can be

– John Frusciante

Luen mielelläni näiden älykkäiden ihmisten kirjoja, mutta musiikkitraktaattien kohdalla alan yleensä kiusaantua. Aivan kuin kirjoittajat alkaisivat yhtäkkiä pitää pitkiä monologeja kissoistaan. En pääse junaan mukaan, vaikka yläluokkaiset pop-esseet kuinka tihkuisivat ahdistuneiden miesten kursivoituja säelainauksia.

– Jantso Jokelin

On ihmisiä, joille mikään ei ole niin tylsää kuin puhua unistaan tai nähdä niissä syvempiä merkityksiä. En kuulu heihin. Tämän kirjoituksen lähtökohtana on näkemäni uni, jossa polttolamppua pitelevä vanhus käski minua selvittämään John Fruscianten ensimmäisen soololevyn, Niandra LaDes and Usually Just a T-Shirtin (1994) taustat. Herättyäni seuraavana aamuna päätin ryhtyä töihin.

Niandra LaDes on ollut minulle tuttu jo 14-vuotiaasta lähtien. Ostin sen oululaisesta levykaupasta, jonka koppava ja kaikin puolin ikävä myyjä piti albumia huonona ja outona. Siinäpähän pidät, ajattelin.

Kansikuvassa Frusciante on pukeutunut naiseksi. Sisäkansista löytyy kappaleiden sanoituksia, joita on kirjoitettu sekavalla käsialalla tahraisille ja kärähtäneen näköisille lapuille. Takana lukee: "For Toni Lovingly, Niandra LaDes." Mietin jo tuolloin, kuka Toni on.

Niandra LaDes and Usually Just a T-Shirtin takakansi. Yksityiskohta John Fruscianten soololevyn takakannesta Kuva: American Recordings, Heidi Gabrielsson/Yle

Mikään ei ole taiteen määrittelyssä niin helppoa kuin väittää, että jollain teoksella on kulttiasema. Kun luen kirjoituksia levyistä, törmään verrattain usein "kulttiaseman" saaneeseen albumiin, johon liittyy lisäksi luonnehdinnat "mystinen aura" ja "aliarvostettu". Näitä sanoja käytetään surutta myös lukuisissa Niandra LaDesia käsittelevissä kirjoituksissa.

En tiedä, mikä asema Fruscianten esikoissoololevyllä todellisuudessa on musiikin historiassa tai mitä ihmiset ajattelevat siitä. Osaan sanoa varmuudella vain, että Niandra LaDes merkitsee paljon itselleni. Ja mitä tulee oululaisen levymyyjän luonnehdinnoista jälkimmäiseen, levy todellakin on outo.

Kun laitoin levyn soimaan huoneessani, tunsin pääseväni ensimmäistä kertaa elämässäni tutkimaan piilotajuntaa, seksiä, masennusta, sekoamista ja huumeita. Niandra LaDes oli salainen portti, jonka kautta kuljin Liisan tavoin Fruscianten vinksahtaneeseen Ihmemaahan.

Näkemäni unen jälkeen päätin etsiä käsiini Tonin, jolle Frusciante on omistanut levynsä. Fruscianteen en ottanut yhteyttä, koska hän on haluton antamaan haastatteluja, enkä faniuteni takia halunnut lähestyä häntä. Pelkäsin taian murtuvan, jos pääsisin hänen lähelleen tai mokaisin haastattelun – fanittaminen on haurasta.

Kaksoset kohtaavat

Toni Oswald ja John Frusciante tapasivat parikymppisinä yhteisten tuttavien esitteleminä 90-luvun alussa. Frusciante oli suosioon nousseen Red Hot Chili Peppers -yhtyeen ihmelapsikitaristi, joka pystyi soittamaan Frank Zappan tai Jimi Hendrixin monimutkaisimmatkin soolot.

Oswald oli muuttanut vastikään Los Angelesiin Texasin Houstonista. Hänen taustansa oli tanssissa, teatterissa ja performanssitaiteessa. Koulussa hän oli soittanut huilua. Erityisesti Oswald kertoo ihailleensa Bob Fossen elokuvien koreografioita. Fruscianten avulla hän löysi musiikin – ja tietyllä tapaa myös itsensä.

– On vaikeaa sanoa, mitä minun ja Johnin välillä tapahtui, kun tapasimme. Näin itseni hänestä. Minulla oli tunne, etten ole enää yksin. Tajusin vasta silloin, että tältä planeelta löytyykin ihminen, joka kokee samalla tavalla, miltä tuntuu olla olemassa, Oswald muistelee.

Kyseessä ei ollut pelkästään romanttinen ihastuminen, vaan myös sisaruuden löytäminen. Yhtenä ensimmäisistä yhteisistä öistä Frusciante soitti heille vinyyliltä Genesiksen Foxtrot-albumin (1972).

– Kun levyn viimeinen raita Supper's Ready lähti soimaan, näin vision, että minä ja John olimme joskus kauan sitten olleet kaksoset. Tuo laulu on hyvä kuvaus unelmistamme ja tunteistamme tuona aikana.

Toni Oswald ja John Frusciante samanikäisinä lapsina. Yksityiskohta Oswaldin ja Fruscianten yhdessä tekemästä kuvakollaasista. John Frusciante ja Toni Oswald samanikäisinä lapsina Kuva: Toni Oswald

Frusciante eli tuolloin taiteellista kaksoiselämää. Hänen päivätyönsä oli säveltää ja soittaa Red Hot Chili Peppersissä, joka valmisteli tulevaa läpimurtolevyään. Blood Sugar Sex Magik -niminen albumi (1991) myi lopulta 13 miljoonaa kappaletta – suurin osa sen tunnetuimmista melodioista on Fruscianten käsialaa.

Toinen puoli hänestä oli kotiinsa linnoittautunut kapinallinen, joka vastusti taiteen kaupallisuutta, suuria esiintymislavoja ja kirkuvia faneja. Hän luki Friedrich Nietzscheä, Aleister Crowleya ja William S. Burroughsia, katsoi Marx-veljesten elokuvia sekä maalasi. Levylautasella soi usein Captain Beefheart.

Kahden eri taiteilijuuden välissä tasapainotteleva Frusciante tukeutui Oswaldiin, joka näki poikaystävässään muutakin kuin taloudellisesti menestyneen ja alati kuuluisammaksi tulevan kitaristin.

John Frusciante Toni Oswaldin kuvaamana. John Frusciante Toni Oswaldin kuvaamana vuonna 1991 Kuva: Toni Oswald Toni Oswald John Fruscianten kuvaamana ja Fruscianten vaatteisiin pukeutuneena. Toni Oswald vuonna 1992 Kuva: John Frusciante

Oswald tutki pikkutyttönä tuntikausia äitinsä levyjen kansia kuunnellessaan musiikkia. Hän oppi omien sanojensa mukaan levyhyllyn äärellä tuntemaan yhteyttä ja ymmärrystä muusikoihin, jotka elivät normaalin yhteiskunnan ulkopuolella ja jotka osasivat jalostaa kivun ja surun kauneudeksi. Juuri tällainen taiteilija Frusciante pohjimmiltaan oli – esiintymislavoilla hänet nähtiin helposti vain teknisenä taiturina ja nuorena villinä.

Nuoripari alkoi pukeutua toistensa vaatteisiin ja elää symbioosissa. He joivat punaviiniä, maalasivat, kirjoittivat yhdessä muistikirjojaan ja polttivat kannabista. Red Hot Chili Peppersin kiertueella he lukittautuivat hotellihuoneisiin soittamaan yhdessä, Oswald huilua ja Frusciante klarinettia.

– Meitä pidettiin 90-luvun alussa lähinnä kahtena sekopäänä, etenkin Johnia. Meille henkinen maailma ja kummitukset olivat olennainen osa olemistamme. Koimme molemmat, että tämä maailma, jossa olemme, on vain pieni osa tietoisuutta. Nautimme ratsastaessamme tietoisuuden reunoille. Johnin tavattuani pystyin puhumaan asioista ilman tunnetta siitä, että joku pitää minua hulluna. Meillä ei ollut koskaan minkäänlaisia häpeän tuntemuksia toteuttaessamme itseämme toistemme seurassa. Juhlimme vapautta ja luovuutta, Oswald sanoo.

Näkymiä John Fruscianten ja Toni Oswaldin hotellihuoneesta. Alimpien kuvien klarinettia Frusciante soittaa soololevynsä viimeisellä raidalla. Ylemmissä kuvissa näkyvä sello on Fruscianten lahja Oswaldille. John Fruscianten ja Toni Oswaldin hotellihuone vuonna 1992 Kuva: Toni Oswald

Frusciante alkoi vieraantua menestyvästä yhtyeestään ja rock-maailmasta entisestään. Hänen oli vaikeaa sulattaa miljoonien myyntilukuja ja kiertue-elämää. Frusciante vaati Oswaldin mukaansa kiertueelle, vaikka yhtyeen sääntö numero yksi oli ollut: ei tyttöystäviä kiertueelle.

Vuonna 1992 ennen Japanin-konsertin alkamista Frusciante ilmoitti eroavansa Red Hot Chili Peppersistä. Hän pyysi välittämään eroamisensa syyksi: "Kertokaa heille, että tulin hulluksi."

John Frusciante ja Toni Oswald pukeutuneina toistensa vaatteisiin. Kuva otettu Pariisissa Red Hot Chili Peppersin kiertueella. John Frusciante ja Toni Oswald vuonna 1992 Kuva: Toni Oswald

Marcel Duchamp ja itsensä unohtamisen taito

Heillä oli yhteinen ihailun kohde: ranskalainen taiteilija Marcel Duchamp. Duchamp (1887–1968) ei edustanut Oswaldille ja Frusciantelle vain kuuluisaa pisoaariteosta ja konkreettisia taide-esineitä, vaan inspiroivaa elämänasennetta.

– Duchamp osasi päästää irti itsestään ja katsoa elämää absurdilla tavalla: ota työsi vakavasti, mutta älä itseäsi. Mielestäni paras ja tärkein hetki taiteen tekemisessä on se, kun unohdan itseni – silloin, kun minua ei enää ole. Kaikilla suosikki-ihmisilläni on terve määrä vähättelevää suhtautumista itseensä. Kuka ylipäätään jaksaa olla itseensä liian vakavasti suhtautuvan ihmisen kanssa aikana, jona kaikki on jo sanottu, kysyy Oswald.

Duchampin naispuolinen alter ego Rrose Selavy (nimi on leikittely sanoista eros, c’est la vie) toimi inspiraationa Fruscianten soololevyn nimelle ja kansitaiteelle. Niandra LaDesista tuli Fruscianten feminiini alter ego, joka seisoo levyn kannessa rannalla. Kuvassa nähtävät vaatteet kuuluvat takkia lukuunottamatta Oswaldille.

– Meillä oli tapana pukeutua toistemme vaatteisiin myös ollessamme erossa toisistamme. Kerran John soitti minulle saatuaan paketin vaatteitani. Hän kysyi puhelimessa, mitä paitaa minulla on ollut tapana käyttää tiettyjen oranssin väristen ruutuhousujen kanssa. Vastasin, että normaalisti vain T-paitaa (Usually just a T-Shirt). Tästä repliikistäni tuli myöhemmin Johnin soololevyn toisen osan nimi.

John Fruscianten Niandra LaDes and Usually Just a T-Shirtin etukansi. John Fruscianten Niandra Lades and Usually Just a T-Shirtin kansi Kuva: American Recordings, Heidi Gabrielsson/Yle

Duchampin lisäksi heidän ajatteluunsa vaikutti muutaman vuoden ikäinen tyttölapsi Clara Balzary, joka on Red Hot Chili Peppersin basisti Flean tytär. Hän oli Niandra LaDesin ilmestymisen aikoihin 4-vuotias.

– Clara oli ainoa lapsi, jonka kanssa olimme noihin aikoihin tekemisissä. Hän sanoi kerran meille: "Olkaa laiskoja!" John mieltyi tähän ohjeeseen niin paljon, että maalasi sen kotimme seinään motoksi. Kyse ei ole pelkästään tekemisestä, vaan myös siitä, että vain on. Pyrin nykyäänkin noudattamaan tätä ohjetta, sanoo Oswald.

Toni Oswald John Fruscianten kuvaamana ja Fruscianten vaatteisiin pukeutuneena vuonna 1992. Toni Oswald pukeutuneena John Fruscianten vaatteisiin Kuva: John Frusciante

River Phoenixin vessapaperista tekemät korvatulpat

Maalaamisen ja sukupuolirooleilla leikittelyn lisäksi 90-luvun alku kului Frusciantelta kannabista poltellen ja Tascamin neliraitanauhurilla olohuoneessaan omia kappaleitaan äänitellen. Niitä hän ei aikonut julkaista. Äänityksistä syntyi vasta monien vaiheiden jälkeen Niandra LaDes and Usually Just a T-Shirt.

Frusciante on sanonut: ”Kannabis laittoi minut tilaan, jossa pystyin astumaan erilleen soittamisestani ja kuulemaan soittamiseni toisessa persoonassa. Tämä auttoi minua astumaan ulos itsestäni. En enää nähnyt pitämääni kitaraa objektina, jota pidin käsissäni, vaan aloin nähdä kitaran osana ulkoavaruutta ja tyhjyyttä.”

Oswaldin mukaan Frusciantea innoitti nauhoituskokeiluihinsa ja niiden julkaisematta jättämiseen The Residentsin 1970-luvulla tekemä albumi Not Available. Albumin ideana oli kätkeä se äänittämisen jälkeen lukkojen taakse ja julkaista se vasta sitten, kun yhtyeen jäsenet eivät enää muistaisi levyn olemassaoloa. Fruscianten ajatuksena oli toimia vastaavasti laulujensa kanssa: ne jäisivät ikuisesti omaan kotiarkistoon tai julkaistaisiin vasta hänen kuolemansa jälkeen.

Oswald istui lähes kaikkien äänitysten ajan Fruscianten vieressä piirtäen tai kuunnellen soittoa. Äänitysaika oli aina hyvin myöhään yöllä, jolloin lähikaduilta ei enää kantautunut ääniä ja heidän luonaan majailleet ystävät olivat menneet nukkumaan.

Laulujen sanat syntyivät unista, näyistä ja ajatuksenvirrasta.

Toni Oswald John Fruscianten kuvaamana hotellihuoneessa vuonna 1992. Toni Oswald hotellihuoneessa Kuva: John Frusciante

Toisinaan Frusciante pyysi Oswaldia laulamaan tai puhumaan nauhoitustensa päälle. Levylle päätyi kaksi kappaletta, joilla Oswald esiintyy. Ensimmäistä varten Oswald valitsi kirjahyllystä Patti Smithin Wittin (1973) ja Allen Ginsbergin The Gates of Wrathin (1973), joista lauloi vuoronperään kohtia kertaotolla.

Toisella kerralla Oswald oli istunut keittiön pöydän ääressä piirtämässä ystävättärensä kanssa.

– Yhtäkkiä John tuli luoksemme ja pyysi meitä laulamaan äänitystensä päälle ilman mitään harjoittelua. John äänitti puheemme ja laulumme ja editoi kaiken lennosta. Hän antoi komentoja, kuten "Sähise niin kuin kissa!" tai "Sano sanoja, joista pidät." Poltimme äänitysten aikana paljon pilveä.

Oswald oli paikalla, kun Frusciante äänitti kaksi laulua näyttelijä River Phoenixin (näyttelijä Joaquin Phoenixin isoveli) kanssa vuonna 1992. Toiseen, Well I've Been -nimiseen lauluun Frusciante pyysi Phoenixia improvisoimaan jotain kesken illanvieton. Näyttelijä otti mikrofonin käteensä ja alkoi puhua ja lausua tilanteessa keksimiään runoja.

Height Down syntyi Phoenixin hotellihuoneessa Hotel Argylessa Sunset Boulevardilla, jolle vievän mäen päällä Oswald ja Frusciante asuivat.

– John ja River kirjoittivat laulun illanviettomme aikana hotellilla ja seuraavana päivänä äänittivät sen Hollywood Hillsin kodissamme. He valvoivat todella myöhään olohuoneessamme ja soittivat. Nukuin toisessa kerroksessa makuuhuoneessamme, josta oli suora näkö- ja kuuloyhteys olohuoneeseemme. River oli huolissaan minusta, koska minulla oli seuraavana aamuna koe-esiintyminen ja hän pelkäsi, etten saa nukuttua. Hän toi minulle vessapaperista tekemänsä korvatulpat, jotta saisin nukuttua paremmin – ne eivät auttaneet yhtään. River oli hyvin kultainen ja huomaavainen ihminen.

Frusciante koosti laulunsa kasetille, jota hän kuunteli Oswaldin kanssa autossa tai soitti heidän ystävilleen, jotka tulivat kyläilemään. Laulujen julkaisemiseen häntä kannustivat Phoenixin lisäksi Butthole Surfers -yhtyeen Gibby Haynes ja näyttelijä Johnny Depp. Frusciante rohkaistui kannustuksista, mutta äänitysten päätyminen levyksi ei tullut sujumaan ongelmitta.

John Fruscianten maalaus, jonka teki yhdessä Red Hot Chili Peppersin basisti Flean tyttären, Clara Balzaryn kanssa 90-luvun alussa. John Fruscianten maalaus Kuva: John Frusciante John Fruscianten maalaus. John Fruscianten maalaus Kuva: John Frusciante

"Tappakaa siat antamalla niiden muuttua paskat pähkinöiksi"

Kannabiksen lisäksi Frusciante alkoi käyttää heroiinia. Hän maalasi heroiinin vaikutuksen alaisena massiivisen kokoisia tauluja ja kirjoitti vimmatusti muistikirjoja. Kitaraan ja äänityslaitteisiin hän ei enää juuri koskenut.

Alkuun huumeet antoivat inspiraatiota ja voimaa, mutta muutaman kuukauden jälkeen käyttö alkoi riistäytyä käsistä ja lisätä masennusta. Frusciante näki välillä harhoja ja saattoi soittaa ystävälleen ja väittää, että kissa on hänen päänsä sisällä tai hänellä on käärmeitä silmässään. Hän istui Hollywoodin kukkuloilla sijainneen kotinsa katolla ja kävi sotaa kummituksia vastaan – taisteluvarustuksiin kuuluivat suojalasit, hiihtonaamaari ja koko vartalon peittävä asu, jossa ei ollut pienintäkään aukkoa. "Minuun ei voinut päästä käsiksi millään tasolla", on Frusciante kuvaillut tuolloista elämänvaihettaan.

Oswaldin oli vaikeaa kestää sitä, että hänen rakastettunsa päätti ryhtyä narkomaaniksi. Oswald alkoi viettää aikaa heidän New Yorkin -vuokra-asunnossaan.

– John ajatteli, että minun olisi hyvä voida olla hänestä aika ajoin erossa, koska hän tiesi minun kärsivän paljon. Hänen hyvä aikeensa ei toiminut käytännössä, koska välimatkan seurauksena aloin olla huolissani hänestä vuorokauden ympäri. Puhuimme kyllä joka päivä puhelimessa ja John lensi toisinaan luokseni.

Erään viikkoja kestäneen eron jälkeen Oswaldia odotti järkyttävä näky: heidän kotinsa seinät oli maalattu täyteen kryptisiä kirjoituksia, lattiat olivat täynnä viinipulloja, tauluja, rojua, huumeneuloja – oikeastaan mitä tahansa irtaimistoa levällään pitkin poikin. Seinään oli maalattu punaisella maalilla "Kill pigs by letting them become shits peanuts" eli vapaasti suomennettuna "Tappakaa siat antamalla niiden muuttua paskat pähkinöiksi" tai "My eye hurts" eli "Silmääni särkee".

– Lähtiessäni talo oli ollut siisti ja täysin normaalissa järjestyksessä, muistelee Oswald.

Kyseiset seinäkirjoitukset ja kaaoksen voi nähdä Johnny Deppin ja Gibby Haynesin tekemässä lyhytelokuvassa Stuff (1993). Depp ja Haynes olivat viettäneet päivän seuraamalla maalaamisvimmaista Frusciantea. Kokemus oli tehnyt Deppiin niin suuren vaikutuksen, että hän päätti tulla kuvaamaan näkemäänsä taidetta ja kaaosta.

– Depp toi kuvauspäiväksi meille myös LSD-guru Timothy Learyn, johon sekä minä että John tykästyimme kovasti. Learyn voi nähdä Stuffin loppupuolella puhumassa. Soitimme hänelle tuolloin vielä julkaisematonta Johnin soololevyä, josta Timothy piti kovasti, Oswald kertoo.

Talo palaa

Muutama kuukausi Stuffin kuvaamisen jälkeen talo paloi. Oswald oli tuolloin New Yorkissa. Palo sai alkunsa maalaushuoneesta, jonka lattia oli täynnä spraymaalipurkkeja ja öljyvärituubeja. Tulipalon seurauksena parvekkeelle vievät lasiset liukuovet räjähtivät. Ääneen herännyt Frusciante juoksi ulos ja pyysi naapurin soittamaan palokunnan.

– Melkein kaikki hänen taulunsa tuhoutuivat, myös kaksi William S. Burroughsin maalaamaa taulua, kirjoittamamme muistikirjat ja tavaramme. Ainoastaan Johnin kaseteille tekemät äänitykset ja kitarat olivat säilyneet – ikään kuin tuli olisi kiertänyt ne. John otti nauhat mukaansa New Yorkiin, jonne hän seuraavana päivänä lensi luokseni. Taloon jääneet kitarat sen sijaan joku varasti, Oswald muistelee.

Niandra LaDesin kappaleessa Your Pussy Is Glued to a Building on Fire Frusciante laulaa maalaamisesta ja palavasta talosta. Puoleksi huutamalla laulettu kappale on kuin ennustus siitä, millaisen tuhon ja sekasorron seurauksena levy lopulta päätyi julkaistavaksi.

Frusciante alkoi muokata vanhoja nauhoituksiaan Oswaldin kanssa julkaistavaan kuntoon. Oswald auttoi nimeämään kappaleita ja suunnittelemaan kansitaidetta. Levy ilmestyi vuonna 1994 ilman suurempaa huomiota.

Kaksi River Phoenixin kanssa tehtyä laulua eivät päätyneet levylle, koska vuotta ennen sen julkaisua huumeiden yliannostukseen kuolleen Phoenixin vanhemmat kielsivät niiden julkaisun. Frusciante julkaisi ne myöhemmin toisella soololevyllään.

John Frusciante ja Toni Oswald vuonna 1996, hieman ennen heidän eroaan. John Frusciante ja Toni Oswald vuonna 1996 Kuva: Toni Oswald

Vapaus ja luovuus

Nobel-palkittu professori Bengt Holmström sanoo Helsingin Sanomien haastattelussa 15.7.2018: "Ajatellaan, että luovuus tulee vapaudesta. Se on se fundamentaalinen harhakäsitys. Luovuus syntyy haasteista, rajoituksista ja kysymyksistä."

Holmströmin ajatus luovuuden ja vapauden yhteensopimattomuudesta sotii Fruscianten soololevyn syntyideaa vastaan. Oswaldin mukaan ihminen voi olla vapaa vain silloin, kun hänellä ei ole päämäärää.

– John halusi olla lauluissaan niin vapaa kuin mahdollista. Hänelle vapauden etsiminen on kaikista tärkeintä, Oswald sanoo.

Frusciante on sanonut soololevynsä julkaisun jälkeen, että hänelle oli kappaleita äänittäessään vapauttavaa ajatus siitä, ettei niitä julkaistaisi.

– Kun olin tekemässä tätä musikkia, minulla ei ollut aavistustakaan, että siitä tulisi albumi. Olin niin syvällä henkisessä ulottuvuudessa, jossa musiikki syntyy, etten ajatellutkaan, että ihmiset tulisivat ostamaan albumin ja kuuntelisivat sitä kodeissaan, sanoo Frusciante Guitar Worldissa vuonna 1995.

Oswald näkee Niandra LaDesin käsittelevän rakkautta kahdella tasolla: kahden ihmisen välisen rakkauden kuvauksena, mutta myös kosmoksen rakkauskirjeenä ihmisille John Fruscianten välittämänä.

– Se on omistettu niille ihmisille, jotka ovat kärsineet, kokeneet surua ja traumatisoituneet, mutta jotka edelleen uskovat rakkauteen ja taikaan. En kuule siinä vain Johnin puhuvan minulle, vaan myös itseni puhuvan minulle. Tätä suuri taide on: se puhuu meidän syvimmille tasoillemme. En tiedä mitään muuta musiikkia, joka kuulostaisi samalta kuin tämä levy.

Toni Oswaldin maalaus hänestä ja John Frusciantesta. Toni Oswaldin tekemä maalaus hänestä ja John Frusciantesta Kuva: Toni Oswald

Toni Oswald ja John Frusciante erosivat vuonna 1997. Oswald oli vieroittautunut huumeista vuotta aiemmin, Frusciante vuonna 1998. Kumpikin heistä jatkaa edelleen taiteen tekemistä.



Kiitos: Toni Oswald, Anni Emilia Kajula ja Oulun Diskeri-levykaupan myyjä, joka työskenteli liikkeessä vuonna 1994.