>> 5,200 בתי ספר יש בישראל. לפי נתוני משרד החינוך, 1,774 מהם אינם ממלכתיים, כלומר בתי ספר המשתייכים לזרמים שונים, ובעיקר לזרם המכונה "מוכר שאינו רשמי".

מהו הזרם "מוכר שאינו רשמי"? התשובה נעוצה במספרים הבאים: מתוך 1,774 בתי הספר שאינם ממלכתיים, 338 הם יהודיים חילוניים - בעיקר בתי ספר חצי-פרטיים כמו הדמוקרטיים והאנתרופוסופיים. 190 הם במגזר הערבי - בעיקר בתי ספר של התנועה האסלאמית. אבל הרוב המוחלט של בתי הספר בזרם "מוכר שאינו רשמי", 1,246, הם בתי ספר חרדיים (יסודיים ועל-יסודיים).

עברו לתצוגת גלריה בתי ספר מוכרים שאינם רשמיים

זאת, כמובן, משום שהזרם "מוכר שאינו רשמי" נולד מלכתחילה כדי לשרת את החרדים. זוהי ההמצאה שמדינת ישראל רקחה כדי לאפשר את קיומם של בתי הספר החרדיים. מאחר שהזרם כבר היה קיים, לא ניתן היה למנוע מבתי ספר אסלאמיים או חילוניים יחודיים לחסות בצלו, אבל זה לא משנה את העובדה שבמהותו הזרם נועד לתכלית אחת - לשרת את החרדים.

זו היתה, כמובן, המצאה מבריקה. הקמת הזרם איפשרה לחרדים להקים בתי ספר מחוץ למערכת הממלכתית - בתי ספר שאינם כפופים למערכת הממלכתית ולחוקיה וכמעט אינם מפוקחים, אך נהנים מתקציבים ממלכתיים של משרד החינוך. לכאורה, משרד החינוך קונס את בתי הספר שאינם ממלכתיים - בתי ספר בזרם "מוכר שאינו רשמי" מקבלים תקציב של 75% בלבד לכל תלמיד, והתקציב לזרם "מוסדות הפטור" הוא 55%. בפועל, מכיוון שהצרכים של בתי הספר החרדיים מעטים - אין יועצת, אין מחשבים, אין אולם ספורט ובתיכונים יש לעתים מאות תלמידים לכל מלמד - הרי שהתקצוב המופחת לכאורה שמפנה להם משרד החינוך ממלא את צורכיהם. וכמובן, ישנן גם שתי רשתות החינוך החרדיות - החינוך העצמאי (אגודת ישראל) ומעין החינוך התורני (ש"ס) - שמקבלות בכלל תקציב מלא.

מערכת החינוך החרדית הנבדלת ממומנת אפוא באופן כמעט מלא על ידי תקציבים ממלכתיים - אף שאינה מפוקחת, אינה מלמדת לימודי ליב"ה, ובחלקה היא נגועה במנהגים נלוזים כמו סינון תלמידים על רקע עדתי. לפי דובר משרד החינוך, המשרד מעביר מדי שנה תקציב של 2.6 מיליארד שקל למימון בתי הספר והגנים החרדיים. לשם השוואה, התקציב המדובר לאברכי הכוללים הוא כמיליארד שקל בשנה. כלומר, בתי הספר החרדיים, ולא הישיבות, הם הזוללים הגדולים של כספי משלם המסים הישראלי.

הוויכוח על שוויון בנטל, חוק טל וועדת פלסנר נסב כולו על אותם מיליארד שקל שניתנים לישיבות, ולכן מחמיץ את הסיפור הכלכלי המרכזי של החברה החרדית. בתי הספר, ולא הישיבות, הם צרכני התקציב הגדולים. בתי הספר, ולא הישיבות, הם המחסום האמיתי בפני השתלבות החרדים בשוק העבודה, מאחר שהם מוציאים תחת ידם בוגרים שאין להם השכלה המאפשרת להם להשתלב בשוק העבודה. לכן בתי הספר, ולא הישיבות, הם אלה שצריכים לעמוד במוקד התביעה לשוויון בנטל - כי הרי השוויון האמיתי הוא ההשתלבות בשוק העבודה, עוד יותר מאשר בצבא.

האחרונה שנתנה את דעתה על חשיבות השוויון בנטל בבתי הספר היתה ועדת טרכטנברג. בפרק ההמלצות שלה הנוגע לחרדים, המליצה הוועדה לחייב את בתי הספר היסודיים החרדיים בלימודי ליב"ה לכל הפחות. הוועדה קבעה שיש לדרוש מהתלמידים החרדים לעמוד במבחני מיצ"ב במקצועות הליב"ה, ובכך לחייבם ללמוד מקצועות אלה (מתמטיקה, אנגלית, מחשבים ומדעים). באופן לא מפתיע, ראש הממשלה, בנימין נתניהו, דאג לכך שהממשלה כלל לא תדון בפרק הזה בדו"ח, וכך קבר את ההמלצות.

אין זה מקרה. חובת לימודי ליב"ה - גם אם ליב"ה מרוככת - בבתי הספר החרדיים, וכמובן הצבת החובה הזאת כתנאי לקבלת תקציב ממלכתי לבית הספר, היא האיום הגדול ביותר על נטיית ההתבדלות של החברה החרדית. בכל מקרה, חובת לימודי ליב"ה כתנאי לקבלת תקציב תעמיק את השתלבותם של החרדים בחברה הכללית ובשוק העבודה. אם יבחרו לקבל תקציבים ממלכתיים בתמורה ללימודי ליב"ה, הנוער החרדי ייחשף לתחומי דעת כלליים. ואם יבחרו לא לקבל תקציבים ממלכתיים ולהמשיך לקיים מערכת חינוך בדלנית המלמדת לימודי קודש בלבד, הם ייאלצו לממן את מערכת החינוך הזאת מכיסם. המשפחות החרדיות יצטרכו למצוא דרך לגשר על 2.6 מיליארד השקלים שמעבירה להן המדינה כיום באמצעות סבסוד מערכת החינוך הבדלנית שלהם, וזה יחייב את ההורים לצאת לעבוד.

זהו, אגב, הניסיון שנצבר במקומות שונים בעולם. הקהילה החרדית בלונדון (מחקר של עמירם גונן מ-2005) היא קהילה אדוקה מאוד, אבל מרבית הגברים בה עובדים מכיוון שממשלת בריטניה לא מממנת את בתי הספר הפרטיים החרדיים.

יש בכך, כמובן, צדק פואטי. החילונים יחדלו לממן במיטב כספי המסים שלהם את סרבנות העבודה של החרדים; החרדים יצטרכו לצאת לעבוד, ובכך יקודם השוויון בנטל; ואילו מדינת ישראל תחדל לנהוג כמדינה אובדנית, העושה שימוש פסול בכספי המסים כדי לממן מטרות החותרות תחת האינטרס הקיומי ארוך הטווח שלה - חינוך אזרחים מועילים לחברה.