Seuraava kirjoitus on kannanotto tieteen kansanomaistamisen puolesta. Tämä on yhteiskirjoitus, jossa toinen kirjoittajista on tieteentekijä, jolla on runsaasti kokemusta tieteen kansanomaistamisesta, ja toinen on viestinnän asiantuntija, asiantuntijaviestinnästä kirjan kirjoittanut tohtori Petro Poutanen. Esittelemme kirjoituksessa viestinnän perusperiaatteita, jotka auttavat asiantuntijoita kansanomaistamaan tietoa. Annamme myös vinkkejä, miten asiantuntijat voivat tehdä yhteistyötä toimittajien kanssa paremman journalismin varmistamiseksi. Mutta aivan aluksi kerromme, miksi tieteen kansanomaistaminen on tärkeää.

Yhteinen näkemyksemme on, että tieteen kansanomaistamiselle olisi hyvin paljon tarvetta maailmassamme, jossa edelleen useat ihmiset uskovat kokemustiedon voittavan tieteellisen tiedon. Monille ihmisille suositun tubettajan tai omista kokemuksistaan somettavan ”kokemusasiantuntijan” viesti on vaikuttavampaa kuin koulukirjojen.

Myös tieteentekijät ja asiantuntijat ymmärtävät kansanomaistamisen usein väärin, ja siksi siihen liittyy paljon myös turhia pelkoja. Tiedettä kansanomaistavien asiantuntijoiden tulisi löytää uusia keinoja ja kanavia viestilleen. Jos tutkitun tiedon asiantuntija ei rohkene astumaan sosiaaliseen mediaan, joku muu ottaa tuon tilan käyttöönsä. Lisäksi tiede ja tutkimus kiinnostavat ihmisiä aidosti, ja olisi hienoa että asiantuntijat ja tutkijat voisivat jakaa osaamistaan entistä laajemmalle yleisölle.

Seuraavaksi esittelemme muutaman viestinnän perusperiaatteen, jotka ovat oman kokemuksemme mukaan tärkeitä muistaa kansanomaistamisessa.

Yksinkertaista, älä viisastele turhia

Jos asiantuntija ei osaa selittää oman alansa asioita yksinkertaisesti, hän ei ymmärrä asiaansa tarpeeksi hyvin. Mikään asia ei ole niin monimutkainen, etteikö sen pääideaa voisi yksinkertaistaa tarvittaessa. Turha hienostelu akateemisilla termeillä aiheuttaa joukkopaon kirjoitusten tai sanomisten ääreltä. Tieteen tekemisessä kuuluu panostaa tarkkuuteen, mutta kun tullaan kollegojen joukosta laajemman ihmisjoukon keskuuteen, pitäisi muistaa selkeys, yksinkertaisuus, ymmärrettävyys ja tarvittaessa myös viihteellisyys. Varsinkin viimeinen kohta varmasti tuntuu vieraalta monista asiantuntijoista. Mutta mikä on viestin arvo, jos se on niin tylsästi kerrottu, että kukaan ei jaksa kuunnella? Jos tieteellinen tarkkuus kärsii asiantuntijan ulostuloissa, se on pienempi murhe kuin se, että ketään ei kiinnosta ja viesti menee yli hilseen.

Kansanomaistamisen taitoa voi harjoitella, ja sen voi oppia kuka tahansa. Ensinnäkin on tärkeää oppia oikaisemaan välillä mutkia, mutta kuitenkin niin, että ei mennä ojaan asti. Faktoissa pitää pysyä kiinni, mutta kaikkein monimutkaisimmat taustateoriat voi jättää ”lisälukemistoksi” linkkaamalla vaikkapa muualle. Toiseksi on järkevää panostaa riittävän hyvään ja selkään äidinkieleen. Tämä tarkoittaa esimerkiksi ammattijargonin ja vaikean tieteellisen terminologian välttämistä. Tavoitteena ei ole luoda itsestään älykästä kuvaa tai ”opettaa tyhmää kansaa”. Tavoitteena on jakaa omaa asiantuntemustaan, korjata väärinkäsityksiä ja estää virheellisiä uskomuksia leviämästä.

Hidas vs. nopea tieto: ymmärrä miten tieto leviää ja tee yhteistyötä toimittajien kanssa

Netin suurimpia haasteita on se, että siellä tieto, sekä väärä että oikea, liikkuu hyvin nopeasti. Ilmeisesti väärä tieto, joka usein on jotain uutta ja mustavalkoista, leviää erityisen helposti somessa. Ja lopulta kun valhetta toistetaan tarpeeksi, ihmiset uskovat sen. Kaikki mikä käy ihmisten tunteisiin, on viihdyttävää tai jotenkin mullistavan tuntuista saa monet unohtamaan kritiikin täysin ja jakamaan sisällön. Huhut leviävät nopeasti, kun tiedon oikeellisuutta ei tarvitse tarkistella. Riittävän usein kun törmää samaan tietoon – väärään tai oikeaan – ei enää muista, mistä oli asiasta kuullut, ja se jää mieleen kummittelemaan.

Tieteessä tieto on hidasta. Laiva kääntyy tuskallisen hitaasti – jos kääntyy. Tämä on kuitenkin hyvä asia trendien perässä soutamisen sijaan. Iso ja vahva laiva pääsee perille avomerelläkin isoissa aallokoissa, kun taas pieni paatti heiluu, hyppii, kääntyy ja lopulta uppoaa. Erinomaisena tieteen popularisoijana kunnostautunut professori Kari Enqvist kirjoitti hauskassa Ylen kolumnissa (5.7.2017) seuraavaa: ”Einstein ennusti gravitaatioaallot vuonna 1916. Ne havaittiin vuonna 2016. Se oli siinä.”

Perinteinen media puolestaan haluaa korostaa vallankumouksellisen suurille kuulostavia mullistuksia, ja ilmiöistä kerrotaan usein mustavalkoisempina kuin ne oikeasti ovat. Vaikkapa viinistä, suklaasta, kahvista ja kananmunista voi lukea peräkkäisenä päivänä niiden olevan joko hyödyllisiä tai haitallisia. Uutiskynnyksen ylittäminen suosiikin usein nopeutta, vallankumoukselliselta kuulostavia ristiriitaisuuksia ja vanhan tietämyksen kumoamista. Seuraavassa ote Lihastohtori 2-kirjasta.

Vikaa on myös meissä tutkijoissa ja tiedeuutisoinnissa, jossa usein härkäsestä tehdään kärpänen. On loistavaa, jos tiede ja tiedeviestintä kiinnostavat, mutta asiantuntijoina emme voi lähteä metsästämään pikavoittoja, muuten teemme karhunpalveluksen tieteelle.

Median ja meidän omista uusista tutkimustuloksista innostuneiden tutkijoiden hypetys synnyttää illuusion, että mullistavat löydökset ja vallankumoukset olisivat arkipäivää tieteessä. Mitä oudompi tutkimustulos, sitä suurempi otsikko. Tutkijalla tai asiantuntijalla voi olla kiusaus paisutella tuloksia. Tämä johtuu osittain siitä, että tiedemaailmakin on pakotettu nopeaan tuloksentekoon ja tuloksille pitää saada näkyvyyttä.

Miten tilanne pitäisi mediassa korjata? Ensinnäkin jokaisessa asiantuntijan omassa kirjoituksessa ja kannanotossa olisi hyvä tuoda vähintäänkin lyhyesti esille se, miten uusi tulos asettuu aikaisemmin kasautuneeseen tietämykseen. Ilman tätä, ihmisille syntyy helposti epäusko tieteeseen, kun tulokset tuntuvat poukkoilevan edes takaisin. Tieteestä viestijän pitää viestiä aina myös tieteen toimintatavoista ja tieteellisen tiedon luonteesta. Sosiaalinen media tarjoaa tähän oivan kanavan, esimerkiksi blogien muodossa.

Toiseksi asiantuntijan kannattaa aina tehdä yhteistyötä toimittajien kanssa ja auttaa heitä tekemään parempia juttuja. Asiantuntijana voi mahdollistaa yhteistyöllä, että kirjoitusten sisältö on laadukas ja perustuu faktoihin. Nykyajan media on nopeasyklistä ja kilpailu yleisöistä on raakaa. Kärjistykset ja liikaa lupaavat ”klikkiotsikot” ovat siksi melko tavallisia. Niiden avulla yleisö pyritään saamaan koukkuun ja klikkaamaan juttua tai ostamaan lehti.

Fingerporissa kaupunginjohtaja Homelius joutuu toistuvasti toimittajien väärinymmärtämäksi. Asiantuntijan kannattaakin aina pyytää juttu tarkistettavaksi ennen julkaisua, jotta voi korjata siellä lymyävät asiavirheet ja väärinymmärrykset. Parhaatkaan toimittajat tuskin ovat aiheeseen yhtä syvällisesti perehtyneitä asiantuntijoita. Otsikoihin ei voi tosin asiantuntijakaan vaikuttaa, ja harmillisen usein ne ovat erikoisia, vaikka itse juttu olisikin täyttä asiaa (kuten alla).

Ymmärrä kohdeyleisöäsi empatian avulla

Tutkimustietoa voi kansanomaistaa erilaisilla ”areenoilla” ja kanavissa. Erilaisia areenoita ovat media, kuten lehti-, radio- tai tv-jutut, tietokirjat, yleisöluennot ja verkko. Verkossa kansanomaistamista voi tehdä esimerkiksi sosiaalisen median palveluissa, verkkosivuilla, blogeissa, videoblogeissa tai podcasteissa. Oli kanava tai areena mikä hyvänsä, sen valinta vaikuttaa siihen, mikä kohdeyleisö on, ja se pitää ottaa huomioon viestin muotoilussa. Keitä viesti tavoittaa kyseisen kanavan välityksellä? Millä tavalla heille pitää puhua? Mikä on heidän taustatietämys asiasta ja mikä heitä kiinnostaa?

Kansanomaistamisessa ja laajemman ymmärryksen lisäämisessä on myös hyvä yrittää asettua toisen ihmisen asemaan ja olla empaattinen. Meillä monella maailmankatsomus on muodostunut hyvin erilaiseksi jo taustojemmekin takia. Vaikka kuinka yrittäisi argumentoida faktoilla, se ei usein onnistu, jos asia on toisen ihmisen maailmankatsomuksen tai arvojen kanssa ristiriidassa. Samaten ihmiset keksivät helposti monia syitä sille, miksi oma näkemys on oikea ja parempi, jos uusi tieto uhkaa omaa käyttämistä tai itselle tärkeitä asioita. Tämä kieltämisen ilmiö on havaittu niin tupakoinnin vastaisessa taistelussa kuin ilmastonmuutosviestinnässäkin.

Ihmisten näkemyserojen ei kuitenkaan tarvitse olla ongelma. Mielipiteen muuttaminen yhden faktan suhteen ei tarkoita sitä, että koko maailmankatsomus pitäisi muuttaa. Tätä olisi hyvä osata keskusteluissa tuoda esiin. Empaattinen ihminen osaa nähdä myös toisen osapuolen näkökulman ja tuo sen esille osoittamalla, että on ymmärtänyt ja kuullut toista ihmistä. Tämän jälkeen oma tietoon perustuva asia on helpompi perustella ja tuoda esille niin, että toinen kuuntelee.

On hyvin mahdollista, että tulevaisuudessa algoritmit ohjaavat lukijat asiantuntijakirjoituksissa oman taustan ja tietotason mukaan sovelletun tekstin ääreen. Samasta aiheesta löytyy jo nykyään oma kirjoituksensa lapsille, opiskelijoille ja tutkijoille. Jatkossa tämä voisi ohjautua lukijalle automaattisesti oikein. Tällaisessa automatisoinnissa on hyvät puolensa, mutta myös riskinsä. Sosiaalisen median palveluiden on jo nyt väitetty edistävän sellaista kehitystä, missä samanmieliset ”kuplaantuvat” omiin kaikukammioihinsa, joihin on hankalaa vaikuttaa sellaisen tiedon avulla, joka ei tue yhteisön näkemyksiä. Olisikin tärkeää edistää keskustelua myös vähän erilaisten ihmisten välillä, jotta voimme oppia toisiltamme ja toisistamme.

Yhteenveto

Tieteen kansanomaistaminen on tärkeää, ja tiede kiinnostaa ihmisiä.

Tieteen kansanomaistamisessa tulisi muistaa selkeys, yksinkertaisuus, ymmärrettävyys ja tarvittaessa myös viihteellisyys.

Tieteessä tieto on hidasta. Mediassa sen sijaan suositaan ”nopeampaa tietoa” eikä tämä varmaankaan muutu jatkossakaan. Asiantuntija voisi kuitenkin yrittää pitää aina huolen siitä, että uudestakin tutkimuksesta keskustellessa jokaisessa kirjoituksessa otettaisiin vähintäänkin lyhyesti kantaa siihen miten uusi tulos asettuu aikaisemmin kasautuneeseen tietämykseen.

Myös uusia välineitä, kuten sosiaalista mediaa, olisi hyvä uskaltaa käyttää. Jos tutkitun tiedon asiantuntija ei rohkene mennä someen, joku muu ottaa tilan käyttöönsä.

Erilaisia kanavia ja kenttiä on useita.

Kohdeyleisön ymmärtäminen ja kuunteleminen on tärkeää.

Yhteenveto myös infograafina täällä.

Juha Hulmi & Petro Poutanen

Petro Poutanen on viestinnästä väitellyt valtiotieteiden tohtori, joka toimii yrittäjänä ja asiantuntijaviestinnän valmentajana. Häneltä ilmestyy yhdessä Salla-Maaria Laaksosen kanssa elokuussa 2019 opaskirja Faktat nettiin – asiantuntijaviestintään sosiaalisessa mediassa (Gaudeamus, 2019).