Monen naisen elämässä tulee ennen pitkää eteen se vaihe, kun himokkaat katseet siirtyvät hänen kaula-aukostaan vatsan seudulle.

Tungettelevat "no, milloinkas teille" -kyselyt ajoittuvat useimmiten häiden ja uteliaiden sukulaisten vierailujen yhteyteen, mutta nyt tivaajien joukkoon on liittynyt myös valtio.

Marraskuun puolivälissä julkaistiin Tilastokeskuksen tuore väestöennuste. Sen käppyrät olivat huoltosuhteellisesti synkkää katseltavaa. Jos syntyvyys pysyy nykyisellä tasolla, Suomessa on vuonna 2030 noin 760 000 alle 15-vuotiasta ihmistä. Viimeksi nuorisolaisia oli näin vähän 1870-luvulla.

Jos väestönkehitys jatkuu samaa rataa, ylittää huoltosuhde Tilastokeskuksen ennusteen (siirryt toiseen palveluun)mukaan 70 prosentin rajan 2030-luvun tietämillä. Vuonna 2018 Suomessa on noin 1,2 miljoonaa yli 65-vuotiasta. Väestö ikääntyy ja kuolee entistä myöhemmin.

Globaalisti ja linkolalaisesti ajatellen se on mahtava uutinen, koska suomalaiset tuhlaavat tolkuttomasti luonnonvaroja ja aiheuttavat muutenkin kosolti harmia maapallolle.

Kansallisesti väestön ikääntyminen on valtava ongelma, koska suomalainen hyvinvointiyhteiskunta perustuu sille ajatukselle, että kaikki haluavat nyt ja aina hankkia lapsia maksamaan veroja ja edellisten sukupolvien eläkkeitä – tai että kaikki syntyvät ihmiset pitävät tätä systeemiä hyvänä ja oikeudenmukaisena.

Viime vuosina on kuitenkin käynyt selväksi, että yhteiskunta on erehtynyt.

Minusta yllättävää on ainoastaan se, miten nuorten pessimistinen suhtautuminen tulevaisuuteen voi yllättää ketään.

Turvallisuuden professorit Jarno Limnéll ja Jari Rantapelkonen haastattelivat yli kahtasataa 18–30-vuotiasta nuorta heidän turvallisuuden tunteestaan.

Tutkimuksen mukaan nuoret ovat huolissaan turvallisuuden perusasioista, kuten terveydenhuollosta, luonnosta ja koulutuksesta. Heitä eli meitä huolettavat myös yhteiskunnan sisäiset uhat, kuten eriarvoistuminen ja syrjäytyminen.

– Tulevaisuuden näkymät olivat nuorilla aika pessimistiset, yllättävää kyllä, Rantapelkonen kommentoi tuolloin Ylen haastattelussa.

Minusta yllättävää on ainoastaan se, miten nuorten pessimistinen suhtautuminen tulevaisuuteen voi yllättää ketään. Nuoria odottavat sulavat napajäätiköt, seinähullu maailmanpolitiikka, miljoonat ilmastopakolaiset ja yhä kauemmas karkaava eläkeikä – jos töitä ensinkään saa. Mitä näistä pitäisi odottaa innolla?

Syntyvyys laskee monien oheissyiden takia myös siksi, että ihmiset eivät halua lapsia. He eivät halua lapsia, koska he nyt vain eivät halua.

Marraskuun uutiset saivat aikaan säpinää.

A-Studiossa hihkuttiin Lisää vauvoja!, Elinkeinoelämän keskusliiton vaalitentissä kristillisdemokraattien puheenjohtaja Sari Essayah ehdotti ratkaisuksi (monipuolisen perhepolitiikan lisäksi) "vauvatonnia". Onnistuneesti lisääntynyt perhe saisi valtiolta tuhat euroa. Pääministeri Juha Sipilä (kesk.) väläytti ajatukselle vihreää valoa, Nordean ekonomisti ja järjen ääni Olli Kärkkäinen tyrmäsi ajatuksen.

Ilta-Sanomien kyselyssä 15 000 suomalaista (siirryt toiseen palveluun) teki selkoa NÄISTÄ SYISTÄ, joiden takia he eivät hanki lapsia. Yleisin syy (21,8 prosenttia vastaajista) oli se, etteivät he halua lapsia.

Tämä tuntuu julkisessa keskustelussa usein unohtuvan. Ilmastonmuutos, taloudellinen epävarmuus ja muut tekijät voivat vaikuttaa siihen, päättääkö ihminen yrittää hankkia lapsia. Mutta syntyvyys laskee monien oheissyiden takia myös siksi, että ihmiset eivät halua lapsia. He eivät halua lapsia, koska he nyt vain eivät halua.

Kuinka paljon spekuloitavaa tässä voi olla?

Minä ja monet muut naiset näemme toistuvia, järkyttävän ahdistavia painajaisia raskaana olemisesta.

Hyvinvointivaltion rapautuminen on tietenkin vakava ongelma, jolle jonkun pitäisi tehdä jotain. Yksilöiden syyllistäminen ja sukulaistätimäinen tivaaminen eivät kuitenkaan ole toimivia keinoja. Vai kuvitteleeko joku, että koko ikänsä lapsia vierastanut ihminen muuttaisi mielensä täysin siksi, että Antti Rinne (sdp.) kannusti häntä synnytystalkoisiin? Demareiden siittotalkoot kannustaa pikemminkin hedelmällisyysiän kestävään selibaattiin.

Ihmisten lisääntymishalukkuus ja -kyky ovat isoja yhteiskunnallisia kysymyksiä, mutta ennen kaikkea äärimmäisen henkilökohtaisia.

Kaikki eivät saa lapsia, vaikka haluaisivat. Toisista tulee vanhempia tahtomattaan. Minä ja monet muut naiset näemme toistuvia, järkyttävän ahdistavia painajaisia raskaana olemisesta. Minä en haluaisi lasta, vaikka minulla olisi viherkasvien ja epämääräisten ihmissuhteiden sijaan edes orastava elämänhallinta ja puoliso.

Samoin ajattelee moni muukin. Jos ei kerta kaikkiaan halua lapsia, ei niitä halua, vaikka kristillisdemokraatit rahoittaisivat niiden koko elämän ja Juha Sipilä rakentaisi niille joka joulu lahjaksi autotallissaan uuden yhteiskuntasopimuksen. Tuntuu muinaiselta, että Suomen kaltaisessa valtiossa joutuu vielä tähän maailmanaikaan selittelemään omia elämänvalintojaan.

En myöskään halua muuttaa Kajaaniin, käydä avaruudessa, perustaa yritystä, liittyä kirkkoon, ryhtyä tubettajaksi, juoda jaloviinaa, mennä reppureissulle Thaimaahan enkä leikkiä tutustumisleikkejä työpaikan pikkujouluissa.

Näistä ainoastaan jaloviinaboikottia joutuu perustelemaan useammin kuin sitä, miksei halua lapsia. Se varmaan kertoo jotain tosi vertauskuvallista ja diippiä yhteiskunnastamme – tai siitä, että yhteiskunnan olisi syytä olla kiitollinen siitä, etten tahdo lisääntyä.

Tuija Siltamäki

Kirjoittaja on vielä hetken Tampereen ylioppilaslehden Aviisin päätoimittaja.