Vaasassa lukio alkoi puolituntisella tilaisuudella kirkossa, jossa kuunneltiin papin puheita ja siunattiin oppilaita. Vaasalainen opettaja Juha Tuomikoski halusi herätellä keskustelua ja kyseenalaistaa koulujen uskonnollisia perinteitä.

Uskonnon harjoittaminen on juurtunut syvälle yhteiskunnallisiin rakenteisiin. Monet opettajat ja koulutyöntekijät kokevat, että oman uskonnollisen vakaumuksen ja arvomaailman tunnustaminen aiheuttavat ongelmia työyhteisössä. Uskonnon harjoittaminen kouluissa aiheuttaa tilanteita, jotka koetaan perustuslain ja ihmisoikeuksien vastaisena.

”Uskonnollisia tilaisuuksia oli tasaisella syötöllä, eikä niitä koskaan ole kyseenalaistettu.”

Monet opettajat ja koulupsykologit ovat huolissaan lasten uskonvapaudesta nykyisessä koulujärjestelmässä. Huoli ei kuitenkaan rajoitu vain lapsiin, sillä he ovat huolissaan myös omista perusoikeuksistaan ja niiden toteutumisesta työpaikalla. Monet haluaisivat puhua, mutta eivät uskalla sitä kasvoillaan tai nimellään tehdä. He pelkäävät joutuvansa ongelmiin työyhteisössä.

Virsiä veisataan kaikille yhteisillä äidinkielen ja musiikin tunneilla, lukukauden avaus- ja päätöstilaisuudet järjestetään evankelisluterilaisessa kirkossa, päivänavauksissa pappi puhuu Jeesuksen armosta, ja kun lapset laitetaan rukoilemaan, myös kaikkien työntekijöiden odotetaan rukoilevan.

Osa koulujen työntekijöistä joutuu tässä täysin mahdottomaan asemaan. Vaihtoehtona on joko uskonnon harjoittaminen oman vakaumuksen vastaisesti tai sitten poistuminen uskonnollisesta tilaisuudesta. Näissä koulumaailman tilanteissa kristilliset perinteet kävelevät jatkuvasti uskonvapauden ja muiden perusoikeuksien yli.

Toisin sanoen, jos esimerkiksi opettaja ei halua harjoittaa kristinuskoa, mutta työyhteisön paineen vuoksi ei voi jäädä näistä tilanteista pois, joutuu opettaja työpaikan normeja noudattamalla tilanteisiin, joissa oma elämänkatsomus ei ole enää yksityisasia. Monet törmäävät kouluarjessaan tilanteisiin, joissa uskontoa harjoitetaan perustuslaillisesti ja ihmisoikeudellisesti kyseenalaisessa valossa.

”Suomesta löytyy paikkoja, joissa opettajan ei kannata kertoa, ettei kuulu kirkkoon. Etenkin jos opettaa uskontoa. Vaikka toimisi lain mukaan ja noudattaisi opetussuunnitelmaa, se ei vain sovi. Se aiheuttaa painostusta”

”Jos voisin sanoa koulun työntekijöille jotain suoraan pelkäämättä, että työni muuttuu vaikeaksi, sanoisin näin: Hyvät evankelisluterilaisen perinteen puolesta liputtavat opettajat, teilläkin on todennäköisesti joukossanne ainakin yksi kollega, joka kokee näiden "perinteiden" noudattamisen ahdistavana ja omaa elämänkatsomustaan loukkaavana, hän ei vain uskalla sanoa sitä ääneen.”

”Yhteiskunnassa meitä, joita uskonnon harjoittaminen rakenteellisena osana julkista palvelua loukkaa ja ahdistaa, on paljon. Me olemme yleensä hiljaa, koska asian ottaminen esille aiheuttaisi meille vaikeuksia. Kieltäytyäkään ei voi, eikä kertoa että tuntuu pahalta, koska siitä seuraa takuuvarmasti vaikeuksia.”

Uskonnon harjoittaminen kouluissa niellään helposti perinteenä tai kivana puuhasteluna. Uskonnottomalle koulun työntekijälle tämä "kiva puuhastelu" on kuitenkin sellainen asia, jonka kanssa ei uskalla elää omana itsenään omalla työpaikallaan.

Monien mielestä uskonnollinen toiminta on hyvin vaivihkaista ja se on istutettu syvälle koulumaailman arkeen. Uskonnon harjoittaminen kouluissa niellään liian helpolla perinteenä tai kivana puuhasteluna. Ongelma ei rajoitu ainoastaan niin kutsutulle raamattuvyöhykkeelle, vaan sitä ilmenee kaikkialla, myös liberaalina pidetyssä Etelä-Suomessa. Siksi ongelma onkin ennemmin yhteiskunnallisissa rakenteissa kuin yksittäisissä kouluissa.

Uskonnottomille koulun työntekijöille tämä kiva puuhastelu on kuitenkin sellainen asia, jonka kanssa ei voi elää omana itsenään omalla työpaikallaan. Kun puhutaan perinteistä, tulee kysyä kenen perinteistä oikeasti puhutaan. Monen perinteisiin kun eivät ruokarukoukset ja virren veisuut kuulu.

Monet ovat sitä mieltä, että uskonnon opetuksen tunnustuksellisuuden kieltäminen lainsäädännöllä ei poista sitä ongelmaa, kuinka tunnustuksellisuus näkyy käytännössä koulujen arjessa. Esimerkiksi koulupsykologeille tunnustuksellisuus saattaa näyttäytyä hyvinkin raadollisesti. Yksinkertaisesti lasten auttaminen voi olla hankalaa, jos kriisitilanteisiin mennään niin sanotusti Jeesus edellä.

”Tiedän, että joidenkin opettajien ja lapsiasiakkaideni vanhempien kohdalla uskonnon harjoittamisesta kieltäytyminen johtaa yhteistyömme loppumiseen. Tämän lopputulos on se, että lapset eivät saa apua."

”Kriisitilanteissa olen kokenut erittäin hankalaksi toimia yhdessä uskonnollisen kriisityöläisen kanssa. Kirkon työntekijöillä ei aina ole asiaankuuluvaa kriisikoulutusta, ja on moraalitonta tarjota uskonnollista apua oikean kriisityön vastikkeena, ellei asiakas ole ilmaissut juuri sitä haluavansa.”

Perustuslaillisesti ongelmallista

Perustuslain mukaan kukaan ei ole velvollinen osallistumaan omantuntonsa vastaisesti uskonnon harjoittamiseen. Eli siis evankelisluterilaisen oppilaan, tai opettajan, ei tarvitse osallistua uskonnolliseen tilaisuuteen koulussa, vaikka kuuluisikin kirkkoon.Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen mukaan kenelläkään ei myöskään ole velvollisuutta tuoda julki uskonnollista vakaumustaan.

Jopa eduskunnan oikeusasiamiehen kansliassa todetaan, että koulumaailman uskonnollisten perinteiden kanssa ollaan vaikeiden asioiden äärellä.

- Kylmän viileästi kun miettii perus- ja ihmisoikeuksien näkökulmasta niin näinhän se on, ettei ketään voida vastoin omaa vakaumusta pakottaa uskonnon harjoitukseen. Koulujen käytänteet pitää olla myös sellaisia, ettei ketään pakotetaan tuomaan julki omaa vakaumustaan, kertoo oikeusoppinut Piatta Skottman-Kivelä oikeusasiamiehen kansliasta.

Skottman-Kivelän mukaan tilanteet, joissa opettaja pakotetaan osallistumaan uskonnolliseen tilaisuuteen, ovat perustuslaillisesti ja ihmisoikeudellisesti hyvin problemaattista. Jo pelkästään se, että opettaja kävelee tilanteesta pois, tuo julki uskonnollisen vakaumuksen.

Koulutyöntekijöiden mukaan kaikki tämä nivoutuu työyhteisöjen sosiaalisten paineiden ja itsenään olemisesta aiheutuvan pelon ympärille.

Uskonnon harjoittamista ei nähdä pelkästään koulujen sisäisenä ongelmana, vaan jopa perustus- ja ihmisoikeuslain vastaisena.

Eduskunnan oikeusasiamiehelle uskonnon harjoittamiseen liittyvät kantelut ovat kestoaihe. Kanteluja on tullut muun muassa ruokarukouksista, joulukirkoista, sekä muista samankaltaisista uskonnon värittämistä tilanteista. Mitä uskonnon harjoittamisen lain silmissä tulee, oikeusasiamiehen kanslian mukaan kyse ei ole oikeudellisesti säätelemättömästä alueesta.

- Meillä on uskonnonvapauslaki, perustuslaissa uskonnonvapauspykälä, Euroopan ihmisoikeussopimus, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen käytäntö sekä opetushallituksen ohjeet ja laillisuusvalvojat, kuten oikeusasiamies ja oikeuskansleri, jotka valvovat asiaa, luettelee Skottman-Kivelä.

Vaikka lailla ja säädöksillä valvotaan uskonnonvapautta ja perustuslaillisia oikeuksia, silti vastuu käytännöstä jää viime kädessä kouluille. Uskontojen harjoittaminen eri tilanteissa on isketty hyvin syvälle sisään koulujärjestelmään ja siksi koulut usein saattavat säveltää omiaan. Yhteiskunnallisessa uskonnonvapauskeskustelussa usein unohdetaan se, ettei kouluilla ole mitään pakkoa järjestää näitä virren veisuita ja hartaushetkiä.

Julkisella vallalla on velvoite neutraliteettiin. Se on tietenkin aika painava asia, mikä pitäisi ottaa huomioon. Eduskunnan oikeusasiamiehen kanslia

- Julkisella vallalla on velvoite neutraliteettiin. Se on tietenkin aika painava asia, mikä pitäisi ottaa huomioon. Säädökset ovat aika selvät ja periaatteista ollaan yhtä mieltä. Varmaan kaikilla on yleisesti tiedossa se, että miten asia menisi jos se hyvin menisi, mutta ne käytännön ratkaisut pitää kuitenkin löytää siellä koulun arjessa, kertoo Skottman-Kivelä.

Puolueeton ja neutraali koulujärjestelmä

Monien mielestä tasa-arvoisen koulujärjestelmän ei pidä tukea mitään uskontokuntaa enempää kuin toista, vaan järjestelmän tulisi perustua puolueettomuuteen. Vaikka koululaitoksesta tulisikin puolueeton, se ei poistaisi uskonnollisia arvoja ihmisten arjesta tai elämästä.

- Kouluissa lähdetään monesti siitä, että jos kuuluu evankelisluterilaiseen kirkkoon, on myös osallistuttava uskonnon harjoittamiseen. Perheitä painostetaan suostumaan siihen, että lapsi osallistuu tähän uskonnolliseen ohjelmaan, ettei koulu joutuisi järjestämään mitään korvaavaa ohjelmaa, kertoo Vakaumusten tasa-arvo ry:n tiedottaja Laura Mäntysalo.

Mäntysalon mukaan hyvin usein koulut tarjoavat uskonnollisesti verhoiltuja retkiä tai muita tilaisuuksia, kuten esimerkiksi juhlia. Jos perhe ei halua, että lapsi osallistuu tilaisuuteen, vaihtoehdoksi ei anneta vastaavaa samantasoista ohjelmaa. Mäntysalon mukaan koulut saattavat antaa ymmärtää, että lapsi voi joutua kiusatuksi tai syrjityksi, tai että lapsi jää jostakin kivasta paitsi. Tämä asettaa oppilaat eriarvoiseen asemaan.

- Jos koululla ei kerran ole resurssia järjestää kahta ohjelmaa, niin silloinhan koulun pitäisi järjestää yksi ohjelman, joka sopii kaikille, kertoo Mäntysalo.

Mäntysalon mukaan koulun tehtävä ei ole opettaa lapsille uskonnollisuutta, koska se on jokaisen perheen yksityisasia. Mäntysalo peräänkuuluttaa koulumaailmaan arvoneutraalia tilannetta, joka sopisi kaikille. Uskonnollisesti värittyneestä hiljentymishetkestä saadaan puolueeton ja tasa-arvoinen tilaisuus ottamalla siitä yksinkertaisesti uskonto pois.

- Se sopisi uskovaiselle lapselle, se sopisi uskontokuntiin kuuluvalle lapselle, jolla ei ole uskonnollista vakaumusta, ja se sopisi uskonnottoman perheen lapselle.

Mäntysalon mukaan perustuslakia rikotaan myös siinä, ettei elämänkatsomustiedon opiskelu ole valinnaista kaikille. Evankelisluterilaiseen kirkkoon kuuluva lapsi ei saa valita elämänkatsomustiedon opetusta, vaikka vakaumuksensa mukaan niin haluaisikin tehdä.

Toimitus kiittää

Eduskunnan oikeusasiamiehen kansliasta todetaan: ”meillähän ei ole valtion kirkkoa, vaan meillä on kirkko, joka omien sanojensa mukaan on kansan kirkko”. Vaikka evankelisluterilainen kirkko nauttiikin perustuslaillista erityisasemaa, julkisen vallan tehtävänä on silti valvoa ja edistää perusoikeuksien toteutumista. Uskonnon harjoittamista johdetaan tällä hetkellä viranomaisten toimesta, vaikka kouluviranomaisilla on yhtälainen velvollisuus noudattaa lakia.

Tämänhetkisestä tilanteesta kertoo itsessään paljon jo se, ettei kukaan uskalla puhua kokemistaan ongelmista ja painostuksesta omalla nimellään tai kasvoillaan julkisesti.

Monien keskustelijoiden mielestä suomalainen koulujärjestelmä kaipaa muutosta. Se, että suomalaiseen koulujärjestelmään juurrutetusta uskontokulttuurista luovuttaisiin ja tunnustuksellisuudesta siirryttäisiin pois, ei suinkaan tarkoittaisi sitä, että uskonnot häviäisivät. Ne vain siirtyisivät julkisista instituutioista enemmän perheiden omaksi asiaksi.

Yle Uutiset Suora linja käsitteli uskonnon harjoittamiseen liittyviä teemoja viikolla 36. Suoran linjan toimitus kiittää kaikkia keskusteluun osallistuneita ja henkilökohtaisia kokemuksiaan kertoneita ihmisiä. Näkökulmia ja pohdintoja nousi esiin niin paljon, ettei kaikkea ehditty vielä käsitellä. Ainakin elämänkatsomustiedon opetukseen tulemme vielä palaamaan.

Toimitukseen lähetetyt viestit olivat syvällisiä ja asiallisia. Kanssanne on ilo tehdä journalismia.

Kirjoittaja on Yle Uutiset Suora linja-ohjelman toimittaja.

Twitter: @Jahakivi