Höyryveturin kumea yskintä sekä sen ujeltavat pillin vihellykset ovat monille tuttuja ja nostalgisia ääniä joko lapsuudesta tai elokuvista. Raskas pikajunaveturi höyrypilven alla on vaikuttava näky edelleen sata vuotta täyttävässä itsenäisessä Suomessa.

Tumma Hr1 -veturi, tuttavallisemmin Ukko-Pekka, saapuu Luumäen rautatieasemalle kuulaana kevätpäivänä tiistaina Lappeenrannasta. Asemalla on vastassa kymmenittäin uteliaita ihmisiä. He ovat tulleet kunnioittamaan paitsi Ukko-Pekka -veturia, myös henkilöhahmoa, jonka mukaan se on saanut nimensä – Pehr Evind Svinhufvudia.

28. maaliskuuta tuli kuluneeksi tasan sata vuotta siitä, kun Svinhufvud palasi 2,5 vuotta kestäneen Siperian-karkotuksensa jälkeen takaisin Suomeen.

P.E. Svinhufvudin muistosäätiö on järjestänyt merkkipäivän kunniaksi juhlamatkan Luumäeltä Helsinkiin. Juhlapuheet ja -laulut tekevät kunniaa sadan vuoden takaisille seremonioille. Svinhufvudia esittää hänen pojanpoikansa, Luumäen kirkkoherra, Heikki Svinhufvud. Kolmessa vaunussa on yhteensä 150 matkustajaa.

Ukko-Pekan vetämä juna lähti liikkeelle Luumäeltä tiistaina päivällä puoli kolmen aikoihin.­

Kun höyrykattila on täytetty, veturinkuljettaja Arto Suhonen ohjaa junan suuntaamaan kohti Helsinkiä. Lämmittäjä lapioi ahkerasti tulipesään lisää kivihiiltä. Se alkaa puskea 350-asteista höyryä, mikä saa Lokomon valmistaman 155 tonnia painavan veturin liikkeelle.

– Hanoja kääntelemällä ja ruuveja pyörittelemällä saan höyryn kattilasta työsylintereihin ja siitä lähdetään liikkeelle. Ennen vanhaan näillä on ajettu varmasti 110 kilometriä tunnissa ja vähän kovempaakin. Tänä päivänä saamme mennä kahdeksaakymppiä, Suhonen sanoo veturin puikoista.

Mitä etelämmäksi juna ajaa, sen enemmän rautatien varrelle ilmestyy uteliaita ihmisiä, jotka ovat tulleet seuraamaan ja valokuvaamaan Ukko-Pekan puksutusta. Lapset kirmaavat asemilla niin pitkään veturin rinnalla kuin jaksavat.

­

Veturin lämmittäjän työ on rankkaa. Lapioin itsekin muutaman lapiollisen tulipesän uumeniin. Suhonen kertoo, että veturi kuluttaa sadalla kilometrillä 1,3 tonnia koksia. Se on henkilöauton painon verran.

– Se on tosi rankkaa varsinkin kuumina kesäpäivinä. Höyryveturin lämmittäjät ovat olleet kyllä kovaa sakkia.

Veturinkuljettaja Arto Suhonen saa höyryn avulla puhtia Lokomon valmistamaan Ukko-Pekkaan. Veturi painaa työkunnossa 150 tonnia.­

Pysähdymme Kouvolan asemalle odottamaan, että Helsinkiin suuntaava InterCity-juna lähtee ennen meitä. Suhonen käy öljyämässä lumipyryssä pyörien laakerit, jotta ne eivät pääse kuumenemaan liikaa.

Kokeneet ammattilaiset huolehtivat, että juhlavieraat saavat nauttia rauhassa matkastaan vaunujen puolella. Niin he myös tekevät. Perinnevaunuissa käy iloinen jutustelu laulujen, puheiden ja tarjoilujen lomassa.

Muutamat vieraat ovat pukeutuneet wanhan ajan arvokkuudella. Leideillä on hienot juhla-asut hattuineen ja monilla herrasmiehillä on silkkipytyt.

– Toivoisin, että tällaisia vaunuja olisi normaalissakin liikenteessä. Onhan tämä esteettisesti ihan jotain muuta kuin nykyinen Pendolino, toivoo musiikin ammattilainen Tuulikki Närhinsalo.

– Svinhufvud oli todella tärkeä mies itsenäisyyssenaatin puheenjohtajana, myöhemmin senaattorina, valtionhoitajana sekä presidenttinä. Hän tyrehdytti 1930-luvulla Mäntsälän kapinan, näyttelijä Timo Närhinsalo kuvailee.

Helsingin päärautatieasemalla laituri kymmenen edustalla Ukko-Pekkaa odottaa kymmenien ellei satojen ihmisten väkijoukko. Puuskuttava veturi ihmetyttää erityisesti lapsia, mutta sitä ihastelevat myös varttuneemmat ihmiset.

Paikalla puhuvat Helsingin kaupunginvaltuuston puheenjohtaja sekä Helsingin yliopiston rehtori. Niin tekivät myös heidän edeltäjänsä sata vuotta sitten. Paikalla on myös ylioppilasyhteisöjen lippuja.

Heikki Svinhufvud päättää vastauspuheensa kolmeen eläköön! -huutoon vapaalle Suomelle. Lopuksi ihmisjoukko riisuu ylioppilaslakkinsa, silkkipyttynsä ja piponsa ja kajauttaa Maamme-laulun – kahdella kielellä.

Tuulikki ja Timo Närhinsalo toivovat, että perinnevaunuja olisi joskus mahdollista nähdä tavallisessakin liikenteessä.­

Pienen Suomen itsenäistyminen sata vuotta sitten oli monen tekijän onnellinen summa – yksi tekijä oli P.E. Svinhufvud ja muut samanmieliset ajattelijat ja vaikuttajat.

Akademiska Sångföreningen kajautti asemalla Maamme-laulun kahdella kotimaisella kielellä.­

Svinhufvudin tyttärenpojan Ebbe Sommarin mukaan Svinhufvud oli isoisänä aina vakaa, tasainen ja hyvin jämpti kaikesta. Sommar oli 16-vuotias, kun Svinhufvud kuoli vuonna 1944. Hän kuvailee isoisäänsä luonnonystäväksi ja he ehtivät käydä vuosien ajan metsällä ja kalastamassa.

– Lapset eivät saaneet tulla veneeseen ennen kuin osasivat uida. Kerran ystäväni tuli mukaan, kun lähdimme kalaan. Hän kysyi, osaako Nisse uida. Nisse vapisi ja vastasi, että kyllä osaa. Sitten hän sai tulla mukaan.

Sommarin mukaan Ukko-Pekalla oli leikkisämpikin puoli. Hän kertoo, että lapsilta leikattiin hiukset aina lyhyiksi, kun he menivät kesäisin maalle.

– Hän sanoi aina, että pieni tupsu pitää jättää, että siitä voi nostaa takaisin veneeseen. Hän oli vakaa kansanmies, joka eli vaatimattomasti ja opetti ympäristölleen, että niin piti muidenkin elää.

Ukko-Pekan pojanpoika Heikki Svinhufvud esitti Siperiasta palaavaa presidenttiä.­

Svinhufvud vastusti sortokauden venäläistämistoimia, minkä vuoksi hänet karkotettiin Siperiaan Tomskin alueelle syksyllä 1914.

2,5 vuotta myöhemmin Vladimir Uljanov eli Lenin tovereineen onnistui bolshevikkien vallankumouksessa Venäjällä, mikä mahdollisti myös Svinhufvudin paluun Suomeen.

Itsenäistyminen on kulminoitunut vahvasti Svinhufvudin osin siksi, että se oli juuri Svinhufvud, joka haki Leniniltä Suomen itsenäisyyttä Pietarista.

– Isoisäni osuus Suomen itsenäisyydessä on hyvin merkittävä. Ei tarvitse hävetä tätä maata, Svinhufvudin pojanpoika Heikki Svinhufvud sanoo.

– Hänet muistetaan erityisesti 1930-luvun presidenttinä, mutta hän myös näki ikkunan itsenäisyydelle, lapsenlapsenlapsi Eino Svinhufvud sanoo.

Ukko-Pekan vetämässä junassa oli mukana kolme P.E. Svinhufvudin lapsenlasta. Kuvassa vasemmalta oikealle Ebbe Sommar, Heikki Svinhufvud sekä Irma Saarenmaa.­