Suomen parhaan museon, Suomen pelimuseon, joukkorahoituskeräys etenee mukavaan tahtiin. Viikonloppuna ylittyi jo 20 000 euron tärkeä haamuraha, ja ropoja kertyy kassaan tasaiseen tahtiin. Matkaa 100 000 euron tavoitteeseen tosi on yhä, mutta aikaa matkan taivaltamiseen on.

Museoprojektia ovat rahoittaneet sekä yksityishenkilöt että suomalaiset pelitalot, joista hattua nostettakoon muun muassa Secret Exitille (2000 euroa), Neogamesille, Grand Crulle, Assembly-partyjen järjestäjälle Pekka Aakolle, Frogmind Gamesille, Seriouslylle, 10tonsille, Alasin Medialle ja Skrolli-lehdelle.

Mutta miksi pelimuseo ja miksi sitä pitäisi tukea? Hankkeen pääjehu Mikko Heinonen avaa omaa näkemystään täällä:

Olemme Manun ja Villen kanssa keräilleet pelejä ja pelikoneita nyt yli 15 vuotta, ja jo ennen Pelikonepeijoonien perustamista ehdin itse harrastaa lajia miltei vuosikymmenen. Alusta alkaen on itselleni ollut selvää, että en halua vain säilöä kokoelmiani jonnekin kaappiin ja odottaa arvonnousua. Aloitin keräämisen siksi, että halusin kokea erilaisia laitteita ja pelejä ja tarjota samoja kokemuksia muillekin. Jotta pelien historiaa osaa arvostaa, sitä pitää päästä kokeilemaan, ei vain katselemaan lasin takaa.

Pelikonepeijoonien kautta pääsimme todella toteuttamaan tätä tehtäväämme, kun meille tarjoutui mahdollisuus järjestää näyttelyitä erilaisten tahojen kautta. Olemme olleet esillä niin GameWorldissa, DigiExpossa, Assemblyssä kuin erilaisissa museoiden vaihtuvissa näyttelyissäkin. Suomen pelimuseosta tulee tämän kehityksen huipennus – pysyvä näyttely, johon saamme esille kokoelmamme helmet huolellisesti kerättyine taustatietoineen.

On siis ilmiselvää, että tämä projekti on itselleni erittäin tärkeä. Ei puhuta vähemmästä kuin neljännesvuosisadan mittaisen unelman toteutumisesta. Työtunteja ei ole harrastuksen parissa koskaan laskettu, mutta viimeisen vuoden aikana, tätä hanketta valmistellessa, niitä on todellakin kertynyt. Nyt hankkeen toteutuminen suunnitellussa muodossa on ensisijaisesti muiden käsissä, mikä on tavallaan huojentavaakin.

Vaikka toiminkin tavallaan hankkeen alullepanijana, se ei olisi edennyt lähtökuoppia pidemmälle ilman monituisten ihmisten apua. Katalyyttinä toimi etenkin Pelit-lehden päätoimittajan Tuija Lindénin kanssa viime keväänä käymämme keskustelu, joka rohkaisi minua viemään eteenpäin pitkään kehittelemääni ideaa joukkorahoituksen avulla avattavasta pelimuseosta. Ensimmäisen kerran olin jutellut siitä museokeskus Vapriikin suuntaan jo vuonna 2013. Jo tätä ennen olimme Pelikonepeijoonien kautta pitäneet ajatusta museosta ilmassa sopivin väliajoin, mutta ajankohta ei ollut sille otollinen.

Tällä kertaa tähdet kuitenkin olivat linjassa. Olin hämmästynyt siitä, miten mielenkiinnolla ehdotus otettiin Tampereella ja erityisesti Vapriikissa vastaan ja kuinka nopeasti asiat lähtivät etenemään. Jo alkusyksystä meillä oli kasassa paitsi hyvä ja monipuolinen projektiryhmä (kiitos Annakaisa, Jukka, Manu, Niklas, Outi ja Ville), myös kehityskelpoinen suunnitelma siitä, mitä museo voisi käytännössä tarkoittaa, ja jopa ehdotus tilaksi. Avoin Tampere -ohjelman antama tuki käytännössä varmisti sen, että saisimme valmisteltua hankkeelle näyttävän julkistuksen. Se onnistuikin yli odotusten – hyvin harva kulttuuripuolen hanke on viime vuosina saanut näin paljon ja näin positiivista huomiota eri puolilla mediaa.

Kaikki tämä osoittaa, että pelimuseolle on tilausta. Se on kiinnostava hanke, joka Suomesta on selvästi puuttunut. Maastamme on lyhyessä ajassa tullut merkittävä toimija peliteollisuudessa, mutta tämä menestys ei ole tullut tyhjästä. Sen siemen kylvettiin jo 70–80-luvuilla, kun Raimo Suonio teki Chesmacin, Amersoft julkaisi ensimmäiset Suomeen tarkoitetut pelit ja Stavros Fasoulas vei Suomen maailmankartalle hiteillään. Matka tästä Max Paynen kautta Clash of Clansiin on ollut pitkä ja sen varrelle on mahtunut monta tarinaa, joista useimmat ovat painuneet unohduksiin. Haluamme kertoa nämä tarinat myös uusille pelaajasukupolville ja heille, jotka eivät pelejä ennestään tunne.