Hakaniemessä luetaan mieluummin Kojamon vuosikertomuksia kuin Suomen perustuslakia, kirjoittaa Iltalehden Mika Koskinen.

Mika Koskinen on Iltalehden politiikan ja talouden toimittaja. Riitta Heiskanen

Ay-liikkeen poliittiset lakot ovat nostattaneet Suomessa vilkkaan ja värikkään keskustelun.

Muutama huomio.

Kaikki lähtee siitä, että Suomessa järjestetään ensi huhtikuussa eduskuntavaalit. Pääoppositiopuolue SDP haluaa luonnollisesti voittaa vaalit. SAK:lla ja STTK:lla on sama intressi. Ne haluavat, että Suomea hallitsee ensi vaalikaudella jokin muu kuin porvarihallitus. SDP:n ja ay-liikkeen muodostama voima-akseli on valmis tekemään melkein mitä tahansa saavuttaakseen tämän päämäärän.

Eräs keino ovat poliittiset lakot. Niillä ruokitaan vastakkainasettelua. Ay-liikkeen poliittisella painostustoiminnalla on SDP:n ja vasemmistoliiton täysi tuki. Poliittiset lakot on tehokas ase tilanteessa, jossa talous kasvaa ja työllisyys paranee. Näin varmistetaan se, että kokonaiskuva taloudesta hämärtyy ja julkinen keskustelu kulkee SAK:n ja SDP:n yhdessä masinoiman agendan mukaan.

Tämä repivä toiminta palvelee samaa päämäärää kuin loputon jauhaminen tuloerojen kasvusta. Suomessa on läntisten teollisuusmaiden lähestulkoon pienimmät tuloerot. Nykyisen hallituksen aikana tuloerot eivät ole juuri kasvaneet, kuten ne eivät kasvaneet viime hallituskaudellakaan. Käytännössä tuloerot ovat pysyneet Suomessa ennallaan koko 2000-luvun.

***

Palataan työmarkkinatilanteeseen ja hallituksen esitykseen helpottaa irtisanomista pienissä yrityksissä, jotta ne uskaltaisivat työllistää enemmän ihmisiä. Työllisyysastetta on pakko saada edelleen ylöspäin, jos haluamme säilyttää nykyiset hyvinvointipalvelut.

Eikä ehdotus edes ole kovin radikaali. Suomen luonnollisissa verrokkimaissa eli Ruotsissa, Tanskassa ja Saksassa irtisanominen on helpompaa. Näissä maissa on ymmärretty vasemmistoa myöten, että mitä alhaisempi työntekijän palkkaukseen liittyvä riski on, sitä rohkeammin yritykset palkkaavat työntekijöitä. Kaikki voittavat.

Esimerkiksi Saksassa alle 10 hengen yrityksissä ei käytännössä ole irtisanomissuojaa ollenkaan. Rajaa jopa nostettiin viidestä kymmeneen. Saksassa, Ruotsissa ja Tanskassa vallitsee täystyöllisyys. Toki siihen vaikuttaa moni muukin seikka.

Työttömien ahdinko ei liikuta ay-liikettä aidosti. Ay-liike ajaa työssä olevien asiaa, niidenkin jotka toiminnallaan haittaavat yrityksen toimintaa. Ay-liikkeelle huonokin työntekijä on tärkeämpi kuin esimerkiksi työtön nuori, joka haluaisi työllistyä. Suomessa ay-liike estää nuoria työllistymästä.

Sitten asia, jota Suomessa ei uskalleta tai haluta sanoa ääneen: Mitä enemmän työllisyys kasvaa, sitä vaikeampaa jäljelle jäävien työttömien on työllistyä. Parhaat ja halukkaimmat ovat löytäneet töitä. Jäljellä oleville se on vaikeampaa. Syynä voivat olla esimerkiksi ammattitaito, riittämätön työkokemus, huono terveys tai työhalukkuus.

Huomio ja vaikuttavat toimet pitää suunnata nyt näihin ihmisiin. Työllistämiskynnyksen madaltaminen on heidän itsensä ja koko Suomen kannalta tärkeä asia.

Ay-johtajat ja poliittinen vasemmisto puhuvat mielellään ”pärstäkertoimen” perusteella irtisanottavista, koska kunnon asia-argumentteja ei oikein ole. Onneksi työpaikoilla yksittäiset duunarit ymmärtävät asioiden oikean laidan. Väärissä töissä olevia, parantumattomia lusmuilijoita tai ilmapiirin myrkyttäjiä harvoin suvaitaan.

***

Suomen perustuslain mukaan valtiovalta Suomessa kuuluu kansalle, jota edustaa valtiopäiville kokoontunut eduskunta. Ilmeisesti Hakaniemessä luetaan mieluummin ay-liitoille verovapaita osinkoja maksavan Kojamon (entinen VVO) vuosikertomuksia ja tilinpäätöstiedotteita kuin perustuslakia.

Perustuslaista ei löydy mainintaan kolmikannasta, jota ay-liike ja vasemmistopuolueet ajavat nyt innolla. Kolmikanta voi olla hyväkin, ei siinä mitään, mutta jos uudistuksia ei synny, vastuu on vaaleilla valitun hallituksen.

Suomessa ay-liike kantaa ikävää perintöä. Aikanaan lakkoja suunniteltiin yhteistoiminnassa Neuvostoliiton kanssa, jotta poliittiset päämäärät saavutetaan. Suomessa ay-liike on liian tottunut politikoimaan. Tosin se on laillista, monissa muissa maissa kiellettyä tai rajoitettua.

Ay-liikkeen ja vasemmiston ylireagointi irtisanomissuojan heikennykseen johtuu lähestyvien vaalien lisäksi myös siitä, että he haluavat palauttaa kolmikannan Suomen työmarkkinoiden korkeimmaksi päätöksentekomekanismiksi. Kun näin on, olisi reilua meitä äänestäjiä kohtaan, että huhtikuun eduskuntavaaleissa SDP ja vasemmistoliitto nostaisivat tämän näkyvästi myös vaaliteemakseen.

Kun SDP oli viimeksi hallituksessa 2011-2015, se värväsi käytännössä kaikki ministereidensä erityisavustajat ja poliittiset valtiosihteerit SAK:sta tai SAK:laisista ammattiliitoista. Niin käynee nytkin, jos puolue nousee hallitukseen. Antti Rinne, ammattiliitto Pron entinen puheenjohtaja, ei johtaisi demareita, jos ay-liike ei olisi istuttanut häntä SDP:n johtoon. Se, että SDP on ay-liikkeen poliittinen siipi, ei ole tuulesta temmattu vitsi.