Valtiotieteiden tohtori Hiski Haukkalan, 42, nimitys tasavallan presidentin uudeksi ulkopoliittisesti neuvonantajaksi on yhtä aikaa sekä yllättävä että tavallaan paluuta siihen mistä kaikki alkoi.

Martti Ahtisaaren ajoista lähtien kaikki Haukkalan edeltäjät ovat tulleet ulkoministeriöstä ja palanneet myöhemmin sinne takaisin. Sen sijaan tehtävää ensimmäisenä ja myös pisimpään hoitaneella Jaakko Kalelalla oli samantapainen tutkijatausta kuin Haukkalalla, yhtä työpaikkaa eli Ulkopoliittista instituuttia myöten.

Porilaissyntyiselle Haukkalallekaan ulkoministeriö ei ole aivan vieras ympäristö, sillä hän on toiminut siellä pariin otteeseen erikoistutkijana suunnittelu- ja tutkimusyksikössä ja myös Alexander Stubbin (kok) neuvonantajana tämän ulkoministerikaudella. Viimeksi hän on ollut kansainvälisen politiikan apulaisprofessorina Tampereen yliopistossa.

Haukkala itsekin pitää monipuolista taustaa vahvuutenaan. Uudessa tehtävässä on hyötyä siitä, että ymmärtää myös hallintoa.

Kutsu neuvonantajaksi tuli kuitenkin puun takaa. ”Ei tällaista itse osannut ajatella. Nämä ovat sellaisia tehtäviä, joihin ei haeta vaan kutsutaan.”

Haukkala kuvaa uutta tehtävää ”huikeaksi ammatilliseksi haasteeksi”, joka vetää mielen nöyräksi. ”Varmasti siinä saa soveltaa paljon aiemmin opittua, panna persoonansa peliin, ja venyä senttejä joka päivä, tarvittaessa kellon ympäri.”

Nuorempana Hiski Haukkala tunnettiin räväkkänä ja suorapuheisena sanankäyttäjänä, jota UM-tausta on tosin hieman viime vuosina hillinnyt.

Siirtyminen presidentin leipiin tarkoittaa, että jatkossa hän joutuu pitämään suun entistäkin supummassa, ulkopoliittisen keskustelun tappioksi.

Suuri osa Haukkalan kirjallisesta tuotannosta – ja myös 2008 valmistunut väitöskirja – käsittelee Venäjää, jonka suhteen häntä ei voi syyttää ainakaan turhasta sinisilmäisyydestä.

Ulkopolitiikka-lehdessä (1/2005) Haukkala kuvasi, miten Venäjän politiikkaa analysoidaan. Tarina Venäjän kehityksestä on hänen mukaansa ”kasattava palanen kerrallaan” yksittäisistä lausunnoista, päätöksistä ja tapahtumista. Ei riitä, että kuuntelee mitä Vladimir Putin sanoo, vaan on myös mentävä katsomaan, mitä hän tekee käytännössä.

”Putinin entinen työnantaja KGB oli tunnettu mestarillisena virheellisen informaation tuottajana, eikä ole mitään syytä uskoa, että Putin olisi ollut moisille opeille immuuni tai niistä kokonaan luopunut”, Haukkala päätteli.

Samassa kirjoituksessa Haukkala listasi Putinin presidenttikauden siihenastisia syntejä: kansalaisvapauksia oli kuristettu, vaurautta jaettu häikäilemättömästi uudelleen ja valtaa keskitetty presidentin omiin käsiin.

Edes tavassa, jolla Putin oli noussut valtaan ei ollut Haukkalan mukaan ”mitään eurooppalaisittain normaalia tai demokraattista”.

Helsingin Sanomat julkaisi joulukuussa 2004 Haukkalalta vielä tylymmän arvion Venäjästä: ”Vladimir Putinin aikana demokratia ja median vapaus ovat henkitoreissaan, korruptio rehottaa ja ihmisoikeudet eivät paljon paina.”

Putinin ulkopoliittista ajattelua luonnehti tuossa vaiheessa ”kasvava vainoharha” ja ”vastakkainasettelun aktiivinen hakeminen”.

Viime aikoina Hiski Haukkalan Venäjä-kuvaan on tullut myös uusia, syvempiä sävyjä.

Krimin valtauksen jälkeen hän arvioi Maanpuolustus-lehdessä, että voimatoimien takana oli osin Venäjän ”oma koettu heikkous ja epävarmuus”: pelko omasta asemasta ja järjestelmän säilymisestä.

Samassa kirjoituksessa Haukkala pohti myös Venäjän valitseman kurssin merkitystä Suomelle. Hän väläytti yhtenä mahdollisuutena, että Suomikin voisi joutua joskus Venäjän ”sotilaallisen tai muun painostuksen” kohteeksi.

Sitä silmällä pitäen tarvittiin ”perinteisten sotilaallisten uhkakuvien päivittämistä” ja ajan mittaan ”myös kansainvälisen yhteistyön syventämisen ennakkoluulotonta pohdintaa”.

Nato-jäsenyyteen Hiski Haukkala suhtautuu käytännönläheisesti.

Vuonna 2014 hän arvioi Sauli Niinistön isännöimissä Kultaranta-keskusteluissa, että aluksi Suomen pitäisi ottaa selvää Venäjän aikeista. Jos lopulta tullaan siihen tulokseen, että on syytä pelätä Venäjän hyökkäävän, Natoon pitää mennä.

Viime aikoina Haukkala on kuitenkin korostanut, ettei Nato-ratkaisu ole juuri nyt Suomelle ajankohtainen.

”En usko, että Nato-jäsenyys lisäisi tässä tilanteessa Suomen turvallisuutta”, hän sanoi pari kuukautta sitten Tampereen yliopistouutisten haastattelussa. ”Se toisi tietyt turvatakuut, joita ei pidä vähätellä, mutta se todennäköisesti kärjistäisi ongelmia Venäjän kanssa ja johtaisi tilanteeseen, jossa suomalaisten turvallisuuden tunne heikkenisi.”

Presidentin ja hänen uuden neuvonantajansa ajattelussa ei siis ole ainakaan tässä kohtaa suurta ristiriitaa.

Ulkoministeriössä vietetty aika on tehnyt Haukkalasta aikaisempaa tarkemman sanoissaan – asia, josta varmasti on hyötyä myös uudessa tehtävässä.

Viime kesänä hän huomautti Suomen Kuvalehden Näkökulma-kirjoituksessa, että ”ei leukojen repimisen määrä voi olla ulkopolitiikan hyvän hoidon mittari”. Hänen mukaansa kansojen välisissä suhteissakin pätee nakkikioskijonon viisaus: jos alkaa jonossa huudella, niin siinä vain tulee oma poski kipeäksi.

”Ikä tuo tiettyä seestyneisyyttä. Uudet tehtävät kasvattavat, kun asioita pääsee katsomaan eri perspektiiveistä”, hän sanoo uuden tehtävän kynnyksellä.

Presidentin kabinettiin siirtymisen myötä Haukkalan kirjoittelu SK:ssa loppuu. Niinistön aikana kabinetin jäsenet ovat pitäneet matalaa profiilia eivätkä juuri ole esiintyneet itsenäisesti julkisuudessa.

Voi vain toivoa, että Niinistön korviin on kantautunut, mitä Sitran nyt jo edesmennyt projektijohtaja Peter Ekholm sanoi, kun Haukkala siirtyi aikoinaan ulkoministeriöön:

”Toivottavasti ministeriö ei estä Hiskin julkisia esiintymisiä. Se olisi typerää.”

Hiski Haukkala on kirjoittanut Suomen Kuvalehdelle Näkökulma-kolumneja.

Missä he ovat nyt?

Presidentin ulkopoliittisen neuvonantajan paikka on ollut varma ponnahduslauta ulkoministeriön huippupaikoille.