Üks salapärasemaid maid oli nende seal Šveits, võõra nimega Helvetia. Mitte midagi erilist ei teadnud ma sellest keset Euroopat paiknevast riigist, kus kõrguvad mäed, liiguvad aeglaselt kellukest tilistades ringi Milka-lehmad ja kus on täiesti teistsuguse kujuga lipp, millel valge rist punasel taustal. Ja ometi täna, ligi 30 aastat hiljem elan ma just siin, Šveitsis.

Šveitsi mark FOTO: Erakogu

Juba esimestel päevadel, kui siia kolisime, avastasime šveitslaste kirjalembuse. Ikka iga päev ja mitu tükki korraga. Valdavalt olid need kõikvõimalikud arved, ent ka teavitused, infolehed, kohalikud uudised jne, lisaks kolm tasuta kohalikku ajalehte. Tulles e-riigist, kus kogu suhtlus on viidud üle meilidele ja infokeskkondadesse, oli meie jaoks täielik vapustus, kui palju siin paberit raisatakse. Naljaga pooleks käib siinne kirjavahetus põhimõttel: «Aitäh, oleme su kirja kätte saanud ja vastame kirja teel peagi!» Kohalikud tuttavad hoiatasid kohe, et siin võib vastuse meilile saada alles kahe kuu pärast. Aga võib saada ka homme. Ja nii ongi pidev üllatusmullis elamine.

Et asi veel segasem oleks, näivad siin puuduvat ühtsed infobaasid. Ehk siis see info, mida kirjadega agaralt kogutakse, läheb kuhugi ühtsesse süsteemi, kust vajadusel teavet ammutada. Aga võta näpust, iga ametkond vaatab sind suurte silmadega, laseb täita vihikujagu pabereid ja siis saadab võluva naeratuse ja kümne ekstrasooja tervitusega kodu poole.

FOTO: Erakogu

Ning siis saabub müstiline vaikus. Mitte midagi ei tea, mis toimub, ja kas üldse toimub. Kuni saabub uus kiri, mis valgustab veidi olukorda. Ka personaalne kohaleminek tavaliselt ei aita asjade kulgu kiirendada. «Oodake kirja, helistage!»

Teistlaadi suhtlemised

Tegelikult kasutatakse siin helistamist ka väga sageli suhtlemiseks. Aga selleks, et asi ikka kindel oleks, saadetakse tihti sedasama infot kinnitav kiri ka postiga. Oleme palunud nii mõnelgi pool saata meile paberkirjade asemel meile, aga see tundub šveitslastele kuidagi mitte nii usaldusväärne. Ühest küljest on nii tore ju kirju saada, aga teisalt on see hullumeelne raiskamine.

Näide elust enesest. Alekseil õnnestus oma kohalik pangakaart kuhugi kaotada ja me läksime koos talle uut tellima. Tehti koopiad kõikidest dokumentidest, lasti täita mitu kena ankeeti ja lubati kahe nädala jooksul saata koju uus kaart. Ei midagist! Läksime kolmandal nädalal kohale ja uurisime, milles asi.

«Aa, jaa! Meile tundus, et teil on erinevatel dokumentidel erinevad allkirjad.»

Ning uue kaardi tegemine jäeti lihtsalt katki, meile midagi ütlemata. Aleksei andis uued allkirjad ja palus ikkagi kaart valmis teha. Ka oli ta mures, ega keegi pahatahtlik leidja ta kaarti äkki ei olnud kasutanud ja küsis, kas kadunud kaart on ikka suletud. «Eeee, ei. Te ei täitnud sellekohast avaldust.» Johhaidiii!