Wolfgang Wagner on Austriast pärit sotsiaalpsühholoog. Karjääri jooksul on ta tegutsenud külalisprofessorina ülikoolides üle maailma. Töö on teda viinud Pariisi, Californiasse, Londonisse ja Cambridge´i. Suvise soojalaine haripunktiks osutunud päeval kohtusime Wolfgangi uues töökohas - Tartu Ülikooli psühholoogiainstituudis. Soov leida vestlemiseks mõni jahedam varjualune viis meid kohtumispaigast sajakonna meetri kaugusele, kust leidsime suure okaspuu, mille varjus pingil Kassitoomel puhuvat tuult nautida. Arutasime Prantsusmaa jalgpallikoondislaste, Lähis-Ida pagulaste, Ida-Virumaa üle. Teemadest, mis kütavad kirgi, kuid kaineid argumente napib.

DNA ei määra ju rahvuslikku kuuluvust. DNA on puhas juhus. Olla uhke selle üle, et sperma- ja munarakk teineteist juhuslikult leidsid, on rumal. See ei ole mingisugune saavutus, mille üle keegi peaks uhke olema, sest mitte keegi pole ise oma DNA formuleerimise juures vähimatki rolli mänginud. Arvata, et ühe nahavärvi või geneetilise pagasi väärtus on kõrgem kui teistel, pole ei geneetilises ega bioloogilises mõttes mõistlik.

Jagamine, füüsiline tegevus ja ühine eesmärk... Ma arvan, et see on suurepärane võimalus just täpselt selle tegemiseks. Kahjuks ei tehta seda piisavalt, kuid on olemas mõned head näited Saksamaa väikelinnadest, kus jalgpall on aidanud sisserännanutel lihtsasti kohaliku igapäevaellu integreeruda.

Tegelikult ei ole Les Bleus mitte Prantsuse vaid Põhja-Aafrika meeskond. Või isegi Musta Aafrika. Nende maailmameistriks tulemist prantslaste rahvusliku saavutusena käsitledes jääb märkamata, et tegemist ei ole ühe rahvuse saavutusega. See meeskond on parim vastuargument natsionalistlikele arusaamadele. Meeskondade kindlate riikide ja rahvustega sidumine on õigupoolest vale. Selle asemel, et võidu puhul kiita kogu riiki, tuleks kiita kindlat mängijate gruppi.

Prantsusmaad võib pidada integratsiooni toimimiselt uskumatuks imelooks. Uurisin mõni päev tagasi jalgpallikoondislaste päritolu ja avastasin, et ainult kahel (Florian Thauvinil ja Benjamin Pavardil) ei ole viimaste generatsioonide jooksul olnud välismaiseid juuri.

Ta tuli mulle Austriasse külla, sest teda huvitasid mõningad minu teooriad, mida ta soovis kasutada oma väitekirja jaoks.

Väga lihtne põhjus: olen abielus eestlannaga. Lisaks on Tartu minu arvates väga ilus linn. Ka akadeemilised võimalused on siin suurepärased.

Paljud inimesed, kes laulupeol käivad, käsitlevad seda, kui vene võimu vastu võitlemise sümbolit, mis aitas Eestil iseseisvuda. Seetõttu on kindlasti inimesi, kelle hinnangul ei peaks vene keelt kõnelevatel Eesti perekondadel laulupeole asja olema...

Laulupidu ei ole tugev rahvuslik propaganda. Küll aga saaks seda kindlasti selliselt kasutada. SAAKS kasutada, kuid see on miski, mida iga arenenud ühiskond peaks keelama ja peatama.

Laulupidu on toimunud juba ligi 150aastat. Algeselt oli see osa tärkavast natsionalismist ja oluline eestluse kui rahvusliku identiteedi tekkimiseks. Seega on laulupeo juured väga konstruktiivsed ja moodustavad Eesti inimestele olulise osa rahvuslikust teadvusest. Ka NSVLi ajal jätkus laulupidude traditsioon, mis aitas kaasa kollektiivse mälu säilimisele. Suurem osa laulupeo repertuaari kuuluvatest lauludest ei ole niivõrd natstionalistlikud, pigem on tegemist parimate kohalike heliloojate ja laulukirjutajate võimalusega presenteerida oma uut loomingut, sekka ka mõni patriootlik laul. Integratsiooni vaatepunktist võiks seal olla ka mõni venekeelne laul. Kuid ma ei ole laulupeo korraldaja, seega ma ei tea, miks seda pole seni vist eriti tehtud.

Rassistiks kujunemiseks on mitmeid võimalusi. See ei ole stabiilne isikuomadus, mis tähendab, et see saab ka muutuda. Küll aga ei saa rassism kaduda, kui selliste kalduvustega inimesed peavad oma mõtteid alla suruma. Muutus saab toimuda ainult läbi hariduse.

Rassismil on tõepoolest evolutsioonilised juured. Minevikus aitas skeptilisus teiste hõimude suhtes parandada oma hõimu reproduktiiset fitnessi*. Tänapäeval ei ole see enam vajalik ning haridussüsteem peaks õpetama rassismi kui kalduvust kontrollima. Nii ühiskond kui koolid peaksid õpetama inimesele rassistiks olemise vältimist.

Kui Saksamaa oli veel ida- ja lääne osadeks jagatud, asus Lääne-Saksa vabariigi (SFV) pealinn asus Bonnis ja suur hulk ministeeriume ja teisi riiklike organisatsioone oli jaotatud üle kogu riigi. See tähtsustas vähem arenenud regioone ja lubas ka neil öelda sõna sekka tähtsate poliitiliste otsuste vastuvõtmisel. Samuti aitas see luua töökohti ja parandas vaesemate regioonide majanduslikku võimekust.

Küll aga võin ma oma aastasest eesti keele õppimise kogemusest öelda, et eesti keel ei ole sugugi lihtne. Ja mina sain seda õppida suurepäraselt üles ehitatud ülikooli kursusel, mis keskmisele Ida-Virumaalasele tõenäoliselt kättesaadav ei ole.

Andes Ida-Virumaa inimestele piisavalt head võimalused - näiteks töökohad ja hea palk - ,siis varem või hiljem muutub Narva paratamatult Eesti identiteeti kandvaks linnaks. Inimesi ei saa sundida, neile tuleb leida mingid põhjused, miks nad peaksid olema huvitatud keele õppimisest. Huvitatuile tuleks tagada tasuta ja suurepäraselt struktureeritud tingimused enda keeleliseks arendamiseks.

Olla uhke selle üle, et sperma- ja munarakk teineteist juhuslikult leidsid, on rumal.

Minu hinnangul saab Narva inimestes Eesti identiteedi tekitamine olema oluliselt aeganõudvam protsess, kui näiteks Tallinnas, kus ka praegu räägib suur osa Vene päritoluga inimestest vähemalt mingil tasemel eesti keelt.

Ida-Virumaa on regioon, kus eesti keelt kõnelevaid inimesi praktiliselt ei ole. Kas näiteks Narvas elavatel inimestel on üldse mõtet eesti keelt õppida, kui igapäevases elus neil selle järele praktiline vajadus puudub. Mida teha Ida-Virumaaga, kuidas panna sealseid inimesi ennast rohkem Eesti osana tundma?

Seetõttu on väga tähtis teha vahet venelastel ja sovjettidel. Nii palju kui mina Eesti ajalugu tean ja mõistan, siis siinsed venelased ei ole isegi mitte immigrandid. Nad tulid siia tööjõuna ajal, mil Eesti riiki ei olnud olemas. Eesti Vabariigi (taas)tekkimise hetkel olid nad juba siin, seega on nad siin elanud algusest peale. Mistõttu ei saa neid klassifitseerida immigrantideks.

Austria on aga rohkem tsentraliseeritud, täpselt nagu Eesti. Isegi väikseim katse rahvuslike institutsioonide kolimiseks langeb tohutu protestilaviini alla. Seega ei ole Eesti olukord sisekaitseakadeemiaga mitte kuidagi unikaalne. Sarnaseid asju juhtub üle maailma pidevalt. Küll aga peaksid olema poliitikud treenitud selliselt, et nad oskaksid sellele vastu seista ja inimestele selgitada, miks nad arvavad, et kolimine on kasulik.

Eesti president kolib varsti natukeseks ajaks Narva.

See on suurepärane mõte. Nii tähtsa institutsiooni kolimine, kasvõi lühiajaliselt, on ilus žest.

Kui saaksime praegu valida, mis maailma otsast meile sisserändajad saabuvad, siis mis oleks meile kultuuriliselt ja integratsioonilisest aspektist parim? Kas venelastega on meil pigem vedanud või mitte?

Parim lahendus oleks see, kui Eesti üleüldiselt muutuks haritud välismaalastele atraktiivseks kohaks, kuhu tööle tulla. Hetkel on palgad selleks selgelt liiga madalad, mistõttu lähevad ka siinsed spetsialistid välismaale tööle. Eesti kaotab hetkel suurel hulgal siinses kultuuriruumis üles kasvanud tarku inimesi. See protsess tuleks lõpetada.

Vene keelt kõnelev vähemus on kultuuriliselt eestlastele väga lähedane. Nemad on eurooplased, teie olete eurooplased ja mõlemal on ajalooliselt suures osas sarnane kultuuriline ja religioosne taust. Näiteks ei ole ei eesti ega vene perekondades naiste allasurumine institutsionaliseeritud (erinevalt islamikultuuridest). Seega on venelased Eesti jaoks kultuuriliselt kindlasti küllaltki sobivad.

Eestlaste jaoks eksootlisematest riikidest pärit kvoodipagulaste tulek on pälvinud tohutus koguses kriitikat. Mõni aasta tagasi loodi Eestis partei, mille peamine loosung ja eesmärk on pagulaste Eestisse saabumise vastu võitlemine. Hetkel tundub nende partei populaarsus aina kasvavat. Mis teeb migratsioonist niivõrd olulise teema, et ainuüksi selle vastu võitlemine aitab kindlustada suure hulga valijate hääle?

Nagu ma juba eelnevalt ütlesin: olla osa mingist kultuurigrupist või rahvusest, olla eestlane, austerlane või argentiinlane, ei ole mitte saavutus, vaid lihtsalt juhus. Eksib igaüks, kes arvab, et tema rahvus on mingitmoodi parem või õigem kui mõni teine.

See ei ole kellegi isiklik saavutus, et ta on sündinud mingisse kultuuri, inimrühma või riiki. Inimene ei saa vastutada selle eest, kuidas või kuhu ta sünnib. Seetõttu on igasugune uhkus oma päritolu üle vale ja eksitav.