(Foto: news.ro)

Românilor le place să creadă că sunt un popor ospitalier, sau așa am fost învățați la școală - „cât suntem încă pe pace, eu îți spun «bine-ai venit»”. Pe 16 ianuarie 2018, România a dat dovadă de o „ospitalitate” schizoid-masochistă.

A venit în România primul-ministru al Japoniei (prima vizită niponă la acest nivel din istorie!) și a fost întâmpinat la aeroport de doi secretari de stat, iar întâlnirea dintre prim-miniștrii României și Japoniei a fost anulată din lipsă de prim-ministru român.

Japonezii sunt extrem de politicoși și să spargi bariera politeței afișate necesită ceva minte și cunoaștere. Să traduc în română această situație: este ca și când ai invita la masă pe cineva și nu i-ai da de mâncare, în schimb l-ai înjura de mamă vreo două ore.

Partea română, aflată în plină degringoladă politică, a încercat să dreagă busuiocul, invitându-l pe Shinzo Abe să viziteze Muzeul Satului, unde i-a fost oferit în dar un nai. Desigur, fix de asta a venit premierul celei de-a patra puteri economice din lume în România - n-avea nai.

Un pic de context:

La începutul lui decembrie 2017, a fost semnat acordul de liber schimb între UE și Japonia. Shinzo Abe a făcut o vizită extinsă în Europa acoperind șase țări din Europa de Est - cinci membre UE (Estonia, Letonia, Lituania, Bulgaria și România) plus Serbia.

Vizita delegației japoneze, în frunte cu primul-ministru Shinzo Abe, a avut două linii directoare: (1) cooperarea pe aspecte de securitate - de exemplu în Estonia delegația japoneză a vrut să preia expertiza în domeniul securității cibernetice. (2) găsirea de noi oportunități de afaceri - că doar acordul de liber schimb între UE și Japonia trebuie fructificat.

E drept că afaceriștii japonezi sunt vicleni și niște negociatori feroce, dar asta nu e un motiv să nu discuți cu ei. Mai ales că Japonia are o populație de 127 de milioane de oameni cu venituri mari - un PIB/locuitor de 39.000 dolari.

Poate cifrele economice și mizele unei vizite de stat nu sunt apetisante, dar asta nu le face a fi neimportante.

Prin „ospitalitatea” arătată delegației japoneze, România a reușit performanța de a se șterge singură de pe harta intereselor Japoniei (a 4-a putere economică globală).

Unii vor spune că „vizita a fost un succes" pentru că nu-știu-ce reprezentant japonez a vorbit cu nu-știu-ce reprezentant român. Prostii!

Spuneam mai devreme că japonezii sunt politicoși, foarte politicoși. De exemplu, vizita neplanificată la Muzeul Satului, cauzată de lipsa unui prim-ministru în funcție al României, a fost expusă de Shinzo Abe în declarația comună de presă cu președintele României, ca „am avut ocazia să cunosc cultura română".

Traducând în română, asta înseamnă: „Am vrut să discut afaceri serioase, doar că n-am avut cu cine. Așa că m-am dus, de nevoie, să văd case țărănești și să descopăr secretele milenare ale olăritului în România".

În cultura japoneză respectul și respectarea ierarhiei sunt esențiale pentru orice fel de relație. Așa că, pe românește, faptul că un delegat japonez a vorbit cu un oficial român este doar un semn de politețe.

E tare greu să „prostești" un afacerist japonez.

Pe partea de cooperare pe aspecte de securitate, probabil, vizita delegației japoneze și-a atins o parte din scopuri. Pe partea economică, per ansamblu, România s-a discreditat în fața Japoniei pentru, cel puțin, următoarea generație. Pentru japonezi, este quasi-imposibil să faci afaceri cu cei care nu îți oferă respectul pe care îl aștepți.

Faptul că PSD are puterea politică și că PSD a devenit „Dragnea inc." nu este chiar o noutate. Dar, ceea ce PSD se încăpățânează să nu priceapă este că România nu este PSD, deci România nu este Dragnea.

România începe să conteze cât de cât la nivel global. Dând cu piciorul la oportunități, România se auto-condamnă la „a fi mică" - „la nivel de Videle".

În politica românească, doar mârșăvia PSD reușește să întreacă incompetența și habarnismul guvernării PSD&ALDE.

Atunci când oportunitatea vine la tine acasă, încăpățânarea de a îți „apăra sărăcia și nevoile și neamul" este - pur și simplu - o dovadă de pură prostie.

Tare prost trebuie să fii ca să dai cu piciorul la noroc!