Facultatea nu e şcoală profesională, dar nu-i nici cum zice decanul de la Litere

A început să se viralizeze articolul ăsta din ZF, în care decanul de la Litere, Emil Ionescu, spune că universitatea nu e o şcoală superioară de meserii. Şi m-a umflat râsul.

Citiţi declaraţia asta:

Calitatea celor care vin este la un nivel stabil, iar nivelul de stabilitate este la nivelul mediocrităţii. Aceasta este legea numerelor mari. De multă vreme este aşa. Întotdeauna medio­critatea domină, vârfurile sunt puţine şi mereu elementele care nu au ce căuta într-o facultate sunt puţine.

Şi parafraza asta:

În opinia sa, slaba pregătire a tinerilor de care adesea se plâng angajatorii vine din faptul că studenţii se angajează din timpul facultăţii.

Bun. Hai să le luăm pe rând. La Litere, zice tot el, ajung anual 700 de studenţi. Calitatea învăţământului românesc este, precum chiar el spune, mediocră – asta în cazul fericit.

Doar că problema nu e doar aici. Problema e şi la el în facultate. Şi vă zic şi de ce: din cauză că programele educaţionale sunt făcute, în continuare, cu picioarele.

Vai, dar studenţii nu ar trebui să-şi ia job-uri full-time, că nu mai au timp să înveţe! Ei bine, ar fi avut timp să înveţe dacă odată cu migrarea la sistemul Bologna, adică studii de licenţă de trei ani, nu s-ar fi făcut o tâmpenie majoră: anume condensarea cursurilor de patru ani în trei ani.

N-a stat nimeni o secundă să se gândească: băi, ce e inutil din programa asta? Ce putem împinge la master? Ce nu e urgent? Hai să scoatem, curăţăm frumos şi lăsăm şi studentului timp să respire. Nope. Doar schimbăm orarul.

Un student la Litere are o groază de parţiale şi de examene. Ultima oară când am verificat, erau vreo 15 per semestru. Orarul e un iad în sine, nu există pic de coerenţă, ai ferestre în miezul zilei care-ţi omoară, pur şi simplu, tot programul.

Dacă ai o pauză de două sau chiar patru ore, nu poţi să te duci acasă – sau, mai nasol, în cămin – că de bine ce ajungi, trebuie să te întorci. Bibliotecile universitare româneşti nu sunt, efectiv, potrivite ca să înveţi.

În plus, condiţiile din Universitatea Bucureşti, de exemplu, sunt groaznice. În ditamai clădirea universităţii, de la kilometrul zero, n-ai nici măcar o sală mare, cu mese şi scaune, în care să-ţi mănânci pachetul de acasă, nu mai socotim frigul de pe holuri etc.

Întregul sistem universitar românesc a rămas gândit ca pe vremea Împuşcatului. Există nu-mai-ştiu-câte facultăţi cu sedii în cinci locuri din Bucureşti, de ajungi să faci naveta în oraş, în loc să ai un singur centru universitar, un campus mare în care să se regăsească toate universităţile din târg şi căminele aferente. Să mai zic de condiţiile din cămine sau nu mai e nevoie?

Or, când condiţiile oferite de sistemul universitar sunt nu doar defectuoase, ci pe alocuri un dezastru complet, când ştii că salariile sunt mici şi studenţii trăiesc din ce primesc de-acasă – de multe ori, aproape nimic, de ce le-ai scoate ochii că lucrează?

Da, sunt de acord cu faptul că facultatea nu e o şcoală profesională, dar dacă nu e, atunci de ce mai acceptăm 700 studenţi anual? De ce nu restrângem la 70, să luăm doar vârfurile? Ah, că dispare bugetul din taxa aia de 3.100 lei anual?

Or, hai să nu mai judecăm cu dublă măsură şi să nu-i înjurăm pe studenţi, când problema e sistemică, iar universităţile sunt parte din sistem.

Da, sunt de acord că e mai mişto în Austria, unde studenţii sunt “asistaţi social”, şi eu mi-aş dori să nu mai muncesc şi să îmi văd de arta mea, să am un venit minim garantat.

Doar că noi trăim în România, iar în România nu decid studenţii, iar iniţiativa nu ar trebui să le aparţină lor, ci ar trebui să plece din facultăţi. Ce fac facultăţile? Nimic.

Sistemul de educaţie universitară oricum e defect, legislaţia pe partea administrativă e scrisă cu picioarele, dar asta nu înseamnă că nu pot porni iniţiative de corectare a legislaţiei tocmai de la conducerea universităţilor.

De exemplu, corectarea legilor pentru a permite primirea de donaţii directe, nu pe ocolite, prin ONG-uri, pentru a permite desfăşurarea unor activităţi economice – de exemplu, o editură – pentru reinvestirea profitului în facultate, crearea unor posturi pentru PR şi fundraising etc.

Nu, noi ne plângem de studenţi. Ei bine, tocmai din lipsa iniţiativei conducerilor universităţilor şi a lipsei de viziune e plin de mediocri. Am mai scris despre asta în vară, dar n-a avut cine să citească.

(Foto: Gazeta de Sud)