900 de kilometri pentru un nou drum — fără frică, cu iubire și muzică.

De Lavinia Gliga

Promit solemn, vom ajunge,

Trage un fum şi lasă-mă să conduc…

Patricia Labou cântă prima oară pe stradă, și-a luat inima-n dinți fiindcă a dat primăvara peste ea și nu mai avea nicio scuză. Cântă pe o bancă pe Bulevardul Eroilor, doar ea cu chitara și o cutie la picioare, un hexagon din carton alb cu flori cârlionțate cu un capac pe care a scris cu negru și roșu: for WALKING & SINGING the CAMINO.

Muzica îmbracă scena urban-idilică — trotuar larg cu pavaj și fațade îngrijite, fețe dezmorțite de soare la pas, pe skate, pe biciclete, pălăvrăgeli și buchete de flori în du-te vino — într-o lână moale ici-colo înfiptă cu ace de siguranță, așa sună Patricia când cântă, pe scenă și-acum pe stradă.

Totuși nu e tocmai în largul ei, s-a îngrămădit cu chitara și amplificatorul (ca un boombox pătrățos, Yamaha THR10c pe baterii) și geaca și fularul și ghiozdanul pe o bancă în miez de trotuar dar ferită de du-te vino, de parcă n-ar avea la picioare o cutie cu care cere bani.

Zeul buimacilor în braţe ne strânge,

Călătoria asta e un balamuc.

Banii se-adună în bancnote de un leu, mai și-una de 10, sunt primii pe care îi strânge pentru călătoria pe care vrea să o facă la vară: Camino de Santiago, unul dintre cele mai mari pelerinaje creștine, 900 de kilometri pe coasta nordică a Spaniei pe care vrea să-i meargă și să-i cânte.

Nu-ţi face griji pentru nimic în univers,

Mâine vom râde de azi…

Patricia s-a tot ascuns, așa cum s-a ascuns acum pe banca din mijlocul trotuarului, și are aproape 27 de ani, îi împlinește la vară cam pe când va pleca la drum, e de ajuns.

Pe scenă s-a văzut tot timpul — a jucat teatru cu Musca-n lapte, trupa de bolunzi mai mari din liceu, apoi a lălăit folk prin Zalău (unde s-a născut), cu chitara de la tata, Hora Reghin, roșie, corp imens, western. El a-nvățat-o primul cântec, imnul României, mai departe-a-nvățat singură tabulaturi de pe net. Prima, ușoară: Scorpions — Winds of Change.

Apoi s-a cam pierdut.

Abia a mai cântat în Cluj, unde-a venit la facultate (jurnalism, cu teatrul nu i-a ieșit) și a continuat cu un masterat (producție media) lăsat după un an pentru un job în corporație. Recuperare credite și rambursări, telefoane cu multinaționale, HR, contracte, traininguri, targeturi, rapoarte, trei ani și jumătate care nu i-au prins rău, au pus-o pe picioarele ei și au ținut departe gânduri ca: ce căcat fac cu viața mea.

Neliniştea asta ne împiedică la mers:

Dacă vrei să ştii, sunt absolut treaz!

Patricia s-a ascuns, de frică: că nu e destul de bună, că n-are studii muzicale, că n-a trăit destule. Chiar și pe scenă, cântând întotdeauna muzica altora.

O singură dată a cântat singura melodie compusă de ea, acum cinci ani, chemată pe scenă de Ada Milea care concerta, o porcărie spune Patricia, inspirată de o poveste din Hașdeu, cu o femeie care locuia la ghenă: Manuela nu știa prea multe, nici nu își dorea, fericirea și-o lua din ghenă, unde locuia.

Atunci a învățat că lucrurile se întâmplă dacă le lași — păcat că nu s-a ținut de Ada, era prea îngrădită de neîncredere.

Mai bine te joci, bagă-ţi capul în nori,

Ai nevoie de-un şoc, de un ceas de fiori…

Primul adult care a susținut-o, spune ea, a fost Tudor Sbârcea, percuționistul cu care de la început de 2014 cântă în None of the Above, care a convocat-o să cânte jazz (au luat locul I la concursul debutanților de la Școala Populară de Arte) și cu care a mai concertat în duet, tot coveruri.

El i-a spus că: are voce bună, are talent, să nu mai stea în tâmpenii care nu au sens.

Mai bine râzi de tot ce-i urât:

Greutăţile-ţi porţi atârnate de gât.

Patricia și-a dat demisia pe 14 septembrie anul trecut. Cel mai greu i-a fost să-i spună mamei și surorii ei, s-a lăsat cu plânsete — ale Patriciei, de frică să spună că vrea să cânte, de frică de ce-o să spună ele; ea n-a avut încredere și n-au avut nici ele, că o să se descurce.

Mândră de pas, și-a-nceput anul sabatic sistematic, ca-n corporație: trezit, mic dejun, chitară, vocalize, căutat oportunități să cânte. A luat lecții de chitară de la Florin Ștefan, un instrumentist demențial, de la zero: poziția chitarei, poziția corpului, cum pui degetul șamd.

Chitara e o minune, a învățat, și e o muncă imensă să o cunoști, neavând rigoarea impusă de școală, cu autodisciplină, dar și cu relaxare. Fără îndârjire, cu iubire.

Dă-mi sticla, te rog, să-mi potolesc ardoarea:

Cel mai uscat deşert e în sufletul meu!

Ideea cu Camino de Santiago, pelerinajul la Santiago de Compostela, unde sunt rămășițele Apostolului Iacob, i-a venit la începutul anului, povestind cu un domn pe la 50 de ani, care l-a făcut fiindcă nu-i plăcea să meargă pe jos, și o tipă tot pe la 27 de ani, care voia să-și iasă din zona de confort.

Pentru Patricia, va fi o încununare a anului sabatic pentru muzică — pleacă pe 23 iulie și preconizează să se-ntoarcă în septembrie –, o celebrare a momentului în care a luat deciziile bune.

Rute sunt mai multe, ea a ales-o pe cea mai grea, Camino del Norte, grea fiindcă e doar munte și ocean, munte și ocean, aleasă fiindcă e doar munte și ocean, munte și ocean. 900 de kilometri la o rată estimată la vreo 25 pe zi, cu dormit în albergues, așezările pentru pelerini, vreo 40 de zile de mers pe jos în căldură, pe drumuri de toate felurile, prin pădure și pe coastă, altceva decât trotuarele Clujului.

Bugetul l-a estimat la 1.500 de euro, pentru avioanele dus-întors, echipament — va-mprumuta ce va putea –, cazare și mâncare. S-a gândit să-i strângă prin crowdfunding, dar prea e un proiect individual și nici n-a vrut să-și asume targeturi, că va compune n piese, pe care le va aduna într-un EP etc.

Așa că va cânta pe stradă, fără playlist, fără oameni veniți să o vadă, doar ea cu chitara și o cutie în care trecătorii pot lăsa un bănuț dacă le place ce-aud.

De-ar fi fost vară aş fi vrut să văd marea:

Ochii ei reflectă cerul mereu…

Walking & Singing the Camino, i-a făcut și pagină de Facebook, nu e o călătorie inițiatică, nu se inițiază în nimic, nu e o aventură, o nebunie de dragul nebuniei, Patricia se duce să facă un drum.

Fără prea multă planificare, cu iubire, înțelegere și relaxare. Cu un rucsac de șapte kilograme și chitarele, o Yamaha care-aduce cu un ukulele dar are șase corzi și acordaj de chitară normală, cercelul-chitară pe care-l poartă tot timpul, chitara tatuată pe încheietura stângă, la vedere, să se asigure că n-o mai angajează nicio corporație, o promisiune și-un reminder, cu un desen găsit pe net („zen guitare”), în miez cu o rozetă ensō: pentru armonie, ceva ce îi trebuie, spune ea, sau ceva ce are dar nu poate încă să scoată în lume.

Va fi ditamai experiența de viață, care n-o s-o mai lase să se-ascundă după teama că n-a trăit destul, prin care va scăpa, speră ea, de frici, angoase și apetitul pentru drame.

Un drum pentru inspirație, are încredere, pe care va merge și va cânta ce i se întâmplă, muzică compusă de ea, cu versuri compuse de ea, a ei cu totul.

Primul pas l-a făcut azi, când cântă prima oară pe stradă, a-nceput cu Capul în nori, a lui Byron, îmbrăcând bucata de trotuar cu vocea ei ca o lână moale ici-colo înfiptă cu ace de siguranță, așa sună Patricia când cântă, chiar și când stă îngrămădită pe o bancă cu amplificatorul și geaca și fularul și rucsacul, chiar și când nu e muzica ei, dar în curând va fi. •

* Patricia va tot cânta pe străzile Clujului, conform autorizației de la primărie: în Piața Muzeului, pe Eroilor, sau în Parcul Central. Urmărește-i pașii pe Walking & Singing the Camino. Când o întâlnești cântând pe stradă, ascult-o și, dacă-ți place ce-auzi, susține-i drumul.

Articol din newsletterul DoR de Cluj — abonează-te aici.