Yarakh, Senegal Abdoulaye tietää, miltä Euroopassa näyttää. Tai ainakin sen, mitä hänen ystävänsä haluavat Facebookissa jakaa.

Kuvissa juhlitaan baareissa, pidetään hauskaa rannalla, tietysti tyttöjen kanssa.

Abdoulaye jäi kotikylään, kun lapsuudenystävät päättivät lähteä etsimään ulkomailta leveämpää leipää.

Dawda, Djiby, Ibrahim ja Omar ovat nyt kaikki Espanjassa, ovat olleet jo vuosia. Abdoulaye sen sijaan istuu hämärässä makuuhuoneessa kotitalossaan Senegalin pääkaupungin Dakarin kupeessa ja kertoo, kuinka viiden pojan lauma teki ennen kaiken yhdessä:

Asuttiin saman kadun varrella. Mentiin kouluun yhdessä, oltiin samalla luokalla. Koulun jälkeen mentiin kivenheiton päähän rannalle pelleilemään, pelattiin jalkapalloa. Usein mukana olivat naapurin kaksosetkin, heistä Seny oli lahjakkuus mutta Alassanella oli futiksessa kaksi vasenta jalkaa.

– Ystävä, veli, Abdoulaye Diouf toistaa, kun kertaa poikien nimiä.

Nyt miehiksi kasvaneet pojat työskentelevät Espanjan tomaattiviljelmillä, naapurin kaksoset ovat Italiassa. Joskus joku käy kotona, mutta ei heidän kanssaan enää tule kovin paljon viestiteltyä.

Eikä puhuttua siitä, millaista arki Euroopassa oikeasti on.

Kimaltavat poseerauskuvat ovat lähestulkoon ainoa, mitä Abdoulaye ystävien elämästä näkee. Mutta hän arvaa kyllä, että ne ovat vain osa todellisuutta.

– Ne ovat hetken välähdyksiä. Eivät ne minua hetkauta, hän sanoo.

Abdoulaye on oikeassa siinä, ettei kotiin aina kerrota kaikkea.

Siirtolaisuuteen liittyy Senegalissa vahvoja mielikuvia: jos pääset Eurooppaan, olet voittaja. Jos et lähde, et ole mitään.

Kyse ei ole vain rahan tienaamisesta, vaan myös asemasta yhteisössä ja arvostuksesta aikuisena. On paineita näyttää menestyjältä, joten epäonnistumisia piilotellaan.

Myös Abdoulayella olisi ollut mahdollisuus haalia kokoon monen sadan euron matkarahat ja haluakin lähteä. Mutta ei hän tullut menneeksi eikä oikein osaa sanoa, miksi.

Nyt on vaimo ja parivuotias poika. Ja kuka elättäisi äitiä ja isoveljen perhettä, jos hän nyt lähtisi? Abdoulaye on sentään saanut kunnalta töitä, mutta veli on työttömänä.

– Minä hoidan täällä kaiken, kun taas ne, jotka lähtivät, eivät ole vuoteen lähettäneet mitään, hän sanoo vähän vihaisesti.

Hän tarkoittaa kahta Euroopassa asuvaa veljeään, joilta rahaa tulee epäsäännöllisesti.

Heidänkään elämästään Abdoulaye ei tiedä kovin paljon. Toinen veli on Belgiassa, hän meni jo aikaa sitten laillista reittiä, kuten täällä on tapana sanoa, siis jonkinlaisella viisumilla. Mutta Abdoulaye ei tiedä, millä hän nykyään elää.

Toinen veli lähti veneellä Kanariansaarille ja kertoo olevansa töissä Espanjassa. Hän sanoo kauppaavansa siellä tavaroita, varmaankin jonkin kaupungin rannoilla tai kaduilla, mutta kotiin liikenee rahaa korkeintaan juhlapäiviksi.

Joka tapauksessa veljien tienaamilla rahoilla on pystytty korjaamaan kotitaloa. Abdoulaye nousee portaat näyttämään, kuinka rakenteilla on uusi asuinkerros.

Ylhäällä katolla kuivuvat vielä pyykit narulla tuulessa, mutta uudet huoneet hahmottuvat jo, tiiliseinät nousevat pikku hiljaa.

Abdoulaye nostaa poikansa syliin. Alhaalla levittäytyvät Yarakhin talojen aaltopeltikatot ja hiekkaiset kujat.