Yleisradio on kulkenut läpi itsenäisen Suomen historian, kutakin aikakautta peilaten. Ylellä on ollut myös suuri rooli suomalaisen identiteetin ja demokratian vahvistajana.

Sisällissodasta toipuva Suomi haki 1920-luvulla muotoaan. Uudessa itsenäisessä valtiossa moni asia piti luoda tyhjästä. Uusi tekniikka, radio, teki tuloaan. Suomessa 1920-luvun alussa lähetystoimintaa kokeilivat niin puolustusvoimat kuin yksityiset radioyhdistykset. Euroopassa vallitsevaksi radiomuodoksi muodostui kuitenkin nopeasti enemmän tai vähemmän valtiollinen monopoliyhtiö. Tähän vei paitsi halu estää vaaralliseksi koetun poliittisen viestinnän leviäminen radioaalloille, myös eri maille myönnettyjen radioaaltojen rajallisuus.

Kanteleen soittoa Ylen ensimmäisessä musiikkistudiossa vuonna 1927. Yle

Suomessakin päädyttiin vuonna 1926 monopoliin, mutta aluksi valtio ei omistanut Yleä. Osakeyhtiömuotoisen Ylen omistajina oli 1920-luvulla laaja kirjo yrityksiä ja järjestöjä, suurina omistajina muun muassa osuustoimintajärjestöjä. Ylen ensimmäinen lähetys kuultiin 9. syyskuuta 1926. Ylen tärkeimpiä tehtäviä suomalaisen demokratian kannalta oli alkuvaiheessa nimenomaan sivistäminen. Tehtäväksi määriteltiin myös ”sivistyskeskuksiin kerääntyneen tiedon ja taiteen levittäminen kansamme laajoille piireille.”

Suuri osa suomalaisista asuikin 1920- ja 1930-luvuilla maaseudulla, ja koulutustaso oli matala. Radio-ohjelmistossa oli erittäin paljon esitelmiä mitä erilaisimmista aiheista.

Ylen ensimmäinen radiokuuluttaja, oopperalaulaja Alexis af Enehjelm kokosi lähetykset varsin itsenäisesti, eikä Ylessä kovin monta muuta työntekijää alkuvuosina ollutkaan.

Ylen ensimmäinen kuuluttaja Alexis af Enehjelm toivottaa kuuntelijoille hyvää yötä. Äänite noin vuodelta 1930. Oopperalaulaja Alexis af Enehjelm kuulutti myös Ylen historian ensimmäisen lähetyksen.

Omaa uutistoimitusta ei Ylellä ollut, vaan se välitti Suomen Tietotoimiston eli STT:n uutisia. Sisällissodasta toipuva Suomi eli kiihkeän poliittisen kamppailun aikaa. Myös suurin osa lehdistöstä oli tuolloin vielä sidoksissa eri puolueisiin. Suomi oli sisällissodan jälkeen pitkään kahden totuuden, kahden tarinan maa.

Ylen ohjelmatoiminnassa yritettiin tarkasti vältellä kaikkea poliittisesti arkaluontoista. Kansankunnan eheyttäjätehtävä otettiin vakavasti, mutta sillä seurauksella, että poliittisesti arkaluonteisia kysymyksiä ei käsitelty lainkaan. Ylen tehtäviin kuului kuitenkin isänmaallisen mielipiteen korostus, ja vasemmistolehdissä Yleä ajoittain kritisoitiin.

Ylen muuttuminen valtio-omisteiseksi sai alkunsa kieltolakiin liittyvästä kiistasta. Yle oli kieltäytynyt radioimasta kieltolain 10-vuotisjuhlaa, vedoten kieltolakikiistan poliittisuuteen. Tämä suututti raittiusmiehet, jotka alkoivat vaatia Ylen valtiollistamista. Prosessi johti vuosien väännön jälkeen siihen, että valtiosta tuli Ylen pääomistaja vuonna 1934.

Mäntsälän kapina: radio pelastaa Suomen demokratian

Mäntsälän kapinan johtajia: K.M. Wallenius, Vihtori Kosola, Iivari Koivisto, Walden Sario ja Arne Somersalo. Kuvattu 6.3.1932. Yle Arkisto

Jo ennen valtiollistamista radio näytti ensimmäisen kerran todellisen voimansa politiikassa. Suomalaisen demokratian kannalta harvalla puheella on ollut yhtä suuri merkitys kuin presidentti P.E. Svinhufvudin 2. maaliskuuta 1932 pitämällä radiopuheella.

1930-luvun alun poliittinen jännitys huipentui tuolloin niin kutsuttuun Mäntsälän kapinaan. Lapuanliikkeen radikaalisiipi esti Mäntsälän työväentalolla SDP:n puhetilaisuuden. Sotilaallisesti järjestäytynyt joukko vaati maahan uutta hallitusta, ja myös muille paikkakunnille alkoi kerääntyä samanlaisia joukkoja.

Vahvana suojeluskunnan kannattajana pidetty presidentti Svinhufvud korosti kuitenkin radiopuheessaan laillisten olojen tärkeyttä.

– Kun nyt olen omalla vastuullani, kenestäkään riippumatta, ottanut vastatakseni rauhan palauttamisesta maahan, kohdistuu jokainen salahanke tästä lähtien paitsi laillista järjestystä, myöskin minua vastaan henkilökohtaisesti, joka itse olen suojeluskuntalaisten riveissä marssinut yhteiskuntarauhan ylläpitäjänä, presidentti jyrisi.

Puheella oli suuri vaikutus. Mäntsälään ja muualle kokoontuneet joukot hajaantuivat ja johtohenkilöt antautuivat.

Radio oli näyttänyt voimansa. Suomalaisen demokratian kriisi oli siltä erää ohi. Lähes kaikissa muissa ensimmäisen maailmansodan jälkimainingeissa syntyneissä valtioissa demokratia kaatui 1930-luvulla.

Mäntsälän kapinan puhe ei ole säilynyt, äänen tallennuslaitteita ei juuri ollut, suurin osa lähetyksistä oli suoria. Tässä äänitteessä, joka on tehty neljä vuotta myöhemmin, presidentti Svinhufvud puhuu Ylen merkityksestä.

Tasavallan presidentti P.E. Svinhufvud puhuu Ylen 10-vuotisjuhlan kunniaksi. 09.09.1936

”Kouluelämä voi muuttua hulinaksi”

Kansanvalistus oli Ylen tärkeimpiä tehtäviä sen ensimmäisinä toimintavuosina. Kouluradion aloittamisen olisi luullut olevan luonnollinen seuraus tästä tehtävästä, mutta asiaan suhtauduttiin aluksi epäilevästi. Jopa Yleisradio-lehti arveli, että jos kouluradiolähetyksiä on liian runsaasti, voi opetus koulussa siitä kärsiä ja ”kouluelämä siellä ja täällä muuttua hulinaksi.”

Kouluradio aloitti kuitenkin toimintansa vuonna 1934.

Yle

Kun alkuaikojen Yleisradion lähetyksiä hallitsivat studiosta luetut uutiset ja esitelmät, 1930-luvulla yleistyivät reportaasit ja kuulokuvat. Radio pystyi vihdoin tarjoamaan ihmisille ikkunan suoraan tapahtumapaikoille. Selostajat kertoivat ja haastattelivat ihmisiä muun muassa työpaikoilla eri puolilla Suomea.

Alexis af Enhjelm haastattelee hitsaajaa. Parantunut kalusto mahdollisti ohjelmien tekemisen myös studion ulkopuolella. Kuva on 1930-luvulta. Yle

Kun jopa kotimaan matkailu oli tuohon aikaan varsin harvinaista, radio tarjosi ikkunan eri paikkakunnille. Tämä korostui entisestään, kun Ylen hankki äänen tallennukseen kykenevän radioauton vuonna 1937.

Sodan radioaallot

Pekka Tiilikainen haastattelee "siellä jossakin". Yle

Talvisodan aikana tapahtumat Suomessa olivat hetkellisesti maailman tärkein uutinen. Yle välitti ulkomaisten toimittajien radioraportteja maailmalle. Suomen historian tärkeimpiin radiolähetyksiin kuulu uudenvuoden päivänä 1940 Suomesta lähetetty erikoislähetys, jossa presidentti Kyösti Kallio puhui ja Jean Sibelius johti omaa musiikkiaan. Lähetys esitettiin useimpien Euroopan maiden radioissa.

Sotavuosina Yleisradion merkitys entisestään kasvoi. Koska Ylessä oli jo ennen sotaa korostettu epäpoliittista ja kansalaissopua korostavaa ohjelmatoimintaa, ei valtavia muutoksia Ylen omaan ohjelmistoon tarvinnut tehdä. Aikaisemminkin korkeakulttuuria ja valistusta painottanut ohjelmisto muuttui tosin entistä vakavahenkisemmäksi. Sota-aikana suuri osa Ylen lähettämistä ohjelmista oli kuitenkin Valtion Tiedotuslaitoksen eli VTL:n tai puolustusvoimien ohjelmaa. Niiden hallussa olikin suurin osa erilaisesta kotimaan propagandalähetystoiminnasta.

Sodan aikaisia mielialoja kartoittaneet mielialakatsaukset osoittivat, että Ylellä oli keskeinen rooli mielialan ylläpitäjänä. Radion kuuntelu oli erittäin aktiivista kaikkialla.

Suosituimmilla ohjelmilla, kuten Propaganda Aseveljien järjestämillä asemiesilloilla oli valtavasti kuuntelijoita. Kiistelyä aiheutti silti musiikkitarjonta – Ylen ”sinfoniat” olivat monille kirosana. Varsinaisia sinfonioita oli tosin ohjelmistosta vain murto-osa, mutta tanssimusiikkiakaan ei esitetty kovin paljon. Kiista siitä, pitikö kansalle tarjota sitä mitä se halusi, vai jotakin ”ylentävämpää” eli siis vakavampaa taidemusiikkia, oli ikuisuuskysymys, joka jatkui vielä vuosi sodan jälkeenkin.

Sota-aikana Ylen vakava linja sai kuitenkin osassa Suomessa haastajan. Niin sanottujen rintamaradioiden lähetykset kuuluivat nimittäin kaistaleella Suomen halki. Pekka Tiilikaisen ja kumppaneiden toimittama radio-ohjelma oli tarkoitettu rintamapalveluksessa oleville, ja sen ohjelmisto oli esimerkiksi musiikin suhteen huomattavasti Yleisradiota kevyempää.

Olavi Virta laulaa Kannaksen radiossa. Yle

Hella Wuolijoki

Sodan jälkeen seurannut uusi poliittinen tilanne heijastui heti myös Yleisradioon. Käytännössä maan hallituksen mahtikäsky johti äärivasemmistolaisen ja Neuvostoliitto-yhteyksistään tunnetun Hella Wuolijoen nimittämiseen Yleisradion johtoon.

Uudessa suositussa Pienoisparlamentti-ohjelmassa eri puolueiden edustajat keskustelivat suorassa lähetyksessä, kun Yleisradio oli ennen sotia välttänyt puoluepoliitiikkaa. Ohjelmaa kritisoitiin kuitenkin alkuaikoina siitä, että äärivasemmistolla oli selvä yliedustus keskustelijoista.

Radion Pienoisparlamentti koolla. Vasemmalla maalaisliiton Urho Kekkonen, keskellä Hella Wuolijoki. Yle

Aikaisemman poliittisten kysymysten välttelemisen sijasta sodan jälkeen tasapainoa haettiin tarjoamalla erilaisille ryhmille omia ohjelmia. Oli Työmiehen tuntia, Maamiehen tuntia, Maaseudun iltaa ja Nuorisokäräjiä. Klassikoksi näistä jäi Metsäradio, joka pyörii edelleen.

Wuolijoen aikana ongelmaksi Yleisradiossa muodostuivat muun muassa suoraan Moskovan radiosta toimitetut raportit, joita piti poliittisista syistä esittää, vaikka ohjelmat olivat jopa äärivasemmiston mielestä usein laadultaan heikkoja.

Kansaa puhutti myös kiista musiikkilinjasta. Wuolijoki kuului vasemmistolaisuudestaan huolimatta yhteiskunnan varakkaaseen sivistyseliittiin. Hän puolusti väkevästi vakavan taidemusiikin tärkeyttä ja suhtautui suorastaan vihamielisesti kevyeen musiikkiin. Pääjohtaja vastusti jopa Maamiehen tunnin toivelevyjä, ja Ylen johdossa riideltiin siitä, pitääkö toivelevyinä soittaa sitä mitä on toivottu, siis ajan iskelmiä, vai jotakin johdon mielestä laadukkaampaa musiikkia.

Wuolijoki joutui törmäyskurssille myös suositun radioäänen Pekka Tiilikaisen kanssa. Tiilikainen soitti Metsäradiossa Hiski Salomaan Lännen lokaria, mistä Wuolijoki raivostui. Pääjohtaja uhosi jopa rikkovansa levyn, mitä Metsäradioon saapuneet metsurit paheksuivat. Kuuluisa Lännen lokari -levyn hajottaminen tapahtui itse asiassa vasta Wuolijoen pääjohtajakauden jälkeen, Ylen 25-vuotisjuhlassa.

Kuuntele kuinka Ylen entinen pääjohtaja Hella Wuolijoki särkee Pekka Tiilikaisen levyn Ylen 25-vuotisjuhlassa. Haastattelijana Niilo Tarvajärvi. Vaan miten siinä sitten kävikään…

Yleisradiosta tulee eduskunnan alainen

Neuvostomyönteistä Wuolijokea vastustivat sekä porvaristo että iso osa sosiaalidemokraateista. Wuolijoki piti erityisesti aikaisempaa sodan aikaista ohjelmatoimintaa natsien myötäilynä. Wuolijoen erityinen kiukku kohdistui sodan aikaiseen radiosuosikkiin Jahvetin kirjelaatikkoon ja sen toimittajaan, Yrjö Kilpeläiseen.

Sota-ajan tärkeimpiin radio-ohjelmiin kuului Jahvetin kirjelaatikko. "Jahvetti" eli Yrjö Kilpeläinen selin kameraan. Yle

Niin sanottuihin asevelisosialisteihin kuulunut Kilpeläinen valittiin sodan jälkeen sosialidemokraattien riveistä eduskuntaan. Kilpeläinen ajoi vuonna 1948 eduskunnassa läpi Lex Jahvetin, jonka keskeinen tavoite oli Hella Wuolijoen erottaminen. Lain vaikutus oli kuitenkin paljon suurempi ja pitkävaikutteisempi. Sen seurauksena Ylen hallintoneuvoston valinta tuli kulkulaitosministeriöltä eduskunnan päätettäväksi. Siitä asti erityisesti eduskunta on halunnut nähdä Ylen nimenomaisesti eduskunnan radiona.

Päätöksellä on ollut suuri merkitys. Jos valtion ääntä käyttäisi eduskunnan sijasta ministeriö, Yle olisi helposti nähtävissä hallituksen radiona, mitä se ei missään tapauksessa halua olla.

Tallinnan tv pakottaa aloittamaan tv-lähetykset

Ylen johdossa suhtauduttiin television tuloon 1950-luvun alussa vielä hyvin epäilevästi. Mutta kun vuonna 1954 Etelä-Suomessa alkoi näkyä Tallinnan tv ja seuraavana vuonna Tekniikan edistämissäätiö aloitti TES-TV-lähetykset, oli selvää, ettei kehitystä voinut enää jarruttaa. Neuvostopropagandasta huolestuneet britit kannustivat Yleisradiota kiireesti aloittamaan tv-toiminnan.

Samaan aikaan Ylen monopoliasemasta käytiin vilkasta keskustelua. Radion siirtyminen ULA-tekniikkaan poisti tekniset perusteet Ylen monopoliasemalta.

Yle sai kuitenkin säilyttää radiomonopolinsa. Sen sijaan television puolelle syntyi järjestelmä, jossa vuonna 1957 perustettu Oy Mainos-Tv-Reklam Ab vuokrasi Yleltä ohjelma-aikaa. Säännöllisten televisiolähetysten aloittamisessa Suomi oli yksi Euroopan hitaimpia.

Yleisradion televisiotoiminnan ensimmäinen julkinen televisioitu lähetys 30.11.1957 ruotsinkieliseltä kauppakorkeakoululta Helsingistä. Yle

Nuoret tekijät luovat television

Yleisradio aloitti televisiouutisten lähettämisen vuonna 1959. Jo vuonna 1957 ensimmäisten koelähetysten myötä oli alkanut Kamerakierros-niminen ohjelma, jossa oli elokuvateattereissa pyörivien uutiskatsausten tyylisiä uutisfilmejä. Varsinaiset uutiset olivat kuitenkin aluksi pitkälti uutistenlukijan lukemia STT:n sähkeitä, ilman sen suurempaa kuvakerrontaa.

Lakoninen tyyli näkyi esimerkiksi Berliinin muurin rakentamisesta kertovassa uutisessa:

Kamerakierros 21.8.1961. Uutinen Berliinin muurin rakentamisesta. Lukijana Kauko Saarentaus.

Television suosion kasvu yllätti kuitenkin kaikki ennustajat. 1960-luvun alussa Yleisradio kasvoi nopeasti, kun teknisesti vaativampi tv-tuotanto imi henkilökuntaa.

Poliittista tasapuolisuutta varjeltiin tv-toiminnan alussa lähes pelonsekaisesti. Kiistanalaisissa poliittisissa kysymyksissä eduskuntaryhmien edustajien puheenvuorot esitettiin lähes sellaisenaan. Rohkeaa poliittista journalismia edusti, jos toimittaja kehtasi itse referoida päivän eduskuntakeskusteluja.

Televisio oli nuorten ja ennakkoluulottomien tekijöiden temmellyskenttää. Uuteen välineeseen palkattiin paljon nuoria toimittajia, jotka alkoivat nopeasti kokeilla uuden välineen rajoja. Hannu Karpo löysi pian oman tyylinsä, jossa hän kulki eri puolilla Suomea etsimässä kansan syvien rivien tuntoja.

Monet tulevat tv-legendat tulivat taloon hyvin nuorina, ja heistä tuli nopeasti tunnettuja. Itsevarmuus näkyi esimerkiksi kolmekymppisen ulkomaantoimittaja Erkki Toivasen haastattelussa vuodelta 1969.

Ulkomaantoimittaja Erkki Toivanen kertoo ulkomaanuutisten tekemisestä. Ajankohta 1: Tutustumme television uutistoimitukseen. Ohjelma tehty 1969.

Reporadio – rohkeaa tutkivaa journalismia vai vaarallista vasemmistopropagandaa?

Ylen historiasta on tuskin koskaan käyty aivan yhtä kiihkeää keskustelua kuin Reporadion aikaan. Eino S. Revon pääjohtajakausi oli itse asiassa varsin lyhyt, vuodet 1965–1969. Niihin vuosiin liittyy kuitenkin Ylen roolin ja merkityksen dramaattinen kasvu, joten ei ole ihme, että Reporadio on jäänyt historiaan aikana, joka välillä tuntuu edelleen leimaavan käsityksiä Yleisradiosta, vaikka aikaa on kulunut puoli vuosisataa.

Eino S. Repo oli presidentti Kekkosen luottomiehiä, ja muodollisesti hän nousi Ylen johtoon maalaisliiton ehdokkaana, vaikka ei mihinkään puolueeseen kuulunutkaan. Häntä pidettiin itse asiassa liberaalina porvarina.

Eino S. Revon pääjohtajakausi synnytti Ylen historian kiihkeimmän poliittisen keskustelun. Yle

Revon aikana Yleisradiossa alkoi ennen kaikkea valtava panostus journalismiin. Ennen vuotta 1965 Ylellä ei ollut lainkaan omaa radiouutistoimintaa, vaan radiossa oli alusta asti luettu ainoastaan STT:n uutisia. Tv-uutiset olivat vielä lapsenkengissä. Poliittiseen uutisointiin oli suhtauduttu erittäin varovaisesti eikä haastateltavien sanomisia juuri kyseenalaistettu.

Repo nimitti Yleisradion uutistoiminnan johtoon vain 28-vuotiaan Ralf Fribergin. Fribergin johdolla Yle aloitti oman uutistoiminnan määrätietoisen kehittämisen. Fribergin mukaan Ylen uutistoimitus oli ennen hänen tuloaan ”anarkistisessa tilassa”, ”ihmiset hoitivat omia asioitaan työaikana, pelasivat noppaa ja joivat punaviiniä.” Tuolloin uutisissa työskennelleiden mukaan Fribergin kuvailevaa rappiotilaa ei ollut, mutta kaikki myöntävät, että Friberg kehitti uutistoimintaa merkittävästi ammattimaisempaan suuntaan. Yle aloitti omat radiouutiset syyskuussa 1965 ja samalla television uutistoimintaa kehitettiin voimakkaasti journalistisempaan ja omaa uutishankintaa korostavaan suuntaan.

Ralf Friberg oli aikoinaan Euroopan nuorin yleisradioyhtiön uutistoiminnan johtaja. Yle

Uutistoiminnassa ei kuitenkaan lähdetty yhtä räväkälle linjalle kuin Reporadion muussa tuotannossa. Suurinta kohua herättivät suoraan pääjohtajan alaisuudessa toimineen erikoistoimituksen ja sen vetäjän Reijo Paasilinnan dokumentit.

Paasilinnan ohjelmista käytiin niin Ylen sisällä kuin sen ulkopuolella raivokasta vääntöä. Edes pääjohtaja Repo ei sulattanut Paasilinnan tapaa yhdistellä fiktiota ja faktaa, ja osa ohjelmista hyllytettiin.

Reporadion aikaan ääneen pääsivät myös muut nuoret vasemmistoradikaalit, kuten Arvo Salon ja Marja-Leena Mikkolan tekstejä Kaj Chydeniuksen sävelin kajauttaneet Ylioppilasteatterin laulajat, Kaisa Korhosesta Kristiina Halkolaan.

Oikeistolle ja vanhoille valtapiireille Reporadio oli kauhistus. Erityisesti kokoomuksessa oltiin siitä erittäin huolestuneita. Presidentti Kekkonen tuki mielellään vanhaa eliittiä tökkivää nuorisoa, ja Revolla olikin erinomaiset välit presidenttiin.

Porvarileirin Yle-kritiikki sai näyttävän ja kohua saaneen muodon, kun puolueen nuori puoluesihteeri Harri Holkeri marssi ulos Sirkus Pasila -nimisestä ohjelmasta vastalauseena ohjelmassa esitetylle laululle. Kyseessä oli itse asiassa nauhoitettu lähetys. Holkeri antoi suostumuksensa sekä ohjelman että ulosmarssin esittämiselle. Myöhemmin Holkeri on myöntänyt, että kyseessä oli suunniteltu huomiontavoittelu. Yleisön julkisuuspisteet menivätkin Holkerille.

Kokoomuksen puoluesihteeri Harri Holkeri poistuu lähetyksestä protestina Ylen ohjelmalinjalle. Sirkus Pasila 26.12.1970. Holkeri on myöhemmin myöntänyt, että kyseessä oli suunniteltu mielenilmaus. Ohjelma oli itse asiassa nauhoitus, Holkeri antoi luvan sen ja ulosmarssin esittämiseen.

Historioitsijat ovat myöhemmin huomauttaneet, että vanhan eliitin ja sodanjälkeen syntyneiden suurten ikäluokkien arvokonflikti olisi näkynyt Ylessä riippumatta siitä, kuka tuolloin oli pääjohtaja.

Olennaista oli myös länsimaisten oppien mukaisen tutkivan journalismin vahvistuminen uudessa, valtavan vahvassa mediassa eli televisiossa. Tutkiva journalismi kohdistuu yleensä aina valtaapitäviin, eikä koskaan miellytä kaikkia. Kun se tuli visuaalisesti ihmisten olohuoneeseen, vaikutus oli suuri.

1960-luvun legendaarisimpiin ohjelmiin kuului myöhäisillan viihteellinen keskusteluohjelma Jatkoaika. Yhden lähetyksen aiheena oli vallankumous. Jotain olennaista aikakauden erikoisesta ilmapiiristä kertoo se, että ohjelmaan oli saatu keskustelemaan vallankumouksen tarpeellisuudesta myös pääministeri Mauno Koivisto.

Lenita Airisto, Hannu Taanila ja pääministeri Mauno Koivisto keskustelevat vallankumouksesta Ylen Jatkoaika-ohjelmassa 9.11.1968.

Politiikan vanki

Television tulo joka niemeen ja notkoon nosti Ylen 1970-luvun suomalaisessa yhteiskunnassa isoon rooliin. Poliittisesti vuosikymmen oli kuitenkin Ylelle vaikea. 1970-luvun yltiöpolitisoitunut ilmapiiri heijastui vahvasti myös Yleen. Taistelu Suomen suunnasta ja kaiken läpi tunkenut poliittinen mandaattiajattelu näkyi myös Ylessä.

Toisaalta Yle eli eräänlaisia kultaisia vuosia. Lupamaksutulot olivat vakaat ja suhteellisen suuret, rahaa oli kehittää niin laajaa uutisten ulkomaankirjeenvaihtajaverkkoa kuin draamatuotantoa.

Uutisten rinnalle syntyneet ajankohtaisohjelmat Ajankohtainen kakkonen ja A-studio toivat alusta asti esiin yhteiskunnallisia epäkohtia. Niillä oli selkeästi erilainen rooli kuin uutisilla, jossa jouduttiin pitämään vielä kiinni poliittisesti varovaisemmasta linjasta. Ajankohtaisohjelmiilla ja tutkivilla dokumenteilla oli selkeästi myös vaikutusta, usein ne nostivat kansalaiskeskustelua, joka johti muutoksiin.

A-studion juttu vammaisista 25.9.1970. Mirja Pyykkö juontaa.

1960-luvun radikaalivuosien jälkeen Yleisradiota systemaattisesti ”normalisoitiin”. Se johti kuitenkin varsinkin vähänkään poliittiselta haiskahtavissa asioissa helposti värittömyyteen. Ja 1970-luvulla julkisuudessa oli vähän asioita, jotka eivät olisi haiskahtaneet poliittisilta. Ohjelmien tasapuolisuutta vahtivat kiistellyt ohjelmaneuvostot.

Suomalaisen demokratian kannalta Yle nousi jälleen tärkeään rooliin. Uudet poliitikkosukupolvet ymmärsivät, että televisioesiintymisellä oli keskeinen merkitys menestykselle. Vaaliohjelmista, erityisesti Suuresta vaalikeskustelusta, tuli käsite. Televisio nosti myös kokonaan uusia poliittisia tähtiä. Esimerkiksi poliitikot Pertti Salolainen, Esko-Juhani Tennilä ja Paavo Väyrynen aloittivat kaikki tv-toimittajina.

Vuosikymmenen valovoimaisimmat poliittiset tv-tähdet taisivat silti olla sukupolvea vanhempia – vanhat kiistakumppanit Veikko Vennamo ja tasavallan ikuinen presidentti Urho Kekkonen esiintyivät televisiossa kuin kala vedessä.

A-studion erikoislähetys vuoden 1972 eduskuntavaaleista, tunnelmia vaaliyöltä. Puolueiden puheenjohtajat valmistautuva vaalivalvojaisiin.

Sodan ja rauhan miehet

Sodan ja rauhan miehet oli myös kerronnallisesti aikaansa edellä. Keskellä draamadokumentin ohjaaja Matti Tapio, Paasikiveä näytteli Keijo Komppa ja Molotovia Risto Mäkelä. Yle

1970-luvun lopulla Yleisradio esitti yhden sen historian kohutuimmista ja keskustelluimmista, mutta myös kehutuimmista ohjelmista.

Matti Tapion TV2:lle ohjaama Sodan ja rauhan miehet oli kymmenenosainen draamadokumentti Suomen ulkopoliittisesta kehityksestä 1930-luvun lopulta jatkosodan alkuun, siis lähinnä talvisodan diplomatiasta.

Sarja sai erittäin hyvän vastaanoton. Sarjan edetessä myös kokoomuslehdistö alkoi kehua sitä. Sen sijaan vähemmistökommunistien, taistolaisten ja Neuvostoliiton suurlähetystön taholta sarja tuomittiin ankarasti.

Ohjelman lähettäminen oli suomettuneessa Suomessa suuri tapaus. Max Jakobson on myöhemmin pitänyt sitä merkkipaaluna mielipideilmaston muuttumisesta.

Sodan ja rauhan miesten suunnittelija ja ohjaaja Matti Tapio ei ehtinyt nähdä suurtyönsä menestystä. Hän kuoli joulukuussa 1978, kun sarjaa oli esitetty vasta kaksi osaa.

Suomi ja markkinat vapautuvat

1980-luvun alussa ilmapiiri Suomessa muuttui. Yltiöpolitisoitunut aika muuttui normaalimman parlamentarismin aikakaudeksi. Pääomamarkkinoiden vapautuminen ja yleinen elintason nousu nostivat uusia ilmiöitä, sanat juppi ja kasinopeli tulivat suomalaiseen kielenkäyttöön.

MTV sai vuosien kamppailun jälkeen luvan omiin uutisiin ja Kymmenen uutiset aloitti syyskuussa 1981. Alkuhämmennyksestä toivuttuaan Ylen uutistoimituksessa ollaan oltu pitkään sitä mieltä, että MTV:n uutistoiminnan alkaminen oli valtava piristysruiske myös Ylelle.

Ari Korvola uudisti journalistista tv-kerrontaa ensin uutisissa, myöhemmin Ylen ajankohtaisohjelmissa. Yle

Neljä vuotta myöhemmin, vuonna 1985 alkoi kaupallinen paikallisradiotoiminta. 1980-luvulla myös kaapeli- ja satelliittikanavat nousivat haastajiksi Ylelle. Kanavakilpailu alkoi todella vuonna 1986, kun Kolmoskanava aloitti. Se ei tosin ollut aluksi MTV:n oma kanava, vaan MTV:n, Ylen ja Nokian yhdessä omistama viihdekanava.

Ylen ohjelmatoiminta hengitti kuitenkin vapaammin. Myös poliittisessa ohjelmistossa alettiin vihdoin lähestyä länsimaisten esikuvien, kuten BBC:n terävyyttä ja itsetuntoa. Tv-uutisissa nuoret ärhäkät toimittajat kuten Ari Korvola, Timo Seppänen ja Kari Tervo aloittivat talousrikosjournalismin ja kyseenalaistivat poliitikkojen sanomisia omalla uutishankinnalla. Puolueissa ei katseltu hyvällä esimerkiksi sitä, että toimituksissa kyseltiin vaalilupausten lunastamisessa.

Pääministeri Kalevi Sorsa purkaa kiukkuaan Ylen ohjelmatoiminnasta. A-studion toimittaja Pekka Oksala ei asiasta erityisemmin hämmenny. 4.4.1984.

Vuosikymmenen puhutuimpiin ohjelmiin kuuluivat Leif Salménin ja Pekka Oksalan vetämät legendaariset vaalitentit. Suomessa ennennäkemätön peräänantamaton haastattelutyyli suututti monia, mutta vielä enemmän ohjelmia kiitettiin. Ohjelmat jättivät pysyvät jäljet suomalaiseen poliittiseen journalismiin.

Suomalainen tv-klassikko. Toimittaja Leif Salmén vastaan SDP:n Erkki Liikanen. Vaalit 1987, vaalitentissä SDP. 4.3.1987.

Poliittisen journalismin ja erityisesti yleisradiotoiminnan rajoja ja riippumattomuutta koeteltiin 1980-luvun puolivälissä, kun tasavallan presidentti Mauno Koivisto ajautui Ylen kanssa törmäyskurssille. Koivisto katsoi, että hänen vanhaa haastatteluaan oli lainattu Ylen uutisissa väärin.

Seurasi pitkällinen kiista, jonka seurauksen Koivisto boikotoi Yleä ja selitti näkemyksiään MTV:n puolella. Kiista oli periaatteellisesti suuri, sillä kyse oli paitsi Ylen riippumattomuudesta ja siten myös uskottavuudesta, myös laajemmin politiikan ja journalismin suhteesta.

Kaupallisen median vyöry

1990-luvun myötä kaupallinen uutis- ja viihdetarjonta kasvoi räjähdysmäisesti. Julkinen Yle-keskustelu koski yhä vähemmän poliittista ja journalistista linjaa ja yhä enemmän sitä, mikä julkisen palvelun median rooli kasvavan tarjonnan keskellä oikeastaan on.

Kaupallisen sähköisen median kiihtyvä kilpailu johti vähitellen kaikkialla Euroopassa kaupallisessa televisiossa vaikeaan yhtälöön: piti tehdä yhä kiinnostavampia ohjelmia, yhä pienemmille yleisöille, yhä pienemmällä budjetilla. Julkisesti lupamaksuilla rahoitettu Yle joutui kaupallisen median kritiikin kohteeksi samalla tavalla kuin muutkin julkisen palvelun yhtiöt Euroopassa.

A-studion Erkki Vihtonen kehitti Ylen varhaista nettitoimintaa. Hän keksi myös vaalikoneen idean. Yle

Internetin tulo pani median vanhat ansaintalogiikat uusiksi. Yle tarjosi nettisisältöjä ensimmäisten joukossa Suomessa, tosin pitkälti yksittäisten toimittajien innostuksen vuoksi. A-studion toimittaja Erkki Vihtonen sai vuonna 1996 idean, josta on tullut merkittävä osa suomalaista demokratiaa: Vihtonen keksi vaalikoneen. Tilastokeskuksen tutkimusten mukaan suurin osa äänestäjistä käyttää nykyisin jotakin vaalikonetta ennen vaaleja, joten idealla on ollut kauaskantoiset seuraukset.

Journalismi muuttui 2000-luvulla myös Ylessä. Tutkiva journalismi vahvistui: 1990-luvulla aloittanut MOT-ohjelma toi muiden pohjoismaiden mallin mukaisen tutkivan journalismin erikoisohjelman myös Suomeen. Uusina ilmiöinä tulivat rikosuutisoinnin selvä kasvu sekä yhä intensiivisemmin myös poliitikkojen persoonaan liittyvä uutisointi. Poliittista järjestelmää järisyttäneen 2000-luvun vaalirahaskandaalin paljastuminen lähti liikkeelle A-studion Kirsi Skönin sitkeään penkomiseen perustuneen jutun seurauksena.

Ylen verkkosivuja uudistustyötä vuonna 1998. Yle

Internet on muuttanut täysin median niin Suomessa kuin muualla. 2000-luvulla kaupallisen median ahdinko on aiheuttanut painetta myös Ylelle. Erityisesti Ylen aseman ja rahoituksen pohtiminen on tuonut Ylen taas poliitikkojen suurennuslasin alle.

Tutkimukset kuitenkin osoittavat, että samalla kun kaupallisen median tarjonta on pirstaloitunut, Ylen arvostus suomalaisten keskuudessa on noussut. Kiihkeän nettikirjoittelun ja vastakkainasettelun aikana kansalaiset näyttävät arvostavan instituutiota, joka tarjoaa luotettavana pidettyä sisältöä.

Jutussa on käytetty lähteinä mm. Yleisradion historia 1926-1996 teossarjaa (Eino Lyytinen, Timo Vihavainen, Raimo Salokangas), Ville Pernaan kirjaa Uutisista, hyvää iltaa, Ylen tv-uutiset ja yhteiskunta 1959-2009, Ylen arkistoja sekä lukuisia muita artikkeleita ja kirjoja.