Serbialais-amerikkalainen taloustieteilijä Branko Milanovicin on tutkinut koko maailman tasolla reaalitulojen kehitystä vuosien 1988 ja 2008 välillä. Muutokset tulonjaossa ovat olleet suuria.

Hän on tiivistänyt tutkimuksensa norsukäyräksi kutsuttuun kuvaan. Siinä maailman kaikki kansalaiset on laitettu ostovoiman mukaiseen järjestykseen, köyhimmät vasemmalla ja rikkaimmat oikealla. Pystyakseli kertoo, paljonko reaalinen ostovoima nousi näissä tuloryhmissä keskimäärin vuosien 1988- 2008 välillä, aikana jolloin maailmantaloutta dominoi kaksi suurta muutosta – globalisaatio ja digitaalinen vallankumous.

Keskimäärin tulot nousivat 20 vuodessa noin 25 %.

Norsun alaspäin sojottava häntä kuvaa kaikkein köyhimpiä. Köyhin viisi prosenttia ei hyötynyt kasvusta vieläkään, mutta muuten maailman köyhimmällä puoliskolla meni varsin hyvin – maailmanlaajuiset suhteelliset tuloerot ovat siis kaventuneet. Voimakkaimmin tulot ovat nousseet mediaanitulojen kohdalla, joukossa, johon kuuluvat esimerkiksi Kiinan ja Intian vaurastuva ja laajeneva keskiluokka.

Rikkaimpien kohdalla on suuri kuoppa – norsun notkolla olevan kärsän alin osa. Tähän joukkoon, jonka tulotaso ei noussut keskimäärin lainkaan, kuuluu pääasiassa teollisuusmaiden keskiluokkaa. Osalla tästä joukosta tulot nousivat mutta toisilla vastaavasti laskivat, joillakin hyvinkin paljon.

Kaikista rikkaimmat – norsun kärsän ylöspäin sojottava kärki – kuvaa rikkaiden maiden eliittiä, joiden tulot ovat nousseet reippaasti, suhteessa lähes yhtä nopeasti kuin kehittyvien maiden keskiluokan tulot.

Vaikka maailmanlaajuisesti tuloerot ovat tasoittuneet, maaryhmien sisällä ne ovat kasvaneet.

Teollisuusmaiden asemiaan menettäneen keskiluokan hyvin ymmärrettävä tyytymättömyys on paras selitys Brexitiin, Donald Trumpin menestykseen, sosialidemokratian ahdinkoon ja populististen puolueiden nousuun.

= = = =

Markkinatalous on osoittanut voimansa kasvun aikaansaamisessa. Viime aikoina siinä on ilmennyt suuria heikkouksia kanavoida kasvu ihmisten onnellisuudeksi.

Kukaan ei valita, että kotitalouksiin on tullut pölynimureja, pesukoneita ja astianpesukoneita helpottamaan jokapäiväistä elämää. Kotitöiden helpottuminen ei ole keneltäkään pois.

Samoin elämän pitäisi muuttua mukavammaksi, jos robotit tai kiinalaiset – aivan sama kummat – tekevät työt puolestamme. Kansantalouden tasolla teollisuusmaatkin hyötyvät globalisaatiosta, mutta yhteiskuntien sisällä se tuottaa katkeruutta ja eriarvoisuutta kasvun hedelmien jakautuessa eriarvoisesti.

Välttämättömän työn määrän vähenemisen pitäisi kaiken järjen mukaan olla käännettävissä iloksi sen sijaan, että se tuottaa surua ja yhteiskunnallista epäluottamusta. Jos talousjärjestelmä ei tähän pysty, sitä on korjattava. Markkinataloudella on edessään samanlainen uudistuminen kuin runsaat viisikymmentä vuotta sitten, jolloin hyvinvointivaltioiden luominen teki siitä kansan suuren enemmistön silmissä hyväksyttävän samalla, kun se tuki maiden taloudellista menestystä.

= = = =

Oikeudenmukaisuuteen ja onnellisuuteen tähtäävän politiikan kannalta on ongelma, että kysyntä kohdistuu työvoimaan kovin epätasaisesti.

Älypuhelinten valmistaminen esimerkiksi työllistää hyvin vähän ihmisiä. Paljon enemmän työllistää uusien ominaisuuksien ja käyttötapojen kehittäminen niihin. Niitä taas on paljon enemmän, joilla olisi edellytyksiä osallistua puhelinten valmistamiseen kuin niitä, joilla on annettavaa uusien ominaisuuksien kehittämisessä.

Luovan luokan parhaille kyvyille on jatkossakin kysyntää rajattomasti. Joissain kauhukuvissa työtä riittää vain joka viidennelle.

Huono olisi yhteiskunta, jossa pieni eliitti tekee tuottavaa työtä ja elää vauraudessa ja kansalle jaetaan leipää ja sirkushuveja.

Vielä 1980-luvulla tasa-arvoa edistettiin menestyksellisesti nostamalla suhteessa enemmän pieniä kuin suuria palkkoja. Se toimi silloin, mutta se ei toimi enää. Alimpien palkkojen nostaminen on hyvä niille, jotka onnistuvat säilyttämään työpaikkansa, mutta huono niiden kannalta, jotka se syrjäyttää työelämästä. Minimipalkka tuottaa alarajan palkattavien henkilökohtaiselle tuottavuudelle tehden työmarkkinoista entistä valikoivampia.

Rakenteellisen työttömyyden raja – niin sanottu NAIRU-työttömyys – oli 1980-luvun lopulla vain noin 2,5 % ja nyt jopa kolme kertaa enemmän.

= = = =

Taloutta pitää uudistaa monella tavalla, mutta työmarkkinapolitikan täydellinen mullistus on merkittävä osa tarvittavaa reformia. Muut osat liittyvät esimerkiksi kaupungistumiseen ja sen mukanaan tuomaan ulkoisvaikutusten merkityksen kasvuun sekä ympäristöpolitiikkaan, erityisesti ilmastopolitiikkaan sekä luonnonvarojen hallintaan ja hinnoitteluun, mutta en käsittele niitä tässä.

Lähes jokaisen työpanokselle on kysyntää, mutta vain, jos työn hinta on oikea. Nopeasti muuttuvassa taloudessa tuo oikea – korkein mahdollinen hinta – muuttuu nopeasti. Siksi palkkarakenteen pitäisi elää muutosten mukana, koska muuten tuloksena on työttömyyttä ja omaisuustulojen kasvua. Jos palkkarakenne on jäykkä, nousevan tuottavuuden hedelmät menevät yritysten omistajille ja laskeva tuottavuus taas johtaa potkuihin ja irtisanomisiin.

Työmarkkinat toimisivat paljon paremmin, jos työn hintaerot olisivat työnantajien silmissä suuremmat. Nyt luovan luokan huippukyvyt tekevät itse melkein kaiken. Saksassa, jossa matalatuottoista työtä subventoidaan voimakkaasti, on paljon avustavaa työvoimaa jopa tutkimuslaitoksissa. Tämä parantaa luovan luokan tuottavuutta samalla, kun se parantaa työllisyyttä. Yhdysvalloissa pienten palkkoja automaattinen tukeminen on parantanut huonosti koulutetun väen työllisyyttä olennaisesti. Matalapalkkaisissa palveluammateissa ei ostajan ja palvelutyöntekijän välillä ole käytännössä verokiilaa lainkaan – niin kuin ei pitäisi ollakaan.

Vaikka tarvitsemme työnantajan silmissä suurempia palkkaeroja, emme tarvitse suurempia tuloeroja. Kannustimia ajatellen Suomessa on riittävän hauskaa olla hyväosainen ja riittävän kurjaa olla huono-osainen. Suuremmat tuloerot ovat oikeudenmukaisuuskysymys, mutta ne heikentävät myös taloudellista kasvua ja lukitsevat ihmiset köyhyyteen. Pienten tuloerojen yhteiskunnat toimivat jokseenkin kaikilla tasoilla paremmin kuin suurten tuloerojen yhteiskunnat.

Suomessa pienipalkkaisia ei asumistukea lukuun ottamatta tueta tulonsiirroilla. Ajatellaan, että palkan on riitettävä elämiseen.

Jos tulonsiirroissa keskitytään työttömien aseman kohentamiseen ja unohdetaan pienipalkkaiset, saamme lisää työttömiä sen lisäksi, että meillä on työn syrjässä sinnitteleviä työssä käyviä köyhiä. Työtä tekevän pienipalkkaisen kokonaisansioiden on oltava suuremmat kuin työttömien, mutta tämä tulee toteuttaa pienipalkkaisten asemaa kohentamalla. Tarvittava muutos on rahassa mitattuna suuri.

Minun käsitykseni on, että pienipalkkaisia auttavat tulonsiirrot yhdistettynä markkinaehtoisemmin määräytyviin palkkoihin johtaisivat pienempiin tuloeroihin ja parempaan työllisyyteen. Tulonsiirrot voi toteuttaa esimerkiksi pienen perustulon muodossa tai automaattisena palkkatukena. Näihin hallinnollisesti päätettäviin palkkatukiin – joita minunkin yritykseni on kokeillut – en oikein usko.

Tulojen aleneminen on erityisen tuskallista jo pelkästään asuntolainan vuoksi. Siksi tulot pitäisi voida vakuuttaa – ei vain työttömyyttä vaan myös tulojen alenemista vastaan. Kahden vuoden työttömyyspäivärahan maksua kannattaisi lyhentää ja käyttää ne rahat niiden tilapäiseen tukemiseen, jotka ovat joutuneet ottamaan vastaan pienipalkkaisemman työn.[i]

= = =

Ehkä on tarjolla muitakin vaihtoehtoja kuin markkinaehtoisemmat palkat ja pienipalkkaisten tuki, mutta se ei ole vaihtoehto, ettei tehdä mitään.

Aikaakaan ei ole paljon. Demokratia toimii huonosti jos ollenkaan oloissa, joissa kehitys heikentää kansan enemmistön oloja.

Kun blogissani taivasteltiin Brexit-äänestäjien irrationaalisuutta, joku kommentaattoreista totesi, että osattomiksi jääneiden kannattaa heittää kapuloita kaikkiin rattaisiin joihin vain voivat aivan siitä riippumatta, auttaako se oikeasti mitään.

Jos tällainen asenne leviää, se tuhoaa joko demokratian tai talouden tai molemmat.

***

(Kirjoitus on julkaistu lyhyempänä Suomen Kuvalehden näkökulma-artikkelina. Teksti on toimitettu 27.7. joten tämä ei ole vastaus Martti Hetemäen matalapalkkatyötä koskevaan puheenvuoroon.)

[i] Raportissa Lisää matalapalkkatyötä esitimme yhdessä Juhana Vartiaisen kanssa kahdeksantena ehdotuksena seuraavaa: