Linnamäki kohoaa Porvoon vanhan kaupungin kupeessa. Männyn kuiva tuoksu leviää kesätuulessa. Matkailijat ihastelevat idyllistä Porvoota, mutta harva eksyy mäen päälle. Paikallisia lenkkeilijöitä sentään näkyy.

Linnamäen (siirryt toiseen palveluun) laella ei seiso linnaa. Ei enää. Linna siellä kuitenkin on ollut, ehkä jopa useaan otteeseen. Varmuudella paikalla on ollut linna keskiajalla, mutta on viitteitä siitä, että mäen päältä on tähytty vihollisia jo rautakaudella. Nyt jäljellä on muutama kellarikuoppa ja vallihautoja. Puinen linna ei ole säilynyt meidän päiviimme asti. Paikka on silti luokiteltu valtakunnallisesti merkittäväksi muinaisjäännökseksi samoin kuin Vanha Porvoo.

– Aina ei tarvitse matkata Egyptiin katsomaan pyramideja, vaan läheltäkin voi löytää jotain kiehtovaa. Globaalissa maailmassa on entistä tärkeämpää tietää, mitä meillä itsellä on.

Arkeologi Ilari Aalto ja artesaani Elina Helkala työskentelevät yhdessä. Jari Kovalainen / Yle

Keskiaikaa käsittelevän kirjan menestys innoitti uusiin haasteisiin

Ilari Aalto (siirryt toiseen palveluun)on kirjoittanut ja kuvannut puolisonsa Elina Helkalan kanssa kirjan suomalaisista muinaismuistoista. Matka muinaiseen Suomeen: 11 000 vuotta ihmisen jälkiä yrittää nostaa tietoisuuteen sitä, että myös Suomesta löytyy merkkejä ihmisasutuksesta, haudoista, elinkeinoista, palvontapaikoista ja matkustuksesta jo kivikaudelta lähtien. Suomen esihistoria ulottuu arviolta 11 000 vuotta ajassa taaksepäin.

Pariskunta Aalto-Helkala ei ole ensi kertaa asialla. He saivat vuonna 2016 tiedonjulkistamispalkinnon kirjastaan Matkaopas keskiajan Suomeen.

Työ sujuu, kun työnjako on selvä. Helkala on ottanut suurimman osan kirjassa käytetyistä valokuvista ja kuvittanut sitä myös piirroksin. Aalto tuottaa tekstiä ja perehtyy kohteisiin. Keskiaikakirjasta tuttu selkeä ilmaisu on hänen käsialaansa.

Matka muinaiseen Suomeen -kirjan tekijät Ilari Aalto (s. 1990) Arkeologi ja tietokirjailija

Toimii tutkijana turkulaisessa Aboa Vetus & Ars Nova -museossa

Teokset: Matkaopas keskiajan Suomeen, 2015, Wyllie, Acton & Goldblatt; Aalto (Suomea koskevat osiot): Aikamatkaajan opas historiaan, 2016, Matka muinaiseen Suomeen: 11 000 vuotta ihmisen jälkiä, 2017 Elina Helkala (s. 1987) Kuva- ja mediataiteen sekä muinaistekniikan artesaani

Valokuvaaja ja kuvittaja

Perehtynyt muinaisuuden elävöittämiseen ja kokeilevaan arkeologiaan

Teokset: Matkaopas keskiajan Suomeen, 2015, James Wyllie, Matka muinaiseen Suomeen: 11 000 vuotta ihmisen jälkiä, 2017.

Muinaisjäännösten luo ajettaessa Aalto päätti, minne mennään, mutta Helkala väänsi rattia.

– Ilarilla ei ole edes korttia, joten tästä asiasta ei ainakaan tarvitse kiistellä, Helkala nauraa.

Helkala kyyditsi kirjaa varten siippaansa ja kamerakalustoaan tuhansia kilometrejä, Ahvenanmaalta Nuorgamiin ja siksakkia Suomen poikki.

Hauta-antimet ja siitepöly kertovat arjesta

Suomalaiset muinaismuistot ovat kiinnostavia, mutta täytyy myöntää, että ne kalpenevat Gizan pyramidien rinnalla. Kiviröykkiöiden, muinaisten kylien ja hautakalmistojen yli tai ohi saattaa hyvinkin kävellä tietämättä, missä on tallustellut.

– Se arkeologinen aineisto, jolla Suomessa pelataan, on aika hiljaista. Aineistoa on säilynyt vain vähän.

Aallon mukaan arkeologia Suomessa on kuin rakentaisi tuhannen palan palapeliä muutamalla palasella.

– Mitä kauemmas ajassa mennään taaksepäin, sitä vaikeampaa ihmisten arkielämää on tavoittaa. Meillä ei ole esimerkiksi tietoa siitä, mitä kieltä Suomen ensimmäiset asukkaat ovat puhuneet, Ilari Aalto sanoo.

Hautaustavat ovat vaihdelleet eri historian vaiheissa. Varsinkin polttohautaus on tuhonnut lähes kaikki merkit vainajista. Poikkeuksena ovat rautaesineet, joiden päälle muodostuu poltettaessa suojaava palopatina.

Suomalainen hapan maaperä on tuhonnut tehokkaasti kaiken orgaanisen myös ruumiina haudatuista vainajista. Hauta-antimia, vainajalle mukaan hautaan laitettuja esineitä, on saattanut säilyä. Ne voivat olla työkaluja, aseita tai koruja.

Leväluhdan metsälampi on rautakautinen hautapaikka, jonne vainajat vainajat kiinnitettiin pohjaan puupaaluilla. Elina Helkala / Atena Kustannus

Elinkeinoista voidaan päätellä jotain esimerkiksi soihin kertyneestä siitepölystä tai muinaispeltojen aurausjäljistä. Suomesta löytyy jonkin verran myös kalliomaalauksia ja erilaisia kiviröykkiöitä. Kivillä on ilmaistu esimerkiksi hauta- tai palvontapaikkoja.

Parhaiten Suomessa ovat säilyneet mereen uponneet esineet. Itämeri on kylmä ja vähäsuolainen eivätkä puuta tuhoavat laivamadot viihdy siinä.

Vesi oli valtaväylä ennen maanteitä

Porvoon Linnamäen muinaislinnan vallihautojen yli on rakennettu puisia siltoja. Ylhäältä sillalta katsottuna keskiaikainen kaupunki näyttää kutsuvalta, mutta Aalto ja Helkala kehottavat suuntaamaan katseen poispäin kaupungista.

– Tuolla Linnamäen juurella levittäytyvä Porvoonjokilaakso on ollut tosi tärkeä silloin, kun ei ollut vielä teitä ja on kuljettu pitkin vesistöjä, Aalto kertoo.

Jokilaaksossa on ilmeisesti ollut asutusta jo kivikaudella. Rautakaudella Porvoossa on asunut maanviljelijöitä. Heidän taloistaan ja pihapiireistään löytyy merkkejä. Pikku Linnamäellä on myöhäisrautakautinen hautakalmisto. Porvoonjokea pitkin on seilattu pitkällekin.

– Täällä silloin asuneet ihmiset eivät ole eläneet missään kuplassa, vaan ovat olleet hyvinkin tietoisia muusta maailmasta.

– Tästä on lyhyt matka Suomenlahdelle ja sen yli Viroon. Täältä on ollut esineistön perusteella tiiviit kontaktit sinne huolimatta siitä, että matkustaminen on ollut aika vaivalloista ja vaarallistakin ja välimatkat pitkiä, Aalto sanoo.

Muinaismuistot rempallaan säästösyistä

Muinaisjäännöksistä säädetään Suomessa muinaismuistolaissa. Se ei kuitenkaan suojele jäännöksiä päivänpolitiikalta. Muutama vuosi sitten Museovirasto joutui säästösyistä lopettamaan muinaismuistojen hoidon.

– Monet hienotkin kohteet ovat muutamassa vuodessa pusikoituneet niin, että niistä oli todella vaikea saada hyvää kuvaa, kertoo Elina Helkala.

– Siinä on hyvä työ mennyt hukkaan, Ilari Aalto puuskahtaa.

Molempien mielestä ihmisten tulisi saada nähdä muinaismuistot ja päästä niiden lähelle.

Luistarin hautakalmistoon Eurassa on haudattu vainajia 700 vuoden ajan. Atena Kustannus

Rahapula rokottaa arkeologista tutkimusta muutenkin. Suuri osa kaivauksista Suomessa ovat pelastuskaivauksia. Niissä tutkitaan alue, joka aiotaan rakentaa ja otetaan talteen se, mitä löytyy. Näitä kaivauksia arkeologit Suomessa pääosin tekevät.

– Sen sijaan kaivauksia, joissa tutkittaisiin vain tieteellisestä mielenkiinnosta, on todella vähän, ja yhä harvinaisempia niistä näyttää tulevan, Aalto huokaisee.

Sekä artesaani Helkala että arkeologi Aalto ovat huomanneet, että ihmisten kiinnostus menneisyyttä kohtaan on lisääntynyt.

– Tuntuu siltä, että tietoa on ja kiinnostusta on, mutta nämä asiat eivät kohtaa. Kiinnostaa tutkittavaa olisi vaikka kuinka, mutta ei resursseja tutkimuksen tekemiseen.

Mielen saattaa vallata upea auringonlasku tai muinaisen suomalaisen surullinen kohtalo

Elina Helkalan silmiin syttyy tuike, kun hän kertoo linnavuoresta Turun lähistöllä.

– Liedon linnavuori (siirryt toiseen palveluun) on upea paikka, josta on kaunis näkymä alas Aurajokilaaksoon. Ihmiset tulevat sinne jo pelkästään hienojen auringonlaskujen vuoksi.

– Joskus kohteen mystisyys vetää hiljaiseksi. Jos vaikka kävelee muinaisessa kalmistossa, väistämättä hiljentyy pelkästä tietoisuudesta, että täällä lepää vainajia, Helkala sanoo.

Ilari Aallolle yksi mieleenpainuvimmista kohteista on Kruunupyyssä sijaitseva Korpholmenin leprahospitaali (siirryt toiseen palveluun). Hän on itse ollut mukana kaivauksilla hospitaalin alueella. Aallon mielestä paikka on vähän tunnettu ottaen huomioon, miten kiinnostava historia sillä on.

Kruunupyyn Korpholmenin vuosina 1631-1841 toimineen leprahospitaalin kirkko on rakennettu uudelleen vanhan mallin mukaan. Elina Helkala / Atena Kustannus

Lepraa eli spitaalia ei osattu parantaa, joten sairaat eristettiin muusta väestöstä. Samanlainen hospitaali oli Seilin saarella. Kruunupyyssä hospitaali toimi leprasairaiden sijoituspaikkana vuosina 1631–1841.

– Hospitaalin alueella oli sairaiden asumuksia ja muitakin rakennuksia kuten kirkko. Kotiseutuyhdistys rakensi kirkon vanhan mallin mukaan uudestaan vuonna 2006, Aalto kertoo.

Aallon ja Helkalan kirjaa lukiessa tulee selväksi, että tietoa menneisyydestä kertyy koko ajan lisää ja käsitykset muinaisista ajoista voivat muuttua radikaalistikin. Esimerkiksi pitkään uskottiin, että suomalaiset olivat tulleet Suomen alueelle yhtenäisenä kansana. Vasta 1980-luvulla voitiin osoittaa, että kansana olemme monien eri suunnilta tulleiden ihmisten summa. Perimä ja ihmiset ovat sekoittuneet ja erilaiset kulttuurit kohdanneet Suomessa vuosituhansien ajan.