Kahden kuukauden päästä Suomessa järjestetään eduskuntavaalit.

Se tarkoittaa, että perinteinen media käy juuri nyt kierroksilla. Vaalijournalismia syntyy kiihtyvää tahtia.

Vaalijournalismin kirjo on laaja. Sillä voidaan tarkoittaa vaalikoneita, kannatuskyselyjä, puolueiden vaaliohjelmiin paneutuvia analyysejä tai vaikka vaalipaneeleja, joissa puolueiden väliset linjaerot tongitaan esiin.

Tyyli vaihtelee vuodesta toiseen. Esimerkiksi talven 2018 tulokseltaan ennalta arvattavissa presidentinvaaleissa monet suomalaisviestimet panostivat näkyvästi faktantarkistukseen.

Nyt suunta on toisenlainen. Yle kuvaa uutta, äänestäjiä lähelle hivuttautuvaa Vaalisohva-ohjelmaa, jossa ehdokkaat saapuvat äänestäjän olohuoneeseen keskustelemaan tämän valitsemasta aiheesta.

Helsingin Sanomat taas kertoi, että lehti on valinnut viisi kiinnostuksen kohteisiin perustuvaa teemaa, joita se pyrkii pitämään esillä läpi vaalikevään.

Vaalijournalismissa yhdistyvät tiedotusvälineiden yhteiskunnallinen vastuu ja kiristyvä kilpailu lukijoista.

Ongelmana on kuitenkin se, ettei kenelläkään ole hajua siitä, mitä vaaliuutisoinnissa onnistuminen voisi tarkoittaa, kirjoitti New Yorkin yliopiston journalistiikan professori Jay Rosen viime marraskuussa.

Rosen moittii erityisesti yhtä vaaliuutisoinnin muotoa, niin sanottua kilpahevosjournalismia. Laajemmin samaa ilmiötä kuvaa nimitys poliittisen pelin journalismi. Vaaliuutisoinnista puhuttaessa termejä käytetään päällekkäin.

Kilpahevosjournalismissa uutistarjonta korostaa puolueiden kyselykannatuksen ja sen havittelun seurantaa. Se näkee politiikan henkilöiden ja puolueiden välisenä kilpailuna. Ehdokkaan ohjelmaa kuvataan suhteessa vastustajiin ja uutisointi keskittyy siihen, miten asia esitetään. Poliittinen substanssi jää syrjään.

Vaalijulkisuudesta tulee prosenttipylväskarnevaali. Ehdokkaiden kerrotaan kahnaavan keskenään, vaihtavan iskuja, vehkeilevän ja taktikoivan.

Tätä pidetään usein kaikkein perustavanlaatuisimpana politiikan uutisointia. Siinä tarinat ovat keskeisiä. Ne synnyttävät taatusti jännitettä ja keräävät samalla yleisöä politiikan äärelle. Sehän on hyvä asia?

Ei välttämättä, vastaa mediatutkija Anu Koivunen.

Sisältö ei palvele vaalien alla äänestäjää, jolla oma hevonen on vielä valitsematta.

”Mielestäni on tosi masentava horisontti, että muutaman prosenttiyksikön sisälle sijoittuva kamppailu saa hallitsevan aseman politiikan uutisoinnissa”, Koivunen sanoo.

Kilpahevosjournalismi ja sen ylitarjonta tuottavat Koivusen mukaan väärää mielikuvaa politiikasta. Kilpa-asetelma on keinotekoinen, kun kaksi kärkipuolueista istuu hallituksessa joka tapauksessa.

”Uutisointi ei anna oikeudenmukaista kuvaa siitä, miten politiikkaa tehdään. Se ei lisää tietoa politiikan sisällöstä tai sen toimintatavoista.”

Mediatutkimus tukee Koivusen väitteitä.

Aiempaa konsensusta kilpahevos- ja poliittisen pelin journalismin vaikutuksista vahvisti viime lokakuussa Jerusalemin heprealaisesta yliopistosta valmistunut, 32 eri mediatutkimukseen perustuva meta-analyysi.

Sen mukaan kilpahevosjournalismin kulutus ei lisää ihmisten tietämystä politiikan sisällöistä.

Päinvastoin, tietämys heikkenee.

”Uutiset johtavat ihmisiä harhaan siitä, mistä väittely koostuu ja mistä asioissa on todella kyse”, kertoo analyysin toteuttanut tutkija Alon Zoizner sähköpostitse. ”He tietävät ainoastaan, kuka on ketäkin vastaan.”

Kilpahevosjournalismi voimistaa analyysin mukaan myös kansan kyynistä suhtautumista politiikan tekoon. Äänestysaktiivisuuden ei tosin todettu vähentyvän merkittävästi.

”On olemassa yhdenmukaista näyttöä, että seuraukset ovat demokratioille pääosin negatiivisia. Kilpahevosjournalismi erkaannuttaa ihmisiä politiikasta.”

Vaalikoneita suomalaismedia on hyödyntänyt kansainvälisenä edelläkävijänä.

Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa perussuomalaiset teki jytkyn.

Edeltävinä kuukausina entisen pikkupuolueen nousukiito valtasi otsikot. Kilpahevosjournalismi kukoisti.

Eduskuntatutkimuksen keskuksen raportin mukaan vaalikilvassa syntyi tarina, jossa toimittajat pohtivat perussuomalaisten kanssa samoihin kannatuslukemiin valahtaneen Sdp:n alennustilaa. Oliko syypää puolueen puheenjohtaja Jutta Urpilainen ja vaikuttiko hänen sukupuolensa asiaan?

Tästä huolimatta suomalainen journalismi pysytteli pääosin asiassa. Substanssipitoista vaalisisältöä tuotettiin määrällisesti eniten, muistuttaa e2 Tutkimuksen tutkija Ville Pitkänen.

”Enkä usko, että tilanne olisi ratkaisevasti muuttunut esimerkiksi vuonna 2015. Eli ei tilanne Suomen vaaliuutisoinnissa ole kovin synkkä. Ainakaan verrattuna Yhdysvaltoihin.”

Pitkäsen mukaan kilpahevosjournalismista puhuttaessa huomio kiinnittyy helposti yksittäisiin mielipidetutkimusten tuloksiin. Samalla unohtuu, että substanssi seuraa vanavedessä.

Lisäksi vaikka vaalikoneet ovat yksi esimerkki napakan sisällön monipuolisuudesta. Niitä suomalaismedia on hyödyntänyt kansainvälisenä edelläkävijänä.

”Siltä osin substanssin määrä on Suomessa kasvanut. Jos verrataan 1990-lukua 2000-lukuun, niin vaalikoneet tuovat äänestäjän saataville valtavasti enemmän informaatioita ehdokkaista.”

Me päätämme mistä vaaleissa puhutaan, kuului Journalisti-lehden (1/2019) pääkirjoituksen otsikko. Kirjoituksessa päätoimittaja Maria Pettersson esitti kysymyksen, jonka pitäisi vaalien alla olla jokaisen toimittajan huulilla: ”Mitä teemoja juuri meidän yleisömme pitää tärkeinä?”

Virkkeeseen tiivistyy ajatus siitä, miten vaihtoehtoinen vaalijournalismi voisi toimia. Sitä on pohtinut myös Jay Rosen.

Media voisi selvittää itse yleisönsä vaalihuolet ja valita niistä parhaiksi katsomansa teemat. Sitten tuotaisiin julki agenda, jonka toimitus lupautuisi säilyttämään sivuillaan ja sisällössään äänestyspäivään asti.

Kilpahevosjournalismin korvaisi vaalijournalismi, joka perustuu kansalaisten agendaan. Äänestäjä saattaisi hyötyä uutiskulutuksestaan täysin eri tavalla.

Yhtälö tosin on hankala. Vaalijournalismi on uutisjournalismia ja elää siitä, mitä ympäröivässä yhteiskunnassa tapahtuu.

Suomalaisten vaaliagendaa on selvitetty jo muun muassa Taloustutkimus Oy:n ja Kunnallisalan kehittämissäätiön raporteissa.

Kärkeen ovat nousseet nuorten syrjäytymisen ehkäiseminen, vanhustenhoidosta huolehtiminen, koulutuksen määrärahojen suojelu, valtion velkaantumisen ja ilmastonmuutoksen saaminen hallintaan.

Näihin uusien edustajien tulisi tarttua, sanoo kyselyihin vastannut kansa.

Siinä agendaa kerrakseen, mutta medialle se ei voi toimia ainoana ohjenuorana, sanoo Ville Pitkänen.

”Väistämättä medialogiikka toimii niin, että ne teemat pysyvät tapetilla, joiden ympärille saadaan vauhtia ja jännitettä.”

Pitkänen arvioi, että kansalaislähtöinen agenda jäisi vaaliuutisvirrassa yksittäisiksi nostoiksi, mikäli vastakkainasettelua ei syntyisi. Kokonaiskuvassa tärkeämpää olisi katseen kääntäminen yleisöön.

”Media voi tuutata vaikka joka päivä syväanalyysia ulos, mutta iso osa äänestäjistä ei siihen jaksa syventyä. On passiivista jengiä, jonka tavoittaminen on suurempi ongelma kuin se, että median tarjonta Suomessa olisi kilpahevospainotteista”, Pitkänen sanoo.

Eduskuntavaalitutkimuksen tilastot kertovat, että vuonna 2015 vaaleja seurasi vähintään melko aktiivisesti television vaalikeskusteluista 43,6 prosenttia ja sanomalehtien sivuilta 43,9 prosenttia vastanneista.

Sisällöllinen vallankumous ei siinnä horisontissa, myöntää Anu Koivunen.

Amerikkalaiskollega Rosenin kritiikissä on silti oivallus: median pitäisi ottaa enemmän vastuuta ja kertoa selvemmin roolistaan vaalikeskustelujen sisällön määrittäjänä.

Esimerkiksi kehutut vaalikoneetkin ovat ongelmallisia niin kauan kuin niiden painotuksia ympäröi nykyinen ”neutraaliuden aura”, Koivunen sanoo.

”Ei pitäisi teeskennellä, että nämä nyt vaan ovat näiden vaalien keskeiset teemat. Siihen sisältyy aina valintaa.”

”Itse ajattelen kansalaisena, että olisi virkistävää, jos eri mediat tekisivät erilaisia painotuksia. Tosi masentavaa, jos kaikki mediat yrittävät iskeä johonkin kuvitteelliseen kansakunnan sieluun ja puhuvat samasta asiasta. Se on demokratian kannalta ongelma.”

Suomen Kuvalehti pyysi Suomen suurimpia uutismedioita kertomaan omat painotuksensa vaalikevään uutisoinnissaan.

Yle, Ilta-Sanomat ja Kaleva kieltäytyivät vastaamasta kyselyyn lainkaan.

”Kysymyksissä luettelemanne asiat ovat kaikki meille tärkeitä, on hankalaa asettaa numeroasteikolla toista toista tärkeämmäksi”, kertoi Ylen uutis- ja ajankohtaistoiminnan politiikka ja yhteiskunta -toimituksen päällikkö Paula Pokkinen sähköpostitse.

Myös Suomen Kuvalehden päätoimittaja Ville Pernaa täytti kyselyn. Vastauksia vertailtaessa on hyvä huomata, ettei aikakauslehden tarvitse suorittaa vaaliseurantaa uutisvälineiden tavoin. Liikkumavaraa on enemmän.

Kyselyn tulokset sijoitettiin nelikenttään. Mitä ylemmäksi media sijoittuu, sitä enemmän se pyrkii painottamaan kansalaisten agendaa. Vastaavasti mitä alempana tiedotusväline on, sitä enemmän uutisissa painottuu vaalien kuvaaminen kilpailuna ja valtakamppailuna.

Vaaka-akseli kuvaa sitä, kuinka tärkeäksi media näkee eri puolueiden tasapuolisen esillä pitämisen.

Mitä enemmän media on vasemmalla, sitä vahvemmin sen uutisoinnin lähtökohtana ovat ajankohtaiset ja tulevaa hallituskautta koskevat politiikan sisällöt. Silloin myös esillä olevat puolueet valikoituvat teemojen mukaan ja isot saavat enemmän näkyvyyttä.

Akselin oikealle puoliskolle asettuva media taas näkee tärkeämpänä pitää esillä kaikkia vaalipuolueita tasapuolisesti.

Välineiden sijoittuminen kentälle kertoo, että suomalainen media ei ole yhdestä puusta vaan painottaa vaalijournalismissa eri asioita.

Eniten medioita sijoittui nelikentän keskelle.

Keskisuomalainen piti kaikkia vaaliuutisoinnin ulottuvuuksia erittäin tärkeinä, joten se päätyi häränsilmään. Samoin kävi Aamulehdelle, jonka pienehköt linjaerot nollasivat vastauksissa toisensa.

Kaiken pitäminen tärkeänä voi kertoa myös siitä, että omaa uutisointia ei ole juuri linjattu.

Iltalehti ja MTV painottuvat hiukan muita enemmän kilpahevosjournalismin suuntaan. Turun Sanomat ja Helsingin Sanomat puolestaan korostavat kansalaisten agendaa huomattavasti muita enemmän, kuten Helsingin Sanomat kirjoittikin tekevänsä.

Neljä välinettä kertoi pitävänsä politiikan keskeisiä sisältöjä tärkeämpänä asiana kuin puolueiden tasapuolista esittelyä, mutta puolet viestimistä valitsi tasapuolisuudessa varovaisen linjan.

Neutraaleihin vastauksiin vaikutti luultavasti kysymyksenasettelu, jossa mainittiin ”kaikki vaaleihin osallistuvat puolueet”. Esimerkiksi MTV painotti, ettei se tässä mielessä noudata tasapuolisuutta, sillä nykyiset eduskuntapuolueet ovat etusijalla.

Yllä esitetty nelikenttä perustuu kahdeksaan tiedotusvälineille esitettyyn väittämään, joita ne arvioivat sen perusteella, kuinka tärkeä kyseinen asia on vaalijournalismissa. Arvo 1 tarkoittaa, että asia ei ole lainkaan tärkeä, arvo 5 puolestaan merkitsee erittäin tärkeää.

Eniten yksimielisyyttä on nähtävissä vastauksissa, jotka koskevat kansalaisten mielestä tärkeitä teemoja sekä kansalaisten vaikutusmahdollisuuksia. Niissä vastausten keskiarvo on peräti 4,55/5.