Facebookissa Saarta haukutaan suvakiksi ja kysytään, miksi hän hyysää turvapaikanhakijoita. Hän vastaa jokaiseen viestiin.

Arvoisa Herra Tasavallan Presidentti. Olen SPR:n vapaaehtoistyöntekijä Turusta. Olen työskennellyt irakilaisten ja afganistanilaisten maahanmuuttajien kanssa yli puoli vuotta ja joutunut seuraamaan heidän tilannettaan, joka on monelle hyvin epätoivoinen, koska oleskelulupapäätöksen saaminen on vienyt monet itsemurhan partaalle, ja muutama on sen jo toteuttanut, valitettavasti.

(–) Siksi toivonkin, Herra Tasavallan Presidentti, että Mohanad saisi myönteisen päätöksen. Olen kirjoittanut myös Migrille (Maahanmuuttovirastoon), mutta tuntuu, että siellä päätöksiä jaellaan lähes arpapelillä.

Tämä asia valvottaa minua jatkuvasti, kuten nytkin kun en saa unta ajatellessani hyvän ystäväni kohtaloa.”

Eihän presidentti näistä asioista päätä, mutta silti, viimeinen vetoomus, ajatteli Teppo Saari, kun syksyllä 2016 kirjoitti presidentille irakilaisesta ystävästään. Turvapaikkahakemus oli ollut vuoden vireillä.

”On väärin, että päätöstä joutuu odottamaan niin kauan. Vuoden aikana oppii elämään arkea Suomessa, jopa suomalaistuu. Kun sitten saa kielteisen päätöksen, se musertaa ihmisen.”

Turkulainen Teppo Saari, 66, lähti mukaan vapaaehtoistyöhön silloin kuin moni muukin suomalainen, syksyllä 2015. Hänen ensimmäinen tehtävänsä oli järjestellä Turun Mäntykoti, tyhjillään ollut entinen vanhuspalvelujen hoivayksikkö, turvapaikanhakijoiden hätämajoitukseksi. Parin muun vapaaehtoisen kanssa hän kokosi 150 sänkyä, kalusti huoneet kaapeilla ja pöydillä.

Kun asukaat tulivat, he halusivat kertoa taustastaan ja matkastaan Suomeen. Saari kuunteli. Hän kertoi Suomen tavoista ja siitä, miten täällä pitäisi käyttäytyä. Nuorille miehille hän esimerkiksi painotti, että naisia ei saa koskea ilman lupaa. Ja opasti, missä on kauppoja ja apteekki. Korosti, että suomen kieli on opittava.

Tunnelma keskuksessa oli odottava. Toiveikaskin.

Lokakuussa 2016 tuli kielteinen turvapaikkapäätös.

Saari alkoi vierailla Mäntykodissa päivittäin. Asukkaista, henkilökunnasta ja vapaaehtoisista muodostui pikkuhiljaa iso perhe.

Yhtenä päivänä Saari huomasi ujonoloisen nuoren miehen kamera kaulassa.

22-vuotias irakilainen Mohanad innostui silminnähden, kun kävi ilmi, että suomalaisella vapaaehtoisella ja hänellä on yhteinen harrastus. Siitä lähtien parivaljakko tapasi toisensa nelisen kertaa viikossa. He kuvasivat merta, Aurajoen rantaa, Turun linnaa, kaupunkinäkymiä Vartiovuorenmäeltä. Mohanad alkoi kotiutua.

”Tuomiokirkossa olimme kerran yli neljä tuntia. Hän vain halusi istua kirkossa, koska siellä oli niin rauhallista ja hiljaista.”

Tuli kevät. Turvapaikanhakijat opiskelivat suomen kieltä, joku lähti kalaan, toinen löysi suomalaisen tyttöystävän. Kesän kynnyksellä Mohanad ajatteli, että voisi kuvata pakolaisten arkea Turussa. Hän sai teoksensa esille Turun pääkirjastoon, omaksi näyttelyksi.

”Olimme molemmat tosi ylpeitä näyttelystä. Mohanad pääsi elämänsä ensimmäiseen tv-haastatteluun.”

Lokakuussa 2016 tuli kielteinen turvapaikkapäätös. Valitusprosessi alkoi.

Saari kannusti Mohanadia, että tämä muistaisi kertoa kaikki pienetkin asiat, jotka voivat vaikuttaa uuteen päätökseen. Yhdessä varattiin aika asianajajalle. Välillä täytettiin veroviraston lomakkeita, Saari auttoi löytämään töitä. Mohanad pääsi asentamaan aurinkopaneeleita Citymarketin katolle.

”Vapaaehtoisen tehtäviin ei kuulu tällaisissa asioissa auttaminen, mutta meistä tuli ystäviä ja silloin autetaan toisiamme.”

Saari halusi antaa Mohanadille muuta ajateltavaa ja vei hänet suomalaiskavereidensa matkassa Tikkakoskelle, Suomen Ilmavoimamuseoon. On luotava toivoa, vaikka valitus tulisi kielteisenä takaisin.

Saari tietää, mihin epätoivo pahimmassa tapauksessa johtaa: turvapaikanhakija tekee itsenäisen päätöksen, kuolee mieluummin Suomessa kuin Irakissa.

”Kun on yksin vieraassa maassa, tarvitsee ystävän.”

Kolme nuorta miestä, Abdullah, Diyaa ja Mohanad, siemailevat Teppo Saaren kanssa kahvia turkulaisessa kahvilassa helmikuussa 2017. Juttelu vaihtuu välillä suomesta englanniksi ja arabiaksi.

Abdullah, 22, tuli puolitoista vuotta sitten Suomeen yksin, mutta Turussa asui ennestään yksi veli. Vanhemmat asuvat kahden siskon ja kolmen veljen kanssa edelleen Syyrian luoteisosassa sijaitsevassa kotikaupungissa Afrinissa, yksi sisko on Saksassa, kaksi veljeä Turkissa.

19-vuotias Diyaa on myös Syyriasta, mutta hän saapui Suomeen yksitoistahenkisen perheensä kanssa. Molemmilla on jo oleskelulupa.

Miesten ainoa suomalainen ystävä on Saari.

”Kun on yksin vieraassa maassa, tarvitsee ystävän. Sellaisen, joka kannustaa eteenpäin. Teppo on juuri sellainen kannustaja”, sanoo Abdullah sujuvalla suomen kielellä.

Suomen kielen oppiminen on Saaren mielestä tulijoiden tärkein tehtävä. Irakilaiset esimerkiksi oppivat kielen usein hitaasti, koska käyttävät niin paljon englantia.

Syyrialainen Abdullah on Saaren mielestä vähän liiankin ahkera opiskelija. Saari kannustaa häntä enemmän ihmisten ilmoille.

”Viime viikolla oltiin Abdullahin ja hänen veljensä kanssa autokaupoilla. Tutkittiin yhdessä ja koeajettiin tunti, hyvä se Toyota Corolla oli. Kaikki vakuutushommat ja käyttömaksut tuli hoidettua lailliseen kuntoon, ja pojat olivat tyytyväisiä.”

Diyaalle suomen oppiminen on ollut vaikeampaa. Saari auttaa keskustellessa löytämään oikeat sanat ja täydentää lauseita.

Mohanad ei vielä puhu suomea.

”Kun olimme tunteneet Mohanadin kanssa muutaman kuukauden, hän kysyi, saako kutsua minua isäksi. Se tuntui aluksi oudolta, mutta olen hyväksynyt tittelin ja kannan sitä ylpeänä”, Saari sanoo.

Aluksi Mohanadin perhe Irakissa oli hieman säikähtänyt, että kuka tällainen Teppo oikein on.

”Nyt perheeni on iloinen Teposta”, Mohanad sanoo.

Diyaa kirjoiti eräänä iltana Saarelle viestin: ”Hyvää yötä, isää.” Saari korjasi heti, että isässä on vain yksi ä-kirjain.

Nyt hyvänyöntoivotus tulee joka ilta oikein kirjoitettuna: ”Hyvää yötä, isäni. Kauniita unia.”

”Jotenkin vain tulen ulkomaalaisten kanssa paremmin toimeen.”

Teppo Saaresta tuli ”isä” yli kuusikymppisenä. Saari teki elämäntyönsä, 32 vuotta, rekkakuskina. Vaatekuorma kulki Turusta kajaanilaisiin ja helsinkiläisiin vaatekauppoihin. Ajokeikalle hän lähti yleensä sunnuntai-iltana ja palasi kotiin lauantaina. Perhettä tai parisuhdetta hän ei omien sanojensa mukaan ehtinyt perustaa.

Lomilla Saari reissasi ulkomailla: Neuvostoliitossa, Japanissa, Malesiassa, Thaimaassa, Omanissa, Yhdysvalloissa, Meksikossa, Kanadassa, Myanmarissa… Matkustamiseen hän sai yhdistettyä myös rakkaan harrastuksen, valokuvaamisen. Saari jäi eläkkeelle 63-vuotiaana. Työelämän kokoinen aukko oli täytettävä tekemisellä.

”Olen ollut aina kiinnostunut eri kulttuureista ja matkoilla tutustunut helposti ihmisiin. Siksi eri maista tulevien turvapaikanhakijoiden auttaminen sopii minulle.”

”Koin myös, että he ovat kaikkein heikoimmassa asemassa, kun ovat vieraassa maassa yksin.”

Saari laskee, että nykyään hänen Facebook-kavereistaan 262 on ulkomaalaistaustaisia ja 17 kantasuomalaisia.

”Jotenkin vain tulen ulkomaalaisten kanssa paremmin toimeen.”

SPR:n toiminnan lisäksi Saari on omistautunut muullekin vapaaehtoistyölle: hän ohjaa lapsia ja nuoria autojen pienoismallikerhossa ja kävelyttää ikäihmisiä niin kutsutun halikoiran kanssa.

”Hän on samanlainen kuin sinä. Ainoa ero on, että hän ei ole rasisti”

En mä tuollaisen mutakuonon vieressä istu!

Kerran noin kolmekymppinen suomalainen mies pomppasi kimpaantuneena bussipysäkin penkiltä pystyyn, kun sai vierustoverin.

Saari seurasi tilannetta ja kysyi rauhallisesti, mitä viereen istuutunut oli miehelle tehnyt. Oliko mies kenties menettänyt tukiaan ja työpaikkansa tuntemattoman takia? Kuulemma ei, mutta ”niiden vaan ei tarvitse olla täällä”.

”Sanoin, että arvostan jokaista mielipidettä, mutta ne pitää perustella. Perusteluja ei löytynyt.”

Toisen kerran suomalainen nuorukainen ihmetteli Saaren irakilaisen ystävän ulkonäköä.

”Hän on ihan samanlainen tavallinen nuori mies sisältä kuin sinä, ainoa ero on, että hän ei ole rasisti”, Saari kertoo vastanneensa. Kohta irakilainen ja suomalainen kättelivät.

Tätä Saari tekee. Keskustelee, vaatii perusteluita. Kadulla, bussissa, sosiaalisessa mediassa.

Facebookissa hänelle lähetetään paljon vihaisia viestejä. Haukutaan suvakiksi ja kysytään, miksi hän hyysää turvapaikanhakijoita. Viestit on höystetty kirosanoilla.

Saari vastaa kaikkiin.

”Yleensä kirjoitan, että autan, koska he tarvitsevat apua. Pyydän myös, että voisimme keskustella asioista sivistyneesti.”

Muutama ”kriitikko” on kuulemma muuttanut mielipiteitään pakolaisista.

”Viha johtuu siitä, että ihmiset eivät tapaa ja juttele keskenään. Ulkomaalaiset haluaisivat jutella suomalaisille vaikka bussissa, mutta eivät uskalla. Usein yritän tsempata heitä ottamaan kontaktia. Menen viereen, kysyn kuka olet, mistä olet, joskus olen pyytänyt kahville.”

Abdullah nyökyttelee. Hän kävi kitarakurssilla, jolla oli suomalaisia, mutta ei tutustunut kehenkään.

”Minä en uskaltanut jutella, eivätkä suomalaiset. Tutustuminen vaatii aikaa.”

Saari näki, että mies oli jäässä.

Mäntykodin hätämajoitus lakkautettiin viime vuoden lopulla. Saari ilmoittautui ainoana vapaaehtoisena tyhjennyshommiin.

”Asukkaiden lähteminen tuntui haikealta. Joku palautettiin kotimaahan, toinen pääsi onnellisesti yksityismajoitukseen, suurin osa muutti muihin keskuksiin. Asukkaat pitivät Mäntykotia oikeasti kotina, jonne oli kiva mennä ja jossa oli turvallista.”

Nyt Saaren torstait ja perjantait kuluvat Pansion vastaanottokeskuksen vaatevarastossa pyykinpesussa ja vaatteiden lajittelussa.

”Se onkin aina yhtä moikkaamista ja halia. Moni vanha tuttu tulee pistäytymään varastoon, vaikka ei tarvitse mitään. Olen kai sellainen lepotuoli, kuuntelen siinä. Sovitaan, että juttu jää meidän kahdenväliseksi.”

Ennen joulua somalialainen mies tuli varastolle crockseissa, t-paidassa ja verkkareissa. Saari näki, että mies oli jäässä. Hän sanoi, että talvella ei auta kuin pukea päälle pitkät alushousut, aluspaita, flanellipaita, villapaita ja toppatakki. Hän antoi miehelle vaatteet. Lopuksi vielä kietaisi huivin kaulaan.

”Mies kiitti ja halasi. Silloin tuntui, että teki todella jotain toisen hyväksi.”

’Tasavallan presidentti Sauli Niinistö on vastaanottanut viestinne, jossa toivotte apua ystävänne turvapaikkamenettelyssä. Kiitän viestistänne ja ystävänne elämäntilanteen jakamisesta.

Valitettavasti tasavallan presidentti ei voi auttaa ystäväänne. Maahanmuuttovirasto tekee turvapaikkapäätökset itsenäisesti: Ulkopuoliset tahot eivät voi antaa Maahanmuuttovirastolle toimintaohjeita tai muuttaa sen tekemiä päätöksiä. Turvapaikkapäätöksestä voi valittaa hallinto-oikeuteen.

Parhain terveisin,

Minna Hulkkonen

Tasavallan presidentin neuvonantaja”

Kirjeitä presidentille, maahanmuuttovirastoon, oikeuskanslerille. Työnhaussa auttamista, virastoissa tulkkaamista, asunnon etsintää.

Huolta, turhautumista, suruakin.

Teppo Saari ei luovuta.

”Kukapa ei poikiaan auttaisi.”

Teppo Saari, 66