Porovotkalla rakennettu valtion viinafirma pilattiin pilkkomiskuntoon. Hätiköidyt yrityskaupat rampauttivat Altian. Koskenkorva on uhattuna.

Finlandiaa liukuu Rajamäellä pulloittain. IL

Alko sai uskomattoman joululahjan vuonna 1979. Neuvostoliitto miehitti tuolloin Afganistanin, mikä repi suurvaltojen suhteet riekaleiksi.

Valtion viinayhtiö oli noin kymmenen vuotta aiemmin esitellyt vientiin tarkoitetun hienon viinaksen, Finlandia Vodkan. Alko elätteli toiveita saavansa sen avulla läpimurron Yhdysvalloissa, pitkään kuitenkin tuloksetta.

Afganistanin miehitys johti kauppaboikotteihin, joiden yksi uhri oli Neuvostoliiton ykkösviina – Stolitshnaja. Suomalaiselle votkalle tämä oli onnenpotku. Helsinkiin alkoi sataa tilauksia rapakon takaa. Yhdysvallat oli kulissien takana tasannut suomalaisvotkan Amerikan-valloitusta poliittisista syistä.

Amerikkalaiset eivät huolineet suomalaisia jäänmurtajia, ja jopa suomalaiset juustot ja jääkiekkomailat yritettiin kieltää. Kotimarkkinoitaan vimmatusti puolustaneet jenkkifirmat olivat Yhdysvaltain Helsingin-lähetystölle kestoharmi, mutta lähetystö koki tärkeämmäksi auttaa Neuvostoliiton pienen naapurin yrityksiä.

Helsingin-suurlähettiläs Rozanne Ridgway otti Alkon kummilapsekseen.

– Avustimme suomalaisyrityksiä saamaan jalansijaa Yhdysvalloissa. Finlandia Vodkalla oli suuria vaikeuksia saada osansa Amerikan-markkinoista ja se kärtti meiltä neuvoja, kuinka he voisivat kohentaa asemaansa, Ridgway kertoo arkistoidussa amerikkalaisten diplomaattien haastattelusarjassa.

Afganistanin miehitys ja suurlähetystön tuki avasivat vihdoin tuiki tärkeän markkinan. Karibianmerellä sijaitsevasta Puerto Ricon itsehallintoalueesta tuli Alkon sillanpää Amerikoissa.

Suomalaisvotka virtasi maailmalle, mutta rahavirta Alkon kassaan oli pelkkä noro. Myynninedistäminen ja mainonta söivät tulot.

Kumppani Amerikasta

Vuonna 2000 Finlandiasta kiinnostui iso kentuckylainen perheyhtiö. Pörssissä noteerattu Brown-Forman halusi ostaa suomalaisen votkan, josta oli kasvanut kaikkialla tunnettu merkkituote.

Tässä vaiheessa Finlandia Vodka ei ollut enää vanhan Alkon omistama tuotemerkki, sillä Suomen hallitus oli pilkkonut Alkon Suomen liityttyä Euroopan unioniin.

Valtio oli siirtänyt Alkon tehtaat, tuonnin, tukkukaupan sekä tutut kansalliset juomamerkit kuten Koskenkorvan ja Jaloviinan uudelle valtion viinafirmalle, Altialle.

Toimitusjohtaja numero 1. Veikko Kasurinen piti ison yrityskaupan hintaa liian kovana. Valtion edustaja Altiassa antoi Kasuriselle potkut vuonna 2005. ARI LEPPÄ / KL

Finlandia Vodka oli Altian omaisuuden ydin. Amerikkalaiset ostivat tuotemerkin pois vuonna 2000 kolmivaiheisella kaupalla, josta viimeiset osat toteutettiin vuosina 2002 ja 2004.

Brown-Forman maksoi merkistä noin 230 miljoonaa euroa. Hinta oli kehno. Lähes vastaavantapaisesta alkoholimerkistä Amerikassa maksettiin yli miljardi euroa.

Valtio naamioi kaupan yhteisyritykseksi, arvatenkin hälventääkseen poliittista vastarintaa. Vasemmistopoliitikot vierastivat kaikenlaista yksityistämistä.

Brown-Formanin asiakirjat kuitenkin kertovat, että amerikkalaiset olivat sitoutuneet ostamaan kaikki votkaosakkeet etukäteen kiinnitettyyn hintaan. Siten Suomi kauppasi Finlandian kerralla ja kokonaan, mutta tarkoituksenmukaisuussyistä viipaloi kauppasumman kolmeen maksuerään.

Valtio rahasti

Altian johtajat olisivat halunneet pitää votkamerkin yhtiöllään ja kasvattaa uutta yritystä Finlandian siivellä.

Kauppa- ja teollisuusministeriö ei tähän suostunut. Ministeriö käski myymään Finlandian, sillä valtio ei luottanut Altian johtajien taitoihin ja firman rahkeisiin.

Toimitusjohtaja numero 2. Leena Saarinen perui ison investoinnin Koskenkorvan-tehtaille. Poliitikot pettyivät ja omistaja antoi Saariselle potkut vuonna 2007. PEKKA KARHUNEN / KL

Valtiovarainministeri Sauli Niinistö (kok) rahasti ensimmäisen maksuerän, noin 80 miljoonaa euroa, suoraan valtion kassaan. Altia sai pitää itsellään loput noin 150 miljoonaa.

Kaupasta huolimatta – tai jopa kaupan seurauksena – Finlandian valmistaminen on jatkunut Suomessa keskeytyksettä. Altia tislaa, sekoittaa, pullottaa ja pakkaa votkan alusta loppuun saakka Koskenkorvan ja Rajamäen tehtailla rahtityönä amerikkalaisen omistajan lukuun.

Valmistussopimus on voimassa vuoteen 2025. Porovotkan päämarkkinoita ovat nyt Puola ja Israel.

Amerikkalaisomistaja on yli kaksinkertaistanut Finlandian menekin. Viime vuonna Brown-Forman myi 3,4 miljoonaa Finlandia-laatikkoa. Kussakin laatikossa on 9 litraa viinaa.

Salainen myrkkypilleri

Votkakaupan tärkeimpiä ehtoja ei ole aiemmin kerrottu julkisuudessa. Suurimmat liikesalaisuudet ovat valmistussopimuksen arvo sekä Koskenkorvan-tehdasta koskeva turvaamispykälä.

Valtio sai kaupasta huonon hinnan, mutta ei tässä kaikki.

Valtio teki samalla kehnon kaupallisen rahtivalmistussopimuksen. Ensimmäiset seitsemän vuotta Altia joutui valmistamaan amerikkalaisyhtiölle votkaa tappiolla tai ilman katetta. Vasta vuonna 2007 Altia sai taivuteltua Brown-Formanin maksamaan pienen rahallisen katteen.

Amerikkalaiset ovat lisäksi puristaneet Suomelta salaisen erityisehdon. Jos valtio myy Altian tai Koskenkorvan-tehtaan, Brown-Formanilla on oikeus lunastaa tehdas.

Lunastusehtoa kutsutaan yritysslangissa myrkkypilleriksi. Lausekkeen avulla Brown-Forman turvaa itsensä sitä vaaraa vastaan, ettei kukaan ulkopuolinen tai vihamielinen pysty lopettamaan Finlandia Vodkan valmistamista alkuperäisessä tehtaassa.

Brown-Formanille ehto on erittäin tärkeä. Mainonnassaan ja markkinoinnissaan yhtiö nimittäin vakuuttaa, että votka valmistetaan suomalaisesta ohrasta ja puhtaasta ”jäätikön” vedestä. Brown-Forman voi lunastaa tuon mielikuvalupauksen vain valmistuttamalla viinan Suomessa.

Altialle ja valtio-omistajalle ehto ei ole yhtä edullinen. Valtio on kymmenen vuotta yrittänyt koulia Altiaa myyntikuntoon tai pörssitettäväksi. Toistaiseksi nuo haaveet ovat kilpistyneet siihen, että Altia on taloudellisesti kuralla. Mutta, jos Altian yksityistäminen tulisi joskus ajankohtaiseksi, Brown-Formanin lunastusoikeus pakottaisi valtion tekemään inhottavan päätöksen.

Toimitusjohtaja numero 3. Antti Pankakosken ura tyssäsi Norjan-yksiköiden aiheuttamaan tuloskierteeseen. Omistaja antoi Pankakoskelle potkut vuonna 2013. JOEL MAISALMI

Amerikkalaiset eivät aio luopua Koskenkorvan-tehtaasta. Tarvittaessa he marssivat tislaamoon uusina omistajina ja alkavat määrätä. Amerikkalaiset eivät välttämättä ole kiinnostuneita jatkamaan Koskenkorva-merkkisen pienen suomalaisviinan valmistamista tai kehittämään tehtaan rehu- ja tärkkituotantoa, kuten Altia nykyisin tekee.

Todennäköisesti valtio joutuisi pilkkomaan Altian ennen yksityistämistä.

Viinafirmasta on ollut kiinnostunut miljonääri-sijoittaja Esa Karppinen. Toisaalta Finlandian sopimusvalmistus käytännössä takaa suomalaisen etanolivalmistuksen, koska Altia ei kuitenkaan voisi ostaa siihen tarvittavaa viljaa ulkomailta tai valmista ulkomaista etanolia. Tällä on iso merkitys Altian teollisuuden kannattavuudelle ja jatkuvuudelle eli sekä Koskenkorvan ja Rajamäen tehtaiden toiminnalle.

Osta ja kasva

Suomen valtion määräysvaltaa Altiassa yhtiön alkuvuosina käytti kauppa- ja teollisuusministeriön virkamies

Markku Tapio

. Hän neuvotteli sopimuksia ja valvoi yhtiötä. Hän oli hallituksen puheenjohtaja, sanalla sanoen Altian kunkku.

Altian ensimmäiseksi toimitusjohtajaksi Tapio poimi entisen Alkon pomon Veikko Kasurisen. Kasurisen piti kasvattaa Altia nopeasti myyntikuntoon. Aivan ensiksi Altian piti ostaa itsensä isommaksi. Kasurinen sai pesämunaksi Finlandia-kaupasta yli jääneet 150 miljoonaa euroa.

Kasurisen johtoryhmä neuvotteli norjalaisen Arcus-nimisen valtionyhtiön ostamisesta. Arcus on Norjan Altia, joka on nykyisin kannattava ja kasvava yritys. Arcus ei kelvannut Tapiolle. Hän oli syttynyt norjalaisten liikemiesten ja pääomasijoittajien rakentamaan Scandinavian Beverages Groupiin – SBG:hen – ja norjalaisten puuhamiesten reteisiin puheisiin.

SBG oli laajentunut nopeasti yritysostoilla, se oli haalinut velkarahalla pieniä alkoholitukkureita Suomesta, Ruotsista ja Norjasta.

Tapio pakotti Altian johdon ostamaan SBG:n. Kauppaan hupenivat kaikki Finlandia Vodkasta saadut rahat. Altia maksoi SBG:stä alalla huikeat 156 miljoonaa euroa.

Tarkastaja varoitti

Ennen lopullista sopimusta Kasurinen teetätti ostokohteesta tarkastuksen. Tarkastuksen suoritti tilintarkastus- ja neuvontayritys KPMG. Se syynäsi norjalaisyhtiön ja laati erittäin kriittisen lausunnon.

Altia tuotti sampanjan Nobelpäivällisille vuonna 2006. Edes kruununprinsessa Victorian koukkaaminen markkinoinninedistäjäksi ei pelastanut tappiollista Ruotsin-liiketoimintaa. GETTY IMAGES

Iltalehden hallussa on KPMG:n salainen due diligence -tarkastusraportti, jossa KPMG varoitti Altiaa: kaikki ei ollut reilassa.

Tarkastajat eivät olleet saaneet tutustua tarvitsemiinsa tietoihin. Myyjät olivat mahdollisesti kaunistelleet yrityksensä arvonmäärityksiä, tulevat kassavirrat olivat yläkantissa ja usein pelkkien puheiden varassa. KPMG teki lukuisia huomautuksia ja kehotti Altiaa ainakin vaatimaan osan kauppasummasta sulkutilille. KPMG yritti näin kertoa, että haiskahtaa epäilyttävältä.

Markku Tapio ei pitänyt lukemastaan. KPMG joutui sivuun kaupan jatkovalmistelusta, tarkastusraporttikin piilotettiin.

Altian toimitusjohtaja Kasurinen ei varsinaisesti vastustanut kauppaa, mutta hän piti Tapion sopimaa kauppasummaa liian suurena. Kasurinen teki alkeellisen virheen. Hän kirjautti eriävän näkemyksensä hallituksen pöytäkirjaan. Loppuvuodesta 2004 Tapio junttasi kaupan läpi.

Muutama kuukasi tämän jälkeen toimitusjohtaja Kasurinen lähti Altiasta. Hän antoi lähipiirinsä ymmärtää eronneensa protestiksi. Todellisuudessa Tapio antoi Kasuriselle potkut, koska Kasurinen oli vastahankainen ja yhteistyökyvytön. Kasurinen kuoli vuonna 2013.

Viinaa ja polttoainetta

Uudeksi toimitusjohtajaksi Tapion johtama Altian hallitus nimitti

Leena Saarisen

, Suomen Unileverin toimitusjohtajan.

Saarisen piti hitsata Altia ja SBG saumattomasti yhteen. SBG:n Ruotsin-toiminnot takkusivat. Sen tavara ei mennyt kaupaksi vaikka yhtiö palveli jopa Ruotsin kruunupäitä. Monia SBG:n norjalaisia avainhenkilöitä alkoi liueta vieden usein mukaansa päämiehiä ja liiketoimintaa.

Saarinen tahtoi samaan aikaan laajentaa Altian teollisuutta. Ajan hengen mukaisesti hän innostui uusiutuvasta energiasta ja politiikan tarjoamista kaupallisista mahdollisuuksista. Saarinen päätti laajentaa Koskenkorvan-tehdasta.

Tehtaan piti ryhtyä tuottamaan bioetanolia, jonka ostaisi toinen valtionyhtiö Neste liikennepolttonesteen raaka-aineeksi. Lisäksi Altia olisi laajentanut tärkkelys- ja rehuvalmistustaan, jotka ovat viinan tislaamisen sivutuotteita.

Bioetanoli oli määrä valmistaa samasta raaka-aineesta kun viina: pohjalaisesta ohrasta. Laajennus olisi toteutuessaan tuplannut Koskenkorvan-tehtaan vaatiman ohra-alan, uutta peltoa olisi tarvittu jättimäiset 60 000 hehtaaria.

Kauppa- ja teollisuusministerinä toiminut biotalouden poppamies Mauri Pekkarinen (kesk) hykerteli tyytyväisenä. Viljelijätkin odottivat kieli pitkällä kohta valmistuvaa Altian rahahanaa, josta saattoi heruttaa rahaa hamaan tulevaisuuteen.

Valtava pettymys

Harmillisesti ohran hinta alkoi kuitenkin nousta jyrkästi, kun ruuasta tuli Aasian kasvutalouksissa pulaa.

Eri puolilta alkoi nousta vastustajia, jotka vaativat lainsäätäjiä kieltämään viljan tuhlaamisen polttoaineeksi. Altian johto päivitti jatkuvasti investointinsa kannattavuuslaskelmia.

Saarinen perui investoinnin. Yhtiön tekemät päivitetyt laskelmat osoittivat, että Alkon riskinkantokyky ei riittäisi. Altian taloudellisen selkärangan katkaisivat Altian Ruotsin-yritykset, joista tarkastaja KPGM oli alun alkaenkin varoitellut. Ruotsissa toimivat yksiköt tuottivat tappioita ja nielivät rahaa. SBG oli rampauttanut Altian.

Tehdasinvestoinnin peruuntuminen oli valtava pettymys poliitikoille. Tapio joutui sivuraiteelle, toimitusjohtaja Leena Saarinen sai potkut vuonna 2007. Potkuista päätti valtion omistajaohjausyksikön päällikkö Pekka Timonen.

Omistajan mielestä Altia oli tehnyt selkeitä virheitä investointilaskelmissa, ja hanke menetti kannattavuutensa, kun kaikki tuotannon vaatimat oheisinvestoinnit otettiin laskelmaan mukaan. Saarinen on nykyisin Altian norjalaisen kilpailijan Arcus-yhtiön hallituksessa.

Pian potkujen jälkeen Altia kirjasi Ruotsin-toimintonsa menetetyksi. SBG-kaupasta tehtiin noin 50 miljoonan alaskirjaus.

Merkkiviinataloksi

Rekrytointikonsultti keksi Altialle uuden toimitusjohtajan Silja Linesta.

Valtio uskoi, että matkustajalaivavarustamon potkut saanut toimitusjohtaja, Altian uusi pomo Antti Pankakoski tuntisi taxfree-kaupan ja osaisi merkkitavarabisnestä.

Pankakoski hylkäsi teollisuus- ja tukkuristrategiat ja muutti Altian vuorostaan brändien omistajaksi. Tuotemerkkibisnestä oli tutkittu jo Saarisen aikana, mutta silloinen johto piti sitä liian kalliina liikkeenä.

Pankakoski osti akvaviitti- ja konjakkimerkkejä isoilta viinavalmistajilta, jotka halusivat päästä pienistä paikallisista merkeistä eroon. Altia osti muun muassa Renault, Grönstedst ja Larsen

-konjakkimerkit. Kaikista ostoistaan Altia maksoi noin 180 miljoonaa euroa.

Konjakkibisnes on riskialtista liiketoimintaa. Konjakkia voi valmistaa vain rajatulla alueella Ranskan länsirannikolla kasvatetuista viinirypäleistä. Konjakin kulutus kasvaa nopeasti Aasiassa, mutta konjakin tuotanto ei voi kasvaa samaa tahtia. Hinta tasaa kysyntää.

Pankakosken strategian ongelma on siinä, että Altian konjakit kuuluvat ”halpaan” hintaluokkaan. Niiden kuluttajahintoja ei välttämättä voi nostaa samaan tahtiin kuin mitä raaka-aine kallistuu.

Samalla nämä merkit tunnetaan pääasiassa vain Pohjoismaissa eli ilman valtavaa markkinointibudjettia niitä ei voi viedä maailmalle. Kaiken kukkuraksi Pohjolan nuoriso vierastaa väkeviä ja konjakki on aivan outo viina, joten Altian brändien tulevaisuuden asiakaspotentiaali kutistuu.

Maailman suurimmat konjakkitalot ovat varmistaneet oman raakakonjakkinsa kymmenien vuosien sopimuksin viinintuottajien kanssa, yhtiöt omistavat myös itse paljon viinitarhoja. Jättimerkeillä on varaa myös maksaa melkein mitä tahansa markkinoille tulevista bulkkikonjakkieristä, mihin Altian pennoset eivät aina riitä.

Altialla ei ole yhtään omaa tai sopimusviljelijän viiniköynnöstä Ranskassa. Sillä on siten raaka-aineen hintariski ja liiketoiminnan jatkuvuuden vaarantava riski. Näitä uhkia tasaa Altian Ranskassa sijaitseva raakakonjakkivarasto, mutta ennen pitkää varasto on kulautettu kurkusta alas.

Kolmannet potkut

Pankakoski ei ehtinyt nähdä toimitusjohtajana konjakkibisneksen tuloksia. Syksyllä 2013 valtio-omistaja kypsyi Altian kehnoihin liiketuloksiin.

Leena Saarisen potkujen jälkeen Altian kaupankäynnin avainhenkilöitä oli jättänyt yhtiön. Monet viini- ja viinatalot eivät pitäneet Altian uudesta prässäävästä juomajakelumallista. Merkki toisen jälkeen irtisanoi edustuksensa Altian kanssa.

Kun myös Norjan-toiminnon olivat muuttuneet kannattamattomiksi, vuonna 2004 solmittu SBG-yrityskauppa johti jo kolmannen toimitusjohtajan erottamiseen. Pankakoski sai potkut.

Viime vuonna Altia kirjasi menetetyksi loputkin Markku Tapion päättämästä ja asiantuntijoiden varoittamasta yrityskaupasta.

Kymmenen vuoden aikana 2005 – 2014 Altian liikevaihto on reaalisesti laskenut. Yhtiö on menettänyt yrityskaupoissa satoja miljoonia. Altia on velkaantunut ja muuttunut tappiolliseksi.

Viinafirman tulevaisuus ei näytä hyvältä. Altia on pilkkomiskypsä. Alennustilan kruunaa se, että yhtiö on joutunut panemaan jopa lippulaivansa Kossun alennusmyyntiin sen menekkivaikeuksien vuoksi.

Aikamoinen ryyppyreissu.