En pysty kertomaan tilanteesta enempää, sillä se oli ja on yhä hyvin traumaattista. Tuntui kuin päivä olisi vaihtunut yöksi. Vanhat traumani palasivat. Koko se rakennelma, jota olin koonnut, luhistui.

Menin lääkäriin ja valehtelin, että äidilläni on syöpä ja tarvitsen unilääkkeitä. Sitten kävin kirjoittamassa fysiikan preliminääristä täydet pisteet, menin kotiin ja otin kaikki lääkkeet kerralla.

Asuin lapsuuteni kylässä, jossa kaikki olivat fundamentalistisen uskonnollisia. Minulla on neljä veljeä ja rakastavat vanhemmat, mutta uskonto varjosti elämää. Jo nelivuotiaana pyysin joka ilta anteeksi kaikilta perheenjäseniltä.

Siitä on yhä vaikea puhua. Kun puhun elämästäni, tuntuu siltä kuin kertoisin jostakin toisesta.

Noin kymmenvuotiaana minussa syntyi poika nimeltä Joel. Hän on osa minua, mutta erillinen persoona. Tuo iloinen pieni poika edustaa kaikkea hyvää ja puhdasta. Hän on ystävä, jonka rikkinäinen mieleni loi, koska minulla ei ollut kuuntelijaa.

Parhaalla tahdollakaan en voi sanoa kuin sen, että olen hengissä hoidosta huolimatta. Kerroin sairaalassa selvästi, mitä minulle on tehty. En silti saanut terapiaa, vaan skitsofreniadiagnoosin ja 19 eri lääkettä. Tunsin itseni kemikaalikoekaniiniksi. En ymmärrä, miksen saanut muuta apua.

Pystyin juttelemaan omahoitajalleni. Muuten on sanottava, että osastolla oli monia hulluja, eivätkä he olleet potilaita.

Opin tekstiä sivukaupalla ulkoa, mutten muista ystäväni häitä, koska eri osa mielestäni on ollut paikalla. Joskus kuulen Joelin äänen: ei hätää, minä autan sinua. Saatan kuulla muitakin ääniä, kuten hätääntyneen lapsen itkua. Ajattelen, että se olen minä pienenä. Muut äänet eivät ole erillisiä kuten Joel, jolla on oma käsiala ja tapa puhua.

Joskus mietin, voiko tällainen sairaus olla totta. Oireet ovat niin erikoisia. Toisaalta ihailen mielen kykyä kehittää selviytymistapoja. Jos kipu on sietämätöntä, mieli päättää, ettei sitä ole. Jos on elänyt sellaisen lapsuuden kuin minä, ei olisi tervettä olla terve.

En usko, että isoista traumoista on mahdollista selviytyä normaaliin elämään ilman terapiaa. Mutta se ei voi olla elämäntapa. Haavoja ei voi repiä auki loputtomasti. Rutiinit ja tavallinen arki auttavat.

Urheilen päivittäin. Liikunta tuo tunteen, että kehoni toimii ja on minun puolellani. Käyn jumpissa. Luulen, että mietiskely ja jooga eivät sopisi minulle. Jo pelkkä kävely voi ahdistaa. Hiljaisina hetkinä saatan kuulla ääniä.

Aktiivisuuteni voi olla pakenemista. Toisaalta, kun on nukkunut kymmenen vuotta, on kova into tehdä asioita.