Ei. En ole erityisen kiinnostunut H. Laasasen näkemyksistä. Omistan toki tissit. Ja istun sellaisen seksuaalisen vallan välineeksikin kutsutun ruumiinaukon päällä. Sitä itsevaltaisesti halliten – ja siitäkin huolimatta, että joku lie jo piankin kertoo, ettei tällaisella läskillä kommarilla kysyntää kuitenkaan ole. Silti en löydä sisikunnastani riittämiin kiinnostussolukkoa ottamaan vakavasti mainitun kirjoittajan – kutsuttakoon heitä vaikkapa ”laasastelijoiksi” – omistautunutta seurakuntaakaan. Mahtuuhan sitä, internetiin, huutajaa. Ja parempi onkin huutaa kuin olla huutamati: jos patoaa porut pötsiinsä, luo pian varsinaisen emotionaalisen Assuanin padon, joka saattaa rysähtäessään kylvää skeidaa niin läheisten kuin vähän vieraampienkin ihan fyysisenkin hyvinvoinnin ylle.

Se, mikä Laasasen bloginurkkaukseen kerran toisensa jälkeen houkuttelee on sukupuoli- tai yhteiskuntapoliittisen painoarvon sijaan avoin ihastus. Suloinen sekoitus puhdasveristä antropologiaa, ripauksella evoluutiopsykologiaa ja hyppysellisellä hatunnostoa hyvälle brändityöskentelylle. Tasavallan blogitaivaasta viihdelukemistooni on vastaavaan asemaan itsensä onnistunut ankkuroimaan Laasasen lisäksi vain feminiini koettaja – Tukiaisen Johanna, tuo Kanervankaataja ja pohjoisen pallonpuoliskon naturaalimpien

silikonien kantaja. Hahmoina heissä kun hurmaavat samat piirteet: esiintyjät ovat liioiteltuja, stereotyyppisiä, räävittömiä. Häpeämättömiäkin. Tiedättehän – sellaisia keitoksia, joita kuluttajakunta rakastaa pidäkkeettä heidän ollessaan fiktion tuotetta. Tosielämässä törmäillessään kaksikko herättää samankaltaisia tuntemuksia: epäuskoa, kysymyksiä siitä onko kyseessä vain boratismin keinoin operoiva tosi-tv -koe vai tosissaan tykittävä puolijulkkis? Hihihi, joko sä näit tän kuvan? Entä ton otsikon? Hihihihi.

Pahoittelen, mikäli jossakin jo pullistelee otsasuoni. Tarkoitukseni on vain ilmaista kunnioitukseni tyylilajillisia sanankäyttömetodeja kohtaan. Täsmentää ihastukseni perimmäisiä syitä muutaman käytännön esimerkin kautta. Eiväthän sukkiani pyörimään saattaneet, Laasasen tahi Tuksun, kohdalla taidokkaat analyysit tai uskottavat ulostulot. Päinvastoin: sydämeni sektorin kaappasivat – tavoitellun ja saavutetun sävyn sulavat ristiriidat. Siitä se syntyy; tuo maaginen kipinä. Se Jokin.

Aloitetaan. Mikä sai tissikkään sanatyöläisen haksahtamaan Laasasen Henkkaan?

Mielenkiintoisimpia toistuvia piirteitä Laasasen teksteissä lie kirjoittajan suhde seksiin. Sukupuolista kanssakäymistä käsitellään pääosin määrällisenä vakiona, jossa ratkaisevin – tai ainoa – laatumääre tapaa olla suoritettujen tai teoreettisesti saatavilla olevien yhdyntöjen lukumäärä. Sisältö tai partnerin ominaisuudet – millaista ja keneltä? – eivät vaikuta nyansseina esittävän laasasmissa kovinkaan olennaista osaa. Toinen toistuva teema on kieppi samasta numerologiikasta – keskittyminen panojen sijasta kumppanien määrään, kierroslukema, jossa ”naisten seksuaalisen vallan” tylytyksessä päästään tahtilukuun jossa olennaista ei ole enää edes seksi, vaan miehekäs kilpailu statuksilla, pillun välinearvo käyttöominaisuuksien sijaan. Siinä on kulttuuriantropologisestikin mielenkiintoinen klangi: adaptaatio postimerkkiharrasteesta vai modernin kulutuskapitalismin viimeisin omistuspakko?

Teoria kehittyy, viihdearvo kertyy ja luonnollinen jatkokysymys kirjoittajan tai Laasasen teksteistä samaistumispintaa löytävän seksuaalisesta kokemustaustasta verryttelee koipiaan: jos yhdyntöjen lukumäärä on seksissä olennaisin seikka, on vaikea olettaa näin laskevan tähänastisten yhtymisten olleen suuriakaan aisti-ilon huipentumia. Pillun omistajana sellainen tosin – kieltämättä – lyö särön laasastelijan markkina-arvoon: jos piparista tavoitellaan lähinnä rastia sängynpäätyyn tai seksilelumaista sperma-astiaa, jaetaan pipari kovin äkkiä hieman syvällisemmin käyttöominaisuuksiinsa suhtautuvalle kyrväkkeelle. (Anteeksi. Miehelle.) Toiveen ja toiveen toteutuksen torpedoiva käytännöntoteutus – nyt ollaan laasismin kovassa ytimessä!

Toinen kiehtova sivusävy on Laasasen teksteissä usein vilkkuva pohjavirta varatuista kansalaisista seksuaalisten markkinoiden ikuisten kisojen ulkopuolelle rajautuneina. En puutu kenenkään sukupuolimoraaliin, mutta esitän arvelun siitä ettei Henrylle ole tultu esitelleeksi ainakaan ruotsinlaivojen tai ay-väen pikkujoulujen olemassaoloa? Ristiriita teorian ja käytännön havainnoinnin välillä – nöötnööt, laasismidetektori hälyttää bongatusta viihde-elementistä! Vai pilkottaako sieltä sosiologisesti rajautuneen testikentän sijaan sittenkin liki uskonnollissävytteinen uuskonservatismi? Tiedä häntä, eikä häntää kiinnosta.

Ja sitten on se kolmas kolkuttaja – annin ja saannin ristiriita. Nainen on paha, jollei se anna – vaan miten ratkaistakaan

heteroseksuaalisten markkinoiden perusongelma? Kas; miehen saadessa (hetero)seksiä saa samaa laatua nainenkin – ja näin (hetero)mies lähtökohtaisesti ruokkii naisten seksuaalisen vallan kasvua. Spekulaatioita homoseksuaalisista kohtaamisista uusien uhkien ja

mahdollisuuksien aluevaltauksena ei sovi väheksyä viihdearvotematiikkaan siirryttäessä.

Unohtaa ei saa myöskään laasastelijoiden – tai ”miesaktivistien” – klassista opinkappaletta tasoista, kuulumisesta ylempi- tai alempitasoisiin ja siihen, ettei B-luokan makkaralle ole liian usein tarjolla kuin B-luokan reikää saatika kuvatun logiikan

ikiliikkujamaisuutta rinnastettaessa se aiempaan vaateeseen maksimaalisesta yhdyntä- tai kumppanimäärästä vailla sen

kummempia laatuvaateita. Yhtä ja kaikki ja hihihi: harrastematemaatikkoja kautta maankannen viehättäneen kyllä toistuva hokema siitä, että vaikka B-miehelle ei kelpaakaan kuin A-naisen tavara, tulee A-naisen polkea oma markkina-arvonsa lokaan ja keskittyä tasonsa sijasta alelaarien tarjontaan. Ympäri käydään, yhteen tullaan. Kampaa naamas ja osta deodorantti, sanoisi joku. Vaan en minä. Minä ymmärrän. Kuten luonnontieteitä harrastavat yleensä.

Ja kaiken kuorrutteeksi – ei se, Laasanen, ole edes väärässä. Siitä markkina-arvosta ja vallasta ja sen sellaisesta. Tottahan tuo

turisee. Kellä pillu, sillä valinta – ja valta. Sillä valta se on suhteellinenkin valta.

Ja arvatkaas mitä? On sillä vallalla tarkempikin nimi.

Seksuaalinen valinta. Geenien itsekkyys. Evoluutio.

Ja senkin tuotos, että harvempi pillu pohjoisella pallonpuoliskolla tarvitsee enää miestä elättäjäkseen. Talouden turvaksi. Aviomieheksi. Partnerivalintoja ohjaavat toiset tekijät. Laasismin viimeinen – ja liki mehukkain – viihdeklangi: luulisi kelpaavan, ettei nainen näillä leveysasteilla enää valikoi kumppanuuksiaan suoraan tilinauhan loppusumman perusteella. Vaan ei: nurinperin sekin. Ja siitäkös ristiriitaa, lukijalle, riittää.

Ihminen on sosiaalinen eläin. Psykofyysinen kokonaisuus. Eivätkä sosiaalisen lajin yhteisörakenteiden kisa-asetelmilla – työurista

seksuaalisemmillekaan vaoille – menesty ne, jotka uhraavat energiansa nitinään yrityksen ja kehityksen sijasta.

Luuseri saa olla. Se vain pitää kääntää valtiksi.

Taitolaji.