Sonja-Elina Tähtinen tietää, miltä tuntuu, kun kipupotilasta ei oteta päivystyksessä vakavasti. Tähtinen sairastaa CRPS-kipuoireyhtymää, joka kehittyi umpilisäkkeen leikkauksesta tulleen ääreishermostovaurion seurauksena. Sairaus aiheuttaa voimakasta kipua.

Kun Tähtinen saa kipukohtauksen, johon hänen omat lääkkeensä eivät enää auta, hän lähtee päivystykseen hakemaan kipupiikkiä. Lähes joka kerta hän joutuu taistelemaan avusta.

– Minulle tarjotaan ensin Panadolia. Sitten odotellaan tunti, jotta lääke vaikuttaisi, vaikka tiedän, että se ei auta, Tähtinen kertoo.

Lopulta kipupiikki yleensä annetaan, kun Tähtinen saa vihdoin lääkärit lukemaan potilastietonsa ja vakuutettua heidät siitä, että hän piikin oikeasti tarvitsee.

Kaikille ei käy yhtä hyvin.

Lääkäri ei kirjoita mitään lääkettä, vaan sanoo, että saat mennä päihdepolille ja yrittää tiputtaa opioidit pois. Kai Lehtimäki

CRPS ry:n puheenjohtaja Kai Lehtimäen tietoon tulee jopa useamman kerran viikossa tapauksia, joissa kipupotilas ei ole saanut päivystyksessä apua.

CRPS ry yhdistys tukee CRPS-potilaita ja heidän läheisiään

järjestää vertaistuki- ja tukipuhelintoimintaa

yhdistyksessä on noin 220 jäsentä Lähde: CRPS ry (siirryt toiseen palveluun)

Tilanteet ovat yleensä juuri niitä, joissa potilaalla on vahva opioidilääkitys, eivätkä omat lääkkeet kipukohtauksessa riitä.

– Potilas on valvonut pahimmillaan kolme yötä, kun lähtee päivystykseen. Siellä odotellaan tunti toisensa jälkeen, jonka jälkeen lääkäri sanoo, että ei hän kirjoita mitään lääkettä, vaan saat mennä päihdepolille ja yrittää tiputtaa opioidit pois, Lehtimäki kertoo.

Lehtimäen mukaan ongelma on todella yleinen eri puolilla Suomea. Itä-Suomessa tilanne on hänen mukaansa pahin. Siellä jopa yli puolet kipupiikkiä päivystyksestä hakevista potilaista soittaa tukipuhelimeen, kun apua ei tule.

Saarnoja lääkkeiden vaarallisuudesta

Kipupotilaiden yhteistyöjärjestö Suomen Kipu ry:n mukaan kroonistuneesta tai pitkäkestoisesta kivusta kärsii jopa miljoona suomalaista.

Kroonisen kivun hoito on myös yksi sosiaali- ja terveysministeriön huolenaiheista. Ministeriö on tehnyt kroonisen kivun ja syöpäkivun hoidon kansallisen toimintasuunnitelman (siirryt toiseen palveluun) vuosille 2017–2020.

Ministeriön teettämässä kartoituksessa selviää, että kroonisen kivun hoidon resurssit ovat Suomessa hoidon tarpeeseen nähden riittämättömät. Lisäksi hoidon saatavuudessa on suuria alueellisia eroja.

Henrietta Hassinen / Yle

Myös kipupotilaiden yhteistyöjärjestö Suomen Kipu ry on julkaissut kannanottoja (siirryt toiseen palveluun) sen puolesta, että krooniseen kipuun lääkehoitoa saavaa ei saa leimata narkomaaniksi. Yhdistys on saanut jäseniltään palautetta, joista ilmenee, että vahvojen kipulääkkeiden kohdalla ei aina osata erottaa potilaan hoidon edellyttämää lääkitystä lääkkeiden väärinkäytöstä.

Asiassa on kaksi puolta, sillä myös lääkkeiden väärinkäytön vaarat ovat todelliset.

Sonja-Elina Tähtinen saa päivystyksessä käydessään toistuvia saarnoja lääkkeiden vaarallisuudesta ja salakavalasti alkavasta lääkeriippuvuudesta.

– Olen saanut luennon kerran jos toisenkin siitä, että minulle on pitänyt kokooni nähden pistää hurjia annoksia kipulääkettä. Ymmärrän tietysti, että riippuvuus on ongelma, mutta se ei saisi vaikuttaa potilaan hoitoon, Tähtinen sanoo.

Ei kukaan meistä halua olla pää sekaisin lääkkeistä Sonja-Elina Tähtinen

Sonja-Elina Tähtinen kertoo, että on todella raskasta, kun potilaan kipuja ei oteta vakavasti.

– Sulla on hätä ja sua ei kuulla. Et saa apua, mutta tiedät, että et selviä ilman sitä. Se on hirveä ja tosi pelottavakin tunne, Tähtinen kuvailee.

– Ei kukaan meistä halua olla pää sekaisin lääkkeistä. Minulle on hirveä asia lähteä hakemaan kipupiikkiä, kun tiedän, että piikin saamisessa on vaikeuksia ja sen jälkeen on pää sekaisin monta tuntia. Lisäksi olen väsynyt kaksi päivää, Tähtinen jatkaa.

Päivystyksessä ongelma tunnetaan

Päivystyksen ylilääkäri Susanna Wilén Pohjois-Karjalan sosiaali- ja terveyspalvelujen kuntayhtymä Siun sotesta tunnistaa ongelman.

– Varmaan kaikki lääkärit tunnistavat tämän ongelman. Käymme asiaa aika ajoin läpi, kun aihe nousee pinnalle. Ongelma on monitahoinen, Wilén sanoo.

Ongelmat liittyvät Wilénin mukaan usein tapauksiin, joissa potilaan tiedoista ei löydy merkintöjä hänen sairaudestaan. Näissä tapauksissa päivystyksessä on miltei mahdotonta tietää, onko kipupiikkiä hakeva potilas oikealla asialla vai onko kyseessä lääkkeiden väärinkäyttäjä.

Jos potilaan tiedoista näkyy, että hän on esimerkiksi kipupolin potilas, ollaan aika selvillä vesillä. Susanna Wilén

– Jos potilaan tiedoista näkyy, että hän on esimerkiksi kipupolin potilas, ja siellä on selvä hoitosuunnitelma, ollaan aika selvillä vesillä, Wilén sanoo.

Pohjois-Karjalan sosiaali- ja terveyspalvelujen kuntayhtymä Siun sote on kartoittanut viimeksi huhtikuussa, miten hyvää apua päivystyksen potilaat ovat kipuun saaneet. Potilaista, jotka olivat kokeneet kipua päivystykseen tullessaan, runsaat 55 prosenttia koki saaneensa päivystyksestä hyvän avun. 12 prosenttia koki, että kipua ei oltu huomioitu riittävästi.

Kyselyyn vastanneet potilaat olivat kaikenlaisia kipua tunteneita potilaita, eivät pelkästään kroonista kipua kokevia.

Ongelmana koulutuksen vähäisyys

Sosiaali- ja terveysministeriön tekemästä kroonisen kivun toimintasuunnitelmasta (siirryt toiseen palveluun) käy ilmi, että kroonisen kivun hoitoa ei ole järjestetty perusterveydenhuollossa juuri lainkaan. Kartoituksen mukaan kivunhoitolääketieteen erityispätevyyden omaavia lääkäreitä oli vain muutamassa terveyskeskuksessa.

Tulossa on myös suuri pula kivunhoitoon erikoistuneista lääkäreistä.

Sosiaali- ja terveysministeriön raportin mukaan Suomessa oli vuoden 2014 loppuun mennessä myönnetty kivunhoitolääketieteen erityispätevyys 124 erikoislääkärille. Puolet heistä on yli 55-vuotiaita, joten tulevina vuosina lääkäreitä tarvitaan runsaasti lisää. Jotta kivunhoitolääketieteen erityispätevyyslääkäreiden määrä säilyisi nykyisellä tasolla, tarvittaisiin koulutukseen vuosittain 20–30 lääkäriä ainakin seuraavan 15–20 vuoden ajan.

Kivunhoitolääketieteen erityispätevyyden voi saada Suomen Lääkäriliiton koulutuksessa. Sosiaali- ja terveysministeriö selvittää parhaillaan mahdollisuutta, jossa liiton myöntämä erityispätevyys korvattaisiin yliopistoissa järjestettävällä kivunhoitolääketieteen jatkokoulutuksella.

Ismo Pekkarinen / AOP

Päivystyksissä potilaita hoitavat yleensä muut kuin kivunhoitoon erikoistuneet lääkärit. Siellä ongelmat kipupotilaiden kohtaamisessa johtuvat CRPS ry:n puheenjohtaja Kai Lehtimäen mielestä ennen kaikkea puutteellisesta koulutuksesta. Lääkärit eivät aina osaa tunnistaa kipua.

Sonja-Elina Tähtinenkin painottaa koulutuksen tärkeyttä. Hän myöntää, että kipujen tunnistaminen on vaikeaa, sillä aina potilas ei näytä kipuja.

Kukaan ei välttämättä huomaa kaupan kassajonossa, että mulla on niin kovat kivut, etten tiedä, pärjäänkö kotona. Sonja-Elina Tähtinen

– 14 vuotta sairastaneena pystyn itse peittämään kipuni jollain tavalla. Kulmani eivät ole kurtussa eivätkä kyyneleet valu. Kukaan ei välttämättä huomaa kaupan kassajonossa, että mulla on niin kovat kivut, etten tiedä, pärjäänkö kotona, Tähtinen sanoo.

– Kipukoulutusta pitäisi saada sekä sairaanhoitajille että muulle hoitohenkilökunnalle. Lisäksi sairaaloihin pitäisi joka ikiseen saada kipupoliklinikka tai vähintään anestesialääkäri, joka osaa oikeasti hoitaa kipua, Tähtinen sanoo.

Suomessa toimii tällä kolmisenkymmentä kipupoliklinikkaa. Ne hoitavat pitkäkestoisista kivuista kärsiviä potilaita ja suunnittelevat heidän kuntoutustaan. Potilaat tulevat kipupoleille lääkärin lähetteellä.

Potilasta ei saa unohtaa

Sonja-Elina Tähtinen toimii vertaistukihenkilönä ja haluaa jakaa kokemuksiaan avoimesti. Hän muistuttaa muita kipupotilaita siitä, että kun päivystykseen menee, on syytä käyttäytyä aina rauhallisesti ja ystävällisesti. Se ei ole helppoa, kun kivut ovat kovat.

– Jos lääkärit epäilevät lääkeaineiden väärinkäyttöä, suuttuminen ja kiukuttelu lisää epäilystä, Tähtinen tietää.

Lääkäreitä kannattaa pyytä lukemaan potilastiedot tarkkaan. Lisäksi voi kantaa mukanaan lääkärin lausuntoa, jossa on ohjeet kipukohtausten hoitoon.

Tähtinen toivoisi, että samat ohjeet saisi potilastietoihin selvästi näkyville – yhtä selvästi kuin esimerkiksi lääkeaineallergiat. Oikeiden tietojen kaivaminen pitkistä tekstimassoista on joskus kiireessä lääkärille vaikeaa.

Monesti hoito pysähtyy siihen, että potilas hakee kipupiikin päivystyksestä, ja sitten hän tulee tänne uudestaan ja uudestaan. Susanna Wilén

Lääkkeiden lisäksi myös jatkohoito ja seuranta on tärkeää. Tähtinen sanoo, että potilasta ei saisi unohtaa sen jälkeen, kun kipupiikki on annettu.

– Täytyy selvitää, olisiko pysyviä lääkityksiä, fysioterapiaa tai vaikka kipupsykologikäyntejä, jotka auttaisivat, Tähtinen sanoo.

Samoilla linjoilla on myös päivystyksen ylilääkäri Susanna Wilén. Hän muistuttaa, että kroonisen kipupotilaan oikea paikka ei ole päivystyksessä. Akuuttiin kipuun on totta kai saatava apu, mutta todellinen hoito tehdään muualla.

– Jos potilas joutuu toistuvasti hakeutumaan päivystykseen, siihen pitäisi keksiä joku muu ratkaisu. Monesti hoito pysähtyy siihen, että potilas hakee kipupiikin päivystyksestä, ja sitten hän tulee tänne uudestaan ja uudestaan. Siinä turhautuvat kaikki, Wilén sanoo.