Suomalainen hyvinvointivaltion pahin uhka eivät ole hallituksen toteuttamat leikkaukset vaan pitkään jatkunut päättämättömyys yhteiskunnan ja työelämän uudistamisessa. Siksi meillä valtiolla on rahaa vähän ja ruotsalaisilla paljon.

Suomen yhteiskuntapolitiikkaa vaivaa vetokratia. Liian moni taho voi estää muutokset. Syitä on sekä työmarkkinajärjestöissä että parlamentarismin huonossa toiminnassa.

Käsittämätöntä oli, että hallitus antoi kilpailukykysopimuksen nimissä työmarkkinajärjestöille veto-oikeuden oikeastaan kaikkeen.

Viime kesänä olin salaa tyytyväinen siihen, että meillä on lopultakin hallitus, jolla tuntuu olevan uskallusta tehdä uudistuksia. Sittemmin olen havainnut, että tahdon lisäksi tarvittaisiin kuitenkin myös taitoa ja ymmärrystä.

Meidän pitäisi uudistaa työmarkkinoita samaan tapaan kuin on tehty muissa pohjoismaissa. On voitettava rakenteellinen työttömyys, jotta työllisyysaste voidaan nostaa muiden pohjoismaiden tasolle. Tarvittavat joustoja lisäävät uudistukset voivat joidenkin silmissä olla oikeistolaisia, mutta niiden avulla voidaan toteuttaa vasemmistolaista hyvinvointipolitiikkaa. Katsokaa Ruotsiin.

Tarvitaan myös uskallusta karsia julkisia menoja – ei niinkään verojen alentamiseksi vaan jotta olisi mahdollista vastata uusiin haasteisiin muuttuvassa maailmassa.

Pyrkimykset tehdä Suomesta kotiäitiyhteiskunta vievät aivan väärään suuntaan.

Suomen tulevaisuus on nuorissa innovatiivisissa yrittäjissä. Valtio ei luo uutta työtä eikä keksi nyhtökauraa. Uudessa taloudessa ei paperitehtaita varten kehitetty työlainsäädäntö toimi.

Toivon, että matkalla pääministeripuolueeksi vihreät ottavat demarien paikan hyvinvointivaltion puolustajana, mutta tekevät sen – ei demarien tapaan menneeseen takertuen vaan uutta luoden ja tieteellistä tietoa kunnioittaen.