Säätelystä vapaata markkinataloutta puolustellaan hyvin usein sillä, että se sallii yksilöiden vapauden samalla kun yksilöiden keskinäiset liiketoimet tuottavat yhteistä hyvää. Tähän puolustukseen yhdistyy usein väite, että parhaimmillaankin säätely ja erilaisten palveluiden tarjonta julkisella sektorilla syrjäyttävät yksityistä tuotantoa, valtion toiminta ei siis voi lisätä valintamahdollisuuksia. Kumpikin väite on ongelmallinen.Ensimmäinen ongelma on tietysti se, että ei ole selvää, mitä vapaudella tarkoitetaan. Amartya Sen osoitti jo vuonna 1970 (”The Impossibility of a Paretian Liberal”, Journal of Political Economy), että yksilönvapaus ei ole sopusoinnussa Pareto-tehokkuuden kanssa. Pareto-tehokkuus on taloustieteen tapa ymmärtää Adam Smithin ajatus “näkymättömän käden” siunauksellisuudesta, se tarkoittaa sellaista yhteiskunnan tilaa, jossa kenenkään hyvinvointia ei voida parantaa heikentämättä jonkun toisen hyvinvointia. Sen ymmärtää artikkelissaan yksilönvapauden niin, että on olemassa asioita, joista päättäminen kuuluu yksilöille.

Vapaiden markkinoiden näkymätön käsi johtaa (joissakin olosuhteissa) yhteiskunnan Pareto- tehokkaaseen tilaan, tämä on se yhteinen hyvä, jolla säätelemättömiä markkinoita perustellaan. Senin “paretolaisen liberaalin”-mahdottomuustulos sanoo, että tämän hyvän saaminen estää yksilön vapauden toteutumisen.

Ymmärtääksemme tämän ja nähdäksemme niitä oletuksia, joille tulos rakentuu, käyn läpi Senin esimerkin. Kahden hengen kuvitteellisessa yhteisössä yksi on tekosiveä, joka (kuvittele itsesi 1960-luvun puoliväliin) ei halua, että jos kukaan, niin vain hän lukee Hannu Salaman Juhannustanssit, mutta mieluiten hän näkisi, että kukaan ei sitä lue. Toinen (ilkikurinen) henkilö taas haluaa, että ainakin joku lukisi kirjan, mutta eniten hän haluaisi, että sen lukisi tekosiveä yhteisön jäsen.

Tässä yhteisössä yksi (on muitakin) Pareto-tehokas tila on se, jossa vain tekosiveä lukee kirjan. Mutta samalla loukataan tekosiveän yksilönvapautta, hänhän ei tuolloin halua kirjaa lukea, päätös lukeako kirja kuuluu yksilöiden vapaasti päätettäviin asioihin. Tulos pätee tässä kaikkiin Pareto -tehokkaisiin tiloihin, yksilönvapaus ja (Pareto-)tehokkuus ovat ristiriidassa keskenään.

Esimerkissä (ja yleisesti Senin tulokselle) on tärkeää se, että muiden tekemisillä (mukaan lukien tekemättä jättämisillä) on ihmisille välitöntä merkitystä. Onko tämä realistinen oletus? Katsomalla pelkästään iltapäivä- ja aikakauslehtien mainoksia vakuuttuu sen oikeudesta, mutta emmekö itse ole ja eikö ympärillämme ole töykeitä, kateellisia, hyväntahtoisia, snobeja, auttavaisia, kohteliaita, narsistisia, sanalla sanoen aivan tavallisia ihmisiä?

Aihe on tärkeä, koska Suomessa on viime aikoina alettu markkinoida naiiveja, lähinnä yhdysvaltalaislähtöisiä ajatuksia vapaiden markkinoiden ja niiden tuomien aineellisten etujen ja yksilönvapauden välisestä sopusoinnusta. Esimerkiksi EVA:n toimitusjohtaja Matti Apunen on monesti esittänyt, että liberaalit ihmiset ottavat muut ihmiset huomioon toimissaan, mikä tekee liberaalista taloudesta inhimillisen ja kuitenkin samalla tehokkaan. Senin tulos antaa syyn epäillä tällaisen siteen olemassaoloa. Mielenkiintoista muuten on, että Adam Smith ajatteli ihmisten olevan itsekkäitä ja juuri siksi vapaiden markkinoiden näkymättömän käden johtavan yhteiskunnan käyttämään voimavarojaan tehokkaasti.

Joka tapauksessa on hyvä kysyä, mikä yksilönvapauden ja vapaiden markkinoiden välinen yhteys on, jos ihmiset eivät välitä toistensa tekemisistä, jolloin ketään ei kiinnosta, onko joku lukenut tai jättänyt lukematta Juhannustanssit (ja unohdamme muutkin markkinoiden tehokkuutta vähentävät tekijät). Kaikki asiat ovat siis sellaisia, joista yksilöt tekevät vapaasti päätöksiä. Sen antaa taas tukevan selkänojan pohdinnoillemme (ks. “Markets and Freedoms: Achievements and Limitations of the Market Mechanism in Promoting Individual Freedoms”, Oxford Economic Papers 1993). Nyt on tärkeää määritellä tarkemmin, mitä yksilönvapaudella tarkoitetaan.

Isaiah Berlin esitti kahta näkökulmaa yksilönvapauteen, negatiivisen (vapaus jostakin) ja positiivisen vapauden (vapaus johonkin). Ero näiden välillä on jokseenkin epäselvä, mutta hieman samanlaisen ajattelun pohjalta Sen erottaa kolme vapauden osatekijää: yksilöiden mahdollisuudet, yksilöiden oikeudet itsenäiseen päätöksentekoon ja yksilöiden koskemattomuus.

Määritelmän mukaan idealisoitu vapaa markkinatalous takaa yksilöille päätöksentekovapauden ja koskemattomuuden. Sen osoittaa (monien oletusten avulla), että se on Pareto-tehokas myös yksilöiden mahdollisuuksien luomisessa, kenenkään mahdollisuuksia ei voida lisätä vähentämättä jonkun muun. Hyvä? Riippuu tietysti tulkitsijasta, mutta Senin tulos tarkoittaa joka tapauksessa sitä, että vapaus mahdollisuuksien runsauden mielessä voi jakautua hyvin epätasaisesti, jotkut ovat vapaampia kuin toiset tai toiset ovat epävapaampia (vangitumpia?) kuin toiset, aivan kuten haluatte. Näin on myös käytännössä.

John Roemer on yhteistyössä toisten tutkijoiden kanssa yrittänyt paneutua mahdollisuuksien tasa-arvon määrittelyyn tarkemmin ja tehnyt myös empiiristä tutkimusta Roemer ym. “To What Extent do Fiscal Systems Equalize Opportunities of Income Acquisition among Citizens?”, Journal of Public Economics 2003). Perinteiset hyvinvointivaltiot näyttävät niiden mukaan tarjoavan tasa-arvoisempia mahdollisuuksia kuin enemmän vapaille markkinoille nojautuvat yhteiskunnat. Palaan tähän alempana.

Voidaan väittää ns. Coasen teoreemaan vedoten, että Senin tulos markkinoiden vapauden ja yksilönvapauksien ristiriidasta on perusteeton silloinkin, kun ihmisiä kiinnostaa se, mitä muut tekevät. Väite edellyttää kuitenkin sitä, että “omistusoikeudet” vaikkapa tylyyn käyttäytymiseen on määritelty. Jos tylyille annetaan oikeus tylyyteen, niin siitä häiriytyvät voisivat ostaa heiltä oikeuden pois tai ostaa heiltä haluamansa tylyyden tason. Tai toisinpäin, oikeus tylyyteen voidaan antaa epätylyille ja tylyjen olisi ostettava heiltä oikeudet olla tylyjä. Tylyydelle syntyisi markkinat ja tylyyden taso olisi yhteiskunnassa optimaalisella tasolla. Mutta tällöin vain olisimme siinä tilanteessa, että vapaus jakautuu epätasaisesti. Ja minä ainakin ilmoittautuisin tylyksi, jos tylyille annetaan oikeus olla tyly. Tai epätylyksi, jos tylyiltä viedään oikeus olla tylyjä. Etkö sinäkin?

Meidän on siis hyväksyttävä se, että jos perustelemme markkinoiden vapauttamista niiden tuottamilla tehokkuuseduilla, niin yksilönvapaus heikkenee tai ainakin jakautuu hyvin epätasaisesti. Seuraava kysymys on, keiltä vapaus häviää tai keille sitä annetaan ja keiltä sitä otetaan. Mielenkiintoista onkin, että jotkut vapaiden markkinoiden kannattajista eivät enää edes puhu yleisestä yksilönvapaudesta vaan vain suurten (tai suoraan ilmaistuna rikkaiden, heidän rikkautensahan on osoitus heidän suuruudestaan) yksilöiden vapaudesta. Ayn Rand -uskovaiset ovat näiden joukossa, Suomessa näkyvimmin Björn Wahlroos.

Yksilönvapautta ei siis voida erottaa vallasta. Vapaiden markkinoiden maailmassakin on päätettävä, miten yhteiskunnan vallanjako toteutetaan, kenelle viime kädessä valta annetaan. Näiden päätösten tekoon tarvitaan yhteiskunnallista koneistoa, valtiota. Tämä on yksi esimerkki siitä, että valtiolla tai laajemmin yhteiskunnallisilla päätöksentekojärjestelmillä on suuri merkitys, ja niitä tarvitaan.

Yhtenä osana väitettä, että vapaat markkinat tuottavat yhteistä hyvää, on väite, että markkinoiden säätely ja palveluiden tarjonta julkisella sektorilla vain syrjäyttävät vähintään saman määrän yksityistä tuotantoa. Ilman julkista sektoria vapaat yksilöt voisivat keskenään sopia ja tuottaa julkista sektoria tehokkaammin vähintään samat palvelut. Vapaat yksilöt ovat huolissaan lähimmäisistään ja siten osaavat tarjota oikeita palveluita. Esimerkiksi Matti Apunen on toistuvasti esittänyt Suomessa vaiettavan siitä, että julkiset X-palvelut (sijoita X:n paikalle haluamasi palvelu) syrjäyttävät yksityistä X-tarjontaa, julkinen vanhustenhuolto siis esimerkiksi syrjäyttää yksityisiä vanhuspalveluita, erityisesti vapaaehtoispalveluita. Valtio siis kaventaa näin yksilöiden vapaan toiminnan mahdollisuuksia, siis yksilönvapautta, jos niitä tulkitaan Senin luokituksessa yksilöiden mahdollisuuksien näkökulmasta.

Tämä syrjäyttämisväite on yksi esimerkki ns. taantumuksen retoriikan käytöstä, jota Albert Hirschman on eritellyt kirjassaan “The Rhetoric of Reaction” (jokin aika sitten vähän yli 100-vuotiaana kuollut Hirschman ei valitettavasti koskaan ehtinyt kirjoittaa kaavailemaansa edistyksen retoriikka -teostaan). Hirschman jakoi taantumuksen retoriikan kolmeen argumentaatiotyyppiin, joista syrjäyttämisväite kuuluu “perverssien vaikutusten” - tyyppiin, joiltain osin myös “tehottomuus” - tyyppiin, julkisella tuotannolla väitetään olevan perverssejä vaikutuksia, sen väitetään vähentävän palveluiden kokonaistuotantoa.

Syrjäyttämisargumenttiin liittyy monia ongelmia, sekä periaatteellisia että empiirisiä. Empiirisesti, jos syrjäytysvaikutus havaitaan, niin se on lähes aina osittainen, julkisen sektorin toiminta kasvattaa palveluiden kokonaistarjontaa. Joissakin asioissa olettaisi syrjäytysvaikutuksen todella olevan täydellisen. Yksi tällainen on yksityinen hyväntekeväisyys, jossa voisi valtion rahoituksen odottaa syrjäyttävän kohteeseen mahdollisesti annettavan yksityisen rahoituksen. Mutta siinäkään ei ole havaittu täydellistä syrjäytysvaikutusta edes yhdysvaltalaisilla aineistoilla tehdyillä tutkimuksilla. James Andreoni, joka on löytänyt suurimmat syrjäytysvaikutukset, on korkeimmillaan havainnut 75 % syrjäytyksen. Julkinen rahoitus on siis lisännyt kokonaisrahoitusta neljänneksellä. Vähän vai paljon, kun kyse on yksityisen hyväntekeväisyyden ja julkisen rahoituksen suhteesta?

Miksi syrjäytysvaikutusta ei ole tai se on hyvinkin epätäydellinen? Yksi selitys on, että lahjoittajat eivät ole puhtaasti epäitsekkäitä, vaan nauttivat saamastaan kiitoksesta (ns. “warm glow” - ilmiö) ja sitähän saa, vaikka valtiokin antaisi roponsa. Toinen voi olla, että valtion mukaantulo on tae siitä, että hanke toteutetaan ja yksityiset lahjoittajat tietävät, että heidän rahansa tulevat käyttöön, julkinen raha ratkaisee ns. “isolaatio-paradoksin” (en selitä, tämä kirjoitus on jo nyt liian pitkä, guuglailkaa, Amartya Sen liittyy tähänkin). Mutta ehkä syytä on myös kysyä, miksi valtio on ylipäätään alkanut tuottaa palveluita. Yksi luonteva syy on, että niitä ei ole ollut riittävästi tarjolla, terveyspalvelut eivät ole olleet kattavia ja koulutusmahdollisuudet ovat olleet hyvin vähäiset. Syrjäytymisargumentti sekoittaa siis syy - seuraus-suhteen, rajalliset yksityiset palvelut ovat johtaneet julkisen tuotannon kasvuun. Millaiset koulutuspalvelut olivat Suomessa ennen kuin julkinen valta alkoi niitä tarjota?

Meillä keskustellaan nyt Lastensairaalan rakentamisesta, koska julkinen valta on ilmoittanut, että sillä ei nyt ole antaa rahoitusta. Yksityistä rahoitusta kerätään, mutta yleinen mielipide tuntuu olevan, että sairaala olisi pitänyt rahoittaa julkisista varoista. Tällöinhän syrjäytysvaikutus olisi ollut 100 prosenttia, mutta olisiko kukaan parahtanut? Jos yksityinen rahoitus olisi valmiina odottamassa, että julkinen valta ei osallistu rahoitukseen, miksi rahoituksen kerääminen kestää kauan? Ja mistä yksityiset rahat olisivat pois?

Syrjäytysvaikutus perustuu ajatukselle, että julkinen valta tai valtio on täysin erillään yksilöistä. Toinen näkemys on, että se on osa yhteiskuntasopimusta, jolla yksilöt sopivat keskinäisten suhteidensa järjestämisestä. Timothy Besley ja Torsten Persson ovat uudessa kirjassaan tutkineet valtion roolia kehityksessä. Heidän tuloksensa tukevat ”yhteiskuntasopimus”-näkökantaa, kehitystä ovat vieneet eteenpäin suuret yhteiskunnalliset hankkeet, joiden toteuttaja valtio on. Hyvä esimerkki on pohjoismainen hyvinvointivaltio. Selittäisikö tämä sen, miksi ihmisiä närkästyttää se, että julkista rahoitusta ei lastensairaalalle heru.

Syrjäytysvaikutus-argumentille löytyy erikoisia sovelluskohteita. Libera on julkaissut Nima Sanandajin ja Elina Lepomäen selvityksen ”The Equality Dilemma”, jossa väitetään pohjoismaisen hyvinvointivaltion estävän naisyrittäjyyttä ja sitovan naisia julkiselle hyvinvointisektorille, tekijät ovat mainostaneet selvitystä lehtien yleisönosastoilla. He siis sanovat, että hyvinvointivaltio kahlitsee naisia.

Selvityksessä on paljon hyvää, monet tutkijat jakavat Sanandajin ja Lepomäen näkemyksen, että monet hyvinvointivaltion piirteet vaikeuttavat naisten urakehitystä. Monet feministit ovat myös väittäneet, että hyvinvointivaltio on joiltakin osin ollut miehinen hanke, jolla työmarkkinoiden segregaatiota on pidetty yllä.

Mutta asialla on toinen puolensa, aivan kuten edesmennyt kollega Tuovi Allen sanoi, ”Naisen paras ystävä on hyvinvaltio” (en muista jatkuiko Tuovin virke sanoilla ”eivät timantit”, todennäköisesti). En käy läpi kaikkia kommentteja, jotten pidentäisi juttuani liikaa. Ensimmäinen on ilmeinen. Suomessa hyvinvointivaltio rakennettiin 1960-lopulta alkaen. Millainen naisten asema oli sitä ennen, oliko heitä yhtä runsaasti yrittäjinä kuin miehiä, oliko heitä yritysjohdossa yhtä paljon kuin miehiä, valmistuiko heitä yhtä paljon yliopistoista kuin miehiä, …? Sanandajin ja Lepomäen selvityksestä puuttuu kaikki yritys vertailla kehitystä yli ajan ja heiltä itse asiassa puuttuvat viittaukset moniin tutkimuksiin, joissa niitä on yritetty. Lisäksi heiltä puuttuvat laajemmat maakohtaiset vertailut.

Jotta voitaisiin ylipäätään ajatella, että naiset voisivat päästä johtoasemiin joko yksityisellä tai julkisella sektorilla, heidän pitäisi osallistua työelämään. Naisten työhön osallistumisaste on Pohjoismaissa korkea, joissakin paljon korkeampi kuin Yhdysvalloissa ja joka tapauksessa OECD-maiden korkeimmat (Dolado, Felgueroso ja Jimeno “Where Do Women Work?” 2004) ja he ovat korkeasti koulutettuja. Siitä huolimatta heidän osuutensa yleisjohdossa ovat varsin alhaiset. Toisaalta yritysjohtajien joukossa heidän osuutensa esimerkiksi Suomessa ja Ruotsissa ovat EU-maiden keskiarvoa korkeammat, Ruotsin vain vähän Yhdysvaltoja pienempi, kun osuutta mitataan naisten osuudella johtajista suhteessa naisten osuuteen kaikissa tehtävissä (Dolado ym.). Euroopassa ja erityisesti Pohjoismaissa työmarkkinat ovat hyvin eriytyneet sukupuolijaon mukaan.

Edellä sanottu kuvaa keskimääräistä tilannetta, mutta kuva muuttuu, kun sitä katsotaan eri ikäluokkien osalta, tästä saadaan kuva myös meneillään olevista muutoksista. Ikäluokkien välillä on isoja eroja työllistymisessä perinteisiin nais-, mies- ja integroituneihin ammatteihin. Suomessa esimerkiksi naisikäluokasta 45 - 54-vuotiaat vuonna 1999 miesammateissa toimi 11,5 prosenttia mutta ikäluokasta 25 - 34-vuotiaat 20,7 prosenttia, joka on korkeampi kuin Yhdysvalloissa ja OECD-maiden toiseksi korkein, korkein se on Hollannissa. EU-maissa naiset ovat siirtyneet sekä integroituihin ja miesammatteihin, Yhdysvalloissa lähinnä integroituihin ammatteihin (Dolado et.al.). Euroopassa, erityisesti Pohjoismaisissa hyvinvointivaltioissa työmarkkinoiden sukupuolinen segregaatio on vähentynyt nopeasti, nopeammin kuin Yhdysvalloissa (Dolado ym.).

On siis hyvin vaikeaa laajemman empiirisen aineiston valossa väittää yksioikoisesti, että hyvinvointivaltio estäisi naisyrittäjyyttä ja naisten pääsyä johtotehtäviin. Mikä sitten voisi tarjota selityksen? Liberaali- tai ehkä paremmin libertaaripiireissä vaiettu totuus on, että työmarkkinoilla naisia on syrjitty ja syrjitään yhä (ks. vaikkapa Arulampalam, Booth ja Bryan ”Is There a Glass Ceiling Over Europe? Exploring the Gender Wage Gap Across Wage Distribution”, Industrial and Labor Relations Review 2009). Naisten palkat ovat alemmat kuin miesten palkat vielä senkin jälkeen, kun erot työkokemuksessa, koulutuksessa jne. kontrolloidaan. Sanandajin ja Lepomäen selvityksessäkään ”syrjintä”-termiä ei käytetä eikä naisten syrjintää käsittelevään tutkimukseen viitata.

Syrjintä auttaa tulkitsemaan hyvinvointivaltion ja naisten työmarkkinavalintojen yhteyttä, myös niitä havaintoja, joita Sanandaji ja Lepomäki tekevät. Hoitovapaat ja monet muut lasten hoitoon liittyvät politiikat vähentävät naisten työkokemusta ja heikentävät heidän mahdollisuuksiaan edetä urallaan. Samaan aikaan syrjintä toisaalta kannustaa heitä hyödyntämään niitä enemmän kuin miehiä. Toisaalta syrjintä on kannustanut luomaan julkisia hyvinvointipalveluita ja julkisia koulutuspalveluita, monet vaikutusvaltaisimmista naispoliitikoista ovat niitä olleet vaatimassa. Naisten on kannattanut hakeutua niissä avautuneisiin tehtäviin, koska ne olivat uusia eikä syrjinnästä näin ollut tietoa. Arulampalamin ym. tutkimuksen mukaan julkisella sektorilla palkkasyrjintä on lievempää kuin yksityisellä sektorilla (paitsi Hollannissa ja Suomessa!). Naisille julkinen sektori on siis ollut mahdollisuuksien vapauden valtakunta.

Vapaus on siis monimutkainen ilmiö. Hämmentävästi se näkyy Vladimir Vysotskin elämässä (vaimonsa Marina Vladyn kertomana, tämä on ollut Paula M:n minulle suosittelemaa kesälukemista). Virallinen Neuvostoliitto vaikeni hänestä, mutta hänen laulunsa ja runonsa levisivät eri tavoin. Hän haaveili pääsevänsä aistimaan länsimaista vapautta, mutta kun hänelle mahdollisuus avautui, hän pettyi. Vapaus ei ollut täydellistä, mistään riippumatonta keskustelua ja ajatusten vaihtoa vaan vapautta tyrkyttää itseään eri puolilla eri ihmisille. Jos Neuvostoliitto vaikeni hänestä, niin länsi pani hänet huutamaan, eikä sekään paljoa iloa tuottanut.

Avainsanat: liberalismi, markkinat, Pareto-tehokkuus, yksilönvapaus

Aihealueet: Julkinen talous, Kummalliset