Tämä juttu on julkaistu aiemmin Urheilulehdessä – tilaa Urheilulehti kotiisi tästä.

Show on komea.

Wienin kaupungin kadunreunukset ovat täynnä hurraavia ja iloitsevia ihmisiä. Television ja internetin välityksellä ennätyskoetta seuraa lukematon määrä silmäpareja.

Kenialainen Eliud Kipchoge avustusjoukkoineen saapuu loppusuoralle ylvään elokuvamaisesti – juuri niin kuin on käsikirjoitettu. Valkopaitainen Kipchoge johtaa joukkojaan edestä, muutaman kymmenen metrin päässä itse sankarista hölköttelee avustava jänisjoukko kokomustissa vaatteissa.

Kipchoge nostaa sormensa pystyyn ja takoo rintaansa, kun hän ylittää maaliviivan. Vastassa kenialaista on ensimmäisenä tämän vaimo, joka koskettavasti kyynel silmäkulmassaan halaa miestään.

Tapahtuman takana vaikuttaneet urheilujätti Nike ja kemikaaliyhtiö INEOS ovat tarjonneet kansalle sen, mitä he ovat halunneet: Kipchoge on pysäyttänyt kellot aikaan 1.59.40,2. Hän on juossut ensimmäisenä ihmisenä maratonin alle kahden tunnin, vaikka tulos ei virallisiin kirjoihin päädykään.

Tapahtuma on urheilun juhlaa parhaimmillaan. Maailman paras maratoonari on näyttänyt, minkälaisiin ihmetekoihin ihminen voi äärimmilleen venytettynä pystyä.

Samalla tapahtuma on osoitus vaatejättien kenkäsodasta, joka on muuttanut maratonia lajina perin pohjin.

Belayneh Dinsamo juoksi maratonin maailmanennätykseksi vuonna 1988 ajan 2:06:50.

Sen jälkeen kului lähes kymmenen pitkää vuotta, ettei ME-aika parantunut sekuntiakaan. Vasta vuoden 1998 Berliinin maratonissa Ronaldo da Costa nipisti ME-ajan 45 sekuntia paremmaksi.

Siitä ovat alkaneet pienet, mutta tiheät askeleet kohti kahden tunnin alitusta. Maailmanennätystä on parannettu vuoden 1998 jälkeen yhdeksän kertaa ja syyskuussa 2018 Berliinissä juostiin tämänhetkinen maailmanennätys, kun Eliud Kipchoge porhalsi 2.01:39.

Aluksi ennätysparannusten takana oli ennen kaikkea maratonien kasvanut suosio, mikä puolestaan toi lajin ympärille entisestään rahaa. Kasvaneet palkintopotit alkoivat houkutella 42,195 kilometrille yhä useampia huippuja: esimerkiksi afrikkalaiset, jotka olivat aiemmin keskittyneet ratakierroksille, käänsivät nyt katseensa huomattavasti rahakkaammille maratoneille.

Oli siis enemmän parempia ja lahjakkaampia juoksijoita, joten ME-ajasta alettiin hiljalleen siivuttaa sekunteja pois.

Se tehtiin kuitenkin hyvin samankaltaisin varustein kuin oli tehty aina ennenkin. Urheilijoilla ja kenkävalmistajilla oli pitkään käsitys siitä, että maratonilla »vähemmän on enemmän». Vuonna 1960 etiopialainen Abebe Bikila juoksi olympiakultaan ajalla 2.15.16 paljain jaloin, mikä oli pitkään määräävä rakenne myös kenkien rakenteessa.

Juoksukengät pyrittiin tekemään mahdollisimman kevyiksi ja niiden pohja muodostui muutamista ohuista kumiliuskoista. Vuosien saatossa kenkävalmistajat takoivat rahaa ja toivat maratoninjanoiselle kansalle jatkuvasti uusia malleja hankittavaksi, mutta suuria mullistuksia kenkien rakenteessa ei kuitenkaan nähty.

Kunnes tultiin vuoteen 2013, jolloin Adidas esitteli uudet Boost-mallistonsa, joissa käytetty vaahtovaimennusteknologia palautti enemmän energiaa ja vaimensi tehokkaammin iskuja. Maratoonarit ottivat uudet mallistot ahkerasti käyttöönsä niiden juoksunopeutta parantavien ominaisuuksiensa takia.

Mutta se oli kuitenkin vasta esimakua siitä, mitä urheiluvaatejättien taistossa oli tapahtumassa.

Eliud Kipchoge (valkoisessa) juoksi ensimmäisenä ihmisenä maratonin alle kahden tunnin 12. lokakuuta Wienissä. Suorituksessa avittivat joukko jäniksiä sekä Niken ihmekengät,­

Loppuvuonna 2016 alkoi Niken Breaking2-projekti, jonka päämääränä oli rikkoa maratonilla alati lähestynyt kahden tunnin raja. Vuoden 2017 ennätysyritystä varten vaatejätti suunnitteli muutaman juoksijan eliittiryhmälleen kokonaan uuden »Nike Vaporfly 4%» -kenkämallin, jonka prototyypillä otettiin jo Rio de Janeiron vuoden 2016 miesten olympiamaratonilla kolmoisvoitto.

Ne kengät ovat muuttamassa kaiken.

»Eikä kyse ole pelkästään maratonista, vaan myös pidemmistä ratamatkoissa, jotka ovat täydellisen muutoksen kourissa», kertoo maratonin hallitseva Suomen mestari Jaakko Nieminen.

»Nykytilanteessa on vähän samaa kuin uinnissa oli kymmenisen vuotta sitten, kun lajiin tulivat kelluttavat kokovartalouimapuvut. Sinä vuonna tehtiin muistaakseni yli sata maailmanennätystä ennen kuin puvut seuraavana vuonna kiellettiin.»

Niken uusien kenkien salaisuus on niiden hiilikuituteknologiassa ja ZoomX-nimisessä vaahtomuovissa.

Kenkien pohjallisessa on ohut, lusikan muotoinen hiilikuitulevy, joka toimii yhdessä vaahtomuovin kanssa ikään kuin jousen tavoin. Kengät varaavat ja vapauttavat energiaa joka askeleella ja toimivat kuin pieni linko auttaakseen juoksijaa eteenpäin.

Nike kertoi markkinointipuheessaan ylväästi, että Vaporflyt tuovat peräti neljän prosentin parannuksen juoksun taloudellisuuteen muihin kenkiin verrattuina. Maratonpiireissä markkinointipuheisiin suhtauduttiin aluksi niin kuin markkinointipuheisiin yleensä suhtaudutaan.

»En minä ensin uskonut tuollaisiin parannuksiin – eikä varmaan kukaan muunkaan. Uusia kenkämalleja oli kuitenkin tullut tasaisesti, mutta noin valtavaa parannusta ei ollut yksikään uusi malli tuonut. Olin ajatellut, että ne pystyvät ennemminkin Adidaksen Boost-mallien kaltaiseen taloudellisuuteen», Nieminen myöntää.

Vuoteen 2017 asti juoksukenkien kuningas oli Adidaksen Adios Boost -mallisto, jota Nieminenkin on käyttänyt. Niillä oli juostu silloinen ME-aika ja niitä tituleerattiin melko yksimielisesti maratonkenkien kuninkaiksi.

Kesän lopulla 2017 valta alkoi hiljalleen kuitenkin vaihtua, kun Niken superkengät tulivat yhtiön sponsoroimien eliittitiimien juoksijoille. Samalla näiden juoksijoiden ennätysajoista alkoi lähteä minuutteja pois.

Kuvaavaa on, että vuoden 2016 aikana 2.10.00 tai sen alle menevän huippuajan juoksi maratonilla 112 urheilijaa. Vuonna 2019 rajaan on päässyt marraskuuhun mennessä jo 195 urheilijaa. Berliinin maratonilla oltiin vuonna 2016 sijalla 100 ajalla 2.31.02, kun taas tänä syksynä vastaava aika oli 2.24.38.

Kyse ei ole pelkästään siitä, että huippumaratoonareiden taso olisi maailmalla muutamassa vuodessa lähes kaksin­kertaistunut.

»Ei siinä ole mitään epäselvää, etteivätkö Vaporflyt olisi suuri syy nopeutuneisiin aikoihin. Tilastot puhuvat sen puolesta ja niin puhuvat myös riippumattomat tieteelliset tutkimukset, joiden mukaan Vaporflyt tuovat juoksun taloudellisuuteen noin neljän prosentin säästön. Se merkitsee vähintään kahden prosentin parannusta ajassa, mikä puolestaan tarkoittaa maratonilla ajassa 2–3 minuuttia», Nieminen laskee.

Esimerkiksi Eliud Kipchoge oli aiemmin ollut 2.03–2.04-alkuisten aikojen juoksija, mutta Berliinissä 2018 hän juoksi nykyisen maailmanennätyksen 2.01.39.

Hetki sitten toivottoman kaukana häämöttänyt kahden tunnin rajan alitus alkoikin olla Niken Vaporflyllä mahdollista. Valtaosa huippumaratoonareista alkoi luottaa Vaporflyn voimaan, vaikka heillä olisi sponsorisopimukset muiden kenkämerkkien kanssa.

Euroopan mestaruuden 2018 juossut Belgian Koen Naert oli New Balancen urheilija, mutta hän oli askarrellut käyttämiensä Vaporflyn Nike-logon päälle edustamansa yhtiön tunnusmerkin.

­

Huipulla ei yksinkertaisesti ole varaa antaa tasoitusta muille.

»Itse en ole ollut ensimmäisenä muutoksen eturintamassa, koska maratonjuoksussa arvostan enemmän mies miestä vastaan -kilpailua, jossa välineet eivät ole ratkaisevassa roolissa. Olen toki testannut Niken kenkiä ja huomannut, että ero on huomattava verrattuna käyttämiini ­Adidaksiin. Ei ole poissuljettua, että joskus kokeilisin niitä myös kilpailu­mielessä.»

»Vaahtomuovirakenne tekee kengistä poikkeuksellisen pehmeän, mutta hiilikuitulevyn ansiosta kenkä ei kuitenkaan anna periksi. Tämä tekee niistä todella kimmoisat ja responsiiviset. Se luo tunteen, että kengissä olisi kuin vieterit. Ei vieterikengät-lempinimeä ole syyttä keksitty», Riiassa lääkäriksi opiskeleva Nieminen naurahtaa.

Vieterikengät, jousikengät, trampoliinikengät… rakkailla – ja jatkuvasti vihatummilla kengillä – on monta nimeä.

Joidenkin mielestä kyse on tavallisesta kehityksestä urheilussa: tenniksessä puumailat ovat vaihtuneet alumiinisiksi, seiväshypyssä seipään jousto-ominaisuudet ovat parantuneet ja hiihdossa sukset ovat jo huipputeknologiaa.

Miksi siis myös maratonissa välineet eivät kehittyisi?

Niken sivuilla kerrotaan Kipchogen olevan »persoona, joka rakastaa muutosta, innovaatioita ja teknologiaa ja on omistautunut urheilun kehitykselle tavoitellessaan parasta mahdollista suoristustaan».

Ongelmaksi on tullut se, ettei kehitys ole tasapuolista kaikkia kohtaan. Muutos on tullut niin nopeasti ja yllättäen, etteivät muut ehtineet reagoida. Nike on patentoinut teknologiansa ja on nyt pari vuotta muita kenkävalmistajia edellä kehitystyössään.

»Niken kengät ovat tehneet hyvin epätasa-arvoisen kilpailuasetelman maratonille. Jos Niken huipputiimien juoksijat saavat parhaimmat varusteet käyttöön ennen muiden merkkien kilpailijoita, niin luohan se suhteettoman suurta kilpailuetua heille», miettii liikuntatieteen tohtori Timo Vuorimaa.

Kansainvälinen yleisurheiluliitto IAAF on ollut Niken uusista kengistä melko vaitonainen, vaikka sen sääntöjen mukaan kengät eivät saa tarjota urheilijalle »epäreilua lisäapua», minkä lisäksi kenkien pitäisi olla »kaikkien saatavilla». Nike on vastannut kunnioittavansa IAAF:n säädöksiä, vaikka esimerkiksi Vaporflyt eivät alkuun olleet lähellekään kaikkien saa­tavilla.

Lokakuussa IAAF vastasi kritiikkiin ja ilmoitti muodostaneensa työryhmän, joka tutkii kestävyysjuoksumaailmaa ravisuttavaa uudistusta. Esimerkiksi The Guardianin mukaan IAAF ei kuitenkaan olisi kieltämässä Niken superkenkiä.

»Jonkinlainen linjaveto sieltä on tultava. Uskon ja toivon, että se tulee vielä tämän vuoden aikana ja liittyy todennäköisesti kenkien keskiosan paksuuteen, jolloin voitaisiin hillitä hiilikuitulevyjen määrää», Vuorimaa näkee.

IAAF on esimerkiksi korkeushypyssä määritellyt korkeushyppykengän kannan suurimmaksi mahdolliseksi paksuudeksi 19 millimetriä, joten periaatteessa mitään ongelmaa ei olisi.

Ongelmaksi saattaa sen sijaan muodostua se, että toisin kuin korkeushyppykengät niin maratonkengät on suuri markkina, jota jättiyhtiö Nike hallitsee. Puhutaan isoista rahoista, sillä yksi kenkäpari maksaa nykyisin noin 200 euroa ja Next%-mallista saa pulittaa noin 300 euroa. Kaupunkimaratonit ovat tätä nykyä punaisten Nike-kenkien meriä ja suosituilla, kymmenientuhansien osallistujien kaupunkimaratoneilla jopa 80 prosentilla kärkipään juoksijoista on raportoitu olevan jaloissaan Vaporflyt.

Vaporflyt ovat Nikelle kannattavia myös siltä kantilta, että niiden ominaisuudet kärsivät jo noin 200 juoksukilometrin jälkeen, joten jalkineet ovat lähes kertakäyttötavaraa perinteisempiin juoksukenkiin verrattuna.

­

Vaatii IAAF:ltä muskeleita, jos se haluaisi kellistää hirviön, joka on ehtinyt kasvaa jo kaikkialle.

»Jos joku pienempi kenkävalmistaja olisi kehittänyt hiilikuitulevyteknologian, niin se olisi varmasti jo kielletty. Mutta koska kyse on Niken kokoisesta yrityksestä ja valtavista rahoista, niin varmasti tällaisetkin asiat vaikuttavat päätöksentekoon», Vuorimaa uskoo.

»On silti mielestäni kestämätön tilanne, jos kenkien ominaisuuksille ei aseteta mitään rajoja.»

Esimakua maratonin mahdollisesta tulevaisuudesta saatiin lokakuisena viikonloppuna Wienissä ja Chicagossa.

Ensiksi Kipchoge oli Wienissä juostussa ennätyskokeessa pysäyttänyt kellot aikaan 1.59.40,2. Kenialaisen jalassa olivat »Alphafly» -nimiset prototyypit Vaporfly-malliston seuraavista kengistä. Niiden sisällä oli peräti kolme hiilikuitulevyä erillisten ilmapatjojen välissä.

Vuorokausi Kipchogen ennätyksestä Niken toimistolla juhlittiin jälleen, kun Brigid Kosgei rikkoi naisten maratonin maailmanennätyksen Chicagossa ajalla 2.14:04. Kosgei käytti juoksussaan Vaporfly-malliston Next%-kenkiä, jonka Nike on sanonut olevan alkuperäismallia taloudellisimpia.

Tutkimustietoa ei ole vielä saatu siitä, kuinka paljon Vaporfly-malliston tuoreimmat kenkäparit parantavat juoksijan suoritusta.

»Kun katsoi Alphafly-mallin patenttia, se näytti formulateknologialta. Kuka tietää, kuinka monta prosenttia niiden hyöty on verrattuna erillisiin versioihin», Jaakko Nieminen miettii.

Kenkävalmistajien halukkuus yhä parempien kenkien kehittämiseen tuskin hyytyy jatkossakaan, sillä yhtiöiden tuloksen tekevä tavallinen juoksijakansa janoaa yhä parempia kenkiä itselleen. Maaginen kahden tunnin rajan alittaminen on juoksijoille tilaisuus päästä historian kirjoihin, mutta myös huima markkinointitilaisuus kenkäfirmoille.

Tokion 2020 olympialaiset on sekin markkinointikanava, jota koko maailma katsoo.

Nikellä on etumatkaa, mutta muillakin yhtiöillä alkaa olla prototyyppejä omista »vieterikengistään».

»Onko se sitten haluttava suunta, jos kestävyysurheilu muuttuu formuloiden tapaiseksi kilpakehitykseksi, jossa myös välineillä on suuri merkitys menestykseen», Nieminen kysyy.

Kestävyysurheilu onkin lajina ehkä historiansa suurimmassa risteyksessä.

Joko huipputasolla hyväksytään se, että nopein mies tai nainen ei aina voitakaan, vaan parhailla välineillä juokseva urheilija voittaa välillä? Se tarkoittaisi entistäkin huimempia ennätyksiä ja kovempia aikoja maratonilla, puolimaratonilla ja pitkillä ratamatkoilla.

Liikuntatieteiden tohtori Timo Vuorimaa on aiemmin laskenut, että alle kahden tunnin maratonaika juostaan vuosina 2030–2035, mutta kenkäteknologian kehityksen jatkuessa ilman suurempia rajoituksia himoittu raja voi mennä rikki »koska tahansa».

Tai sitten IAAF:ssä päätetään, että yleisurheilu pysyy yleisurheiluna. Se tarkoittaisi selkeitä sääntöjä ja rajoituksia kenkien ominaisuuksiin, joilla pyrittäisiin varmistamaan mahdollisimman tasapuolinen lähtökohta kilpailuille. Vuorimaa on laskenut, että silloin kahden tunnin alitus tulisi vuoden 2025 tienoilla.

Maratonin nelinkertainen Suomen mestarin Jaakko Niemisen mielipide asiaan on selkeä.

»Mielestäni yleisurheilun hienous ja ero moneen muuhun lajiin verrattuna on siinä, että tässä välineillä on vähemmän merkitystä. Kaikki on enemmän tai vähemmän kiinni itsestä. Siksi minä valitsin juoksun päälajikseni aikanaan monesta eri vaihtoehdosta.»