Kommentti: Jos poliisi menettää työnsä peruspohjan, sitä ei saa enää takaisin

Liikennerikoksiin tai huumerikoksiin puuttuessaan poliisi on Savossakin paljastanut monta isoa omaisuusrikossarjaa tai vakavia väkivaltarikoksia kuten kiristyksiä. Ville Miettinen

Asta Tenhunen

Sisäministeriön suunnitteluasiakirjoihin ilmaantui jokin vuosi sitten lausuma: "Rikostutkinnan tehtäviä suorittamalla ei merkittävästi lisätä turvallisuutta tai turvallisuuden tunnetta."

Ajatus oli niin elämälle vieras, että kuvittelin sitä jonkin harjoittelijan tai sisäisen turvallisuuden strategiatyöryhmän pikkujoulua edeltäneen kokouksen hetkelliseksi aivokääpiöksi, joka vähin äänin poistetaan kaikista virallisista asiapapereista.

Toisin kävi. Nyt poliisin ensi vuoden määrärahat on jaettu hallituksen hyväksymässä talousarvioesityksessä sisäministeriön esityksen pohjalta niin, että sama ajatushirviö toistuu papereissa ja sen perässä todetaan vielä, että poliisin rikostutkinnan resurssit kohdennetaan "turvallisuuden kustannushyötyanalyysin" avulla.

Nyt siis poliisin resursseja siirretään terrorismin ja vihapuheen torjuntaan sekä kyberkyberkyber-hokemaan. Niihin huippuasiantuntijoiksi ovat ilmoittautuneet etenkin keskusrikospoliisi ja suojelupoliisi.

Siellä on osaamista ja tärkeää tehtävää, mutta siellä ei piile kuin pieni osatotuus siitä, miltä rikollisuuden tilannekuva Suomessa tällä hetkellä näyttää.

Sisäministeriön levittämä ajatusrakennelma rikostutkinnasta on rankasti virheellinen, sillä rikollisuus ei ole yhteiskunnasta erillinen saarekkeensa.

Eri rikostyypitkään eivät ole toisistaan visusti erillään, vaikkakin nettimaailma on tuonut rikollisuuden piirin jonkin verran rikollisia, joiden toimiala rajoittuu pääosin nettiin. Todellisuudessa rikolliset ovat muodikkaasti sanoen moniosaajia, combotoimijoita: risteilevät reaali- ja virtuaalimaailmassa - niin kuin nykyään me muutkin ihmiset.

Todellisuudessa se menee näin: Esimerkiksi omaisuusrikoksia sarjoittava paikallispoliisi löytää varkaan, joka varastaa rahaa huumeisiin. Velkoja häneltä perii väkivaltaisesti huumekauppias apureineen, joka tekee nykyään myös nettipetoksia.

Toinen huumeiden ostaja esiintyy valepoliisina ja vie vanhusten rahat. Terrori-iskua suunnitteleva nuori mies ostaa häneltä kannabista ja esiintyy väärillä henkilöpapereilla kaupungilla. Humalapäissään hän uhkaa, että Isis tappaa vielä portsarinkin, joka evää häneltä pääsyn baariin puutteellisen henkilötodistuksen vuoksi.

Pienistä rikoksista aloittava nilkki laajentaa ja jatkaa tekojaan, jos tarvitsee lisää rahaa - tai huomaa, ettei näistä teoista jää edes kiinni!

Sen sijaan alueensa rikoksia tunteva rikostutkija oppii tietämään, mitä ilmiöitä ja ihmisiä alueella pyörii. Kun lähikaupan ryöstö menee pieleen ja ase laukeaa, paikallinen rikostutkija tunnistaa jo vähän rakeisenkin valvontakameran kuvasta, kuka se tekijä oli - ja tietää, kenen luona hän ehkä nyt kämppää.

Jos ilmiöitä ei seurata eikä rikoksia tutkita, ei ole tietoa eikä tule tietoa.

Googlaamalla ei poliisi työtään tee kunnolla - eikä työryhmissä istumalla. Minkä tiedon poliisi perustyössään epäonnistuessaan menettää, sitä tietoa ei rahalla eikä strategiaryhmillä saa enää hankittua.

Sekä sarjoittavalla että paljastavalla rikostutkinnalla hankitaan poliisin toiminnalle välttämätöntä tietoa, estetään valtava määrä uusia rikoksia katkaisemalla rikoskierteitä, palautetaan rikoshyötyä rikollisilta takaisin omistajilleen ja parannetaan huomattavasti turvallisuutta puuttumalla velanperintään, kiristyksiin, pahoinpitelykierteisiin ja erilaisiin uhkailuihin.

Yksikään näistä tapahtumista ei lopu vain vihapuheesta puhumalla tai äärioikeiston tai radikaali-islamistien aatteita pohtimalla. Sen sijaan äärioikeiston pahimman agitaattorin voi narauttaa vaikka ravintolatappelusta tai laittomasta hormonikaupasta.- Ja tarjota hänelle sitten kuntoutusohjelmaa.

Lisäksi vyöry toimii toisinpäin: Arjen rikollisuudesta versoo epäreiluuden kokemuksia ja kasvualustaa niille vaarallisille muoti-ilmiöille, joita poliisi nyt jahtaa.

Arjen epäreiluudesta versoo vihapuhetta, kun ensin kansalainen joutuu pohtimaan: "Tutkiiko poliisi edes raiskausepäilyjä? Tutkiiko se, kun romanialaiskopla ryösti kylänraitin ystävällisen mummon?"

Mikään ei poliisin tuottaman turvallisuuden kannalta ole niin tärkeää kuin hälytyspartio, valvonnalla kadun tapahtumiin puuttuva poliisi sekä rikoksia sarjoittava ja hoksaava rikostutkija.

Liikenteestä poliiseja vähennetään niin rankalla kädellä, että rattijuopumusvalvonta rakentuu pian ojan pohjilta kaivettavien auton romujen jäänteiden varaan.

Entäs rikostutkinta? Millainen organisaatio voi olla sitä mieltä, ettei vakavien rikosten kierteen katkaiseminen rikostutkinnalla vaikuta sinun, minun tai kenenkään turvallisuuteen?