Yksinkertaisen taloudellisen analyysin perusteella voitaisiin arvata, että Suomessa sovellettu sähköverkkojen sääntely johtaisi hintojen nousuun. Alueellisilla monopoleilla ei ole mitään luonteisia kannustumia pitää kustannukset kurissa, kun kustannusten nousu sallii hintojen nostamista. Kun hintoja saadaan nostaa turvatakseen pääomalle houkuttelevaa tuottoa, yhtiöillä on päinvastoin kannustimia yli-investoida. Sääntelyn tänä vuonna voimaan astuvat muutokset jotka kasvattavat sallittua pääoman tuottoa lisäävät näitä kannustimia.

Monopoliyhtiöillä ei tietysti ole mitään luontevia kannustimia tarjota asiakkaille hyvää palvelua kohtuulliseen hintaan. Valvovilla viranomaisilla on siten suuri haaste pitää huoli siitä, että sähköverkkoyhtiöt toimivat yleisen edun mukaisesti.

Suomessa on valittu malli, jossa rajoitetaan yhtiöiden mahdollisuutta väärinkäyttää markkina-asemaansa rajoittamalla sijoitetun pääoman tuottoa. Lähtökohtaisesti tämä malli tarkoittaa, ettei yrityksillä ole erityistä syytä tehostaa toimintaansa. Jos kustannukset nousevat, hintoja voidaan vastaavasti nostaa. Kustannusten kehitys on yritysten omistajille yhdentekevää. (Valvontamenetelmiin sisältyy tosin osia joilla pyritään hillitsemään verkkoyhtiöiden kustannuksia, mutta niiden tehokkuus on kyseenalainen).

Investointikustannusten kohdalla tilanne on vielä ongelmallisempi. Jos sallittu sijoitetun pääoman tuotto on houkuttelevan korkea, yhtiöllä on kannustimia kasvattaa investointejaan, riippumatta siitä onko tästä asiakkaille vastaava hyötyä. Investointien tuotto on hyödystä riippumatta turvattu, koska sillä voidaan perustella hintojen nostoa.

Viranomaisten sallima tuotto houkuttelevan korkea

Sallittu pääoman tuotto määräytyi kaavalla joka antoi vuodelle 2015 verkkoyhtiöille 3,12 % reaalisen tuoton sijoitetulle pääomalle, 1,43 prosenttia yli Suomen 10 vuoden valtionlainojen koron vertailuhetkenä (edellisen vuoden toukokuussa). Lukema ei ehkä vaikuta kovinkaan korkealta. Maailmassa, jossa sijoittajat epätoivoisesti etsivät matalariskisiä tuottavavia sijoituskohteita tämä on kuitenkin kohtuullisen houkutteleva tuotto. Säännelty monopoli lähtökohtaisesti on varsin turvallinen sijoitus.

Sääntöjä on tästä vuodesta lähtien muutettu ja sijoitetun pääoman tuottoa lasketaan nyt eri tavalla. Nimellinen tuotto on (jos ymmärsin oikein) nyt 3,4 prosenttia yli Suomen 10 vuoden valtionlainojen koron. Jos inflaatio on EKP:n tavoitteen mukaisesti kahden prosentin tuntumassa tämä vastaa 1,4 prosentin reaalista lisätuottoa, joten ensi silmäyksellä vaikuttaisi siltä, että tuottotaso ei ole oleellisesto muuttunut. Tosin uusi malli on selvästi parempi niin kauan, kun inflaatio pysyy lähes olemattomana.

Viitekorkona käytetty riskitön korko on kuitenkin vaihtunut siten, että nyt käytetään joko edellisen vuoden korkojen taso tai kymmenen vuoden keskiarvoa. Viitekoroksi valitaan näistä korkeampi. Kymmenen vuoden keskiarvo on nyt yli kaksi prosenttia korkeampi kuin Suomen valtionlainojen korkojen tämän hetkinen taso. Tämä kohottaa selkeästi sallittua tuottoa (ja antaa siten verkkoyhtiöille mahdollisuuden välittömästi nostaa hintoja).

Jos korot kääntyvät nousuun ja 10 vuoden valtionlainojen korko ylittää 10 vuoden keskiarvon sallittu tuotto määräytyy jälleen edellisvuoden korkojen perusteella. Siirtoyhtiöt saavat siten nostaa hintojaan kasvattaakseen sijoitusten tuottoa vastaavasti. Päinvastoin kun sijoituksessa pitkäaikaiseen valtionlainaan sähköverkkoyhtiön omistajat eivät siten sitoudu pitkäksi aikaa nykyiseen alhaiseen korkotasoon, vaan saavat hyödyn, jos korot tulevaisuudessa nousisivat. Tämä antaa myös suojan inflaatiota vastaan, siltä osin, kun inflaation kiihtyminen heijastuu markkinakorkojen nousuun. Tämä vielä lisää houkuttelevuutta sijoittaa verkkoyhtiöiden toimintaan.

Nyt hintojen nousua perustellaan sillä, että viranomaisten vaatimukset toimitusvarmuuden takaamiseksi vaativat lisäinvestointeja. Ehkä näin onkin. Ongelmana on, että ulkopuolisten, mukaan lukien valvovan energiavirastojen, on vaikeata tätä varmuudella tietää. Siirtoyhtiöillä on kannustimia liioitella investointitarpeita.

Hintasääntely tuottosääntelyä parempi

Vaihtoehtoinen lähtökohta mitä esimerkiksi Iso-Britanniassa on sovellettu, on säätä hintakatto joka seuraa kuluttajahintojen kehitystä. Siellä hintojen sallitaan nousta jonkin verran yleistä inflaatiota vähemmän, heijastaen arvioitua tuottavuuden kasvua. (Vaihtoehtoisia malleja on pohdittu tässä Pöyryn raportissa).

Yhtiöillä on tällöin selkeä kannustin tehostaa toimintaa. Mitä alhaisemmat kustannukset sitä suurempi voitto. Riskinä on, että kustannuksia karsitaan laadun kustannuksella, kun luonteisia kannustimia ei ole ylläpitää palvelun laatua. Tämä malli vaatii siten sen, että viranomaiset valvovat tiukasti palvelun laatua. Kun kyseessä on varsin yksinkertainen palvelu kuten sähkön siirto, laadun valvominen pitäisi kuitenkin olla kohtuullisen suoraviivaista. Lähinnä kysymyksessä on toimitushäiriöiden valvominen, ja niistä tarpeeksi jyrkästi (esimerkiksi sakoilla) rankaiseminen.

Keskeinen kysymys tässä mallissa on miten määritellään hintakatto, jotta hyöty tehostamisesta johon järjestelmä kannustaisi siirtyisi kuluttajille. Jos hintakatto asetetaan liian alhaiseksi se karkottaa sijoittajia. Jos taas hintojen kehitystä säädellään siten, että toiminnan kannattavuus varmistetaan palaudutaan käytännössä Suomen kaltaiseen malliin, jossa ei ole kannustimia kustannusten alentamiseen.

Tätä ongelmaa pienentää kuitenkin, että Suomessa on 80 siirtoyhtiötä. Jos hintojen nousuvauhdin määrittäjäksi asetettaisiin keskimääräinen kustannusten kasvu jokaisella yhtiöllä olisi kannustimia vähentää kustannuksiaan. Se saisi itse koko hyödyn omien kustannusten alenemisesta, kun taas yksittäisen yhtiön kustannusten vaikutus sallittuun hintatasoon olisi varsin pieni.

Toki tässäkin ratkaisussa on haasteita. Taajama- ja haja-asutusalueiden yritysten vertaaminen toisiinsa on ongelmallista jne. Ilman todellista kilpailua, jossa kuluttajat arvioivat sekä laadun että hinnan, on vaikeata luoda oikeita kannustimia yhtiöille.