Alussa, vuonna 1992, oli romahtanut Neuvostoliitto, ideoiva kansliapäällikkö, kulttuurilähettiläs toppatakissaan, vasta perustettu Pietari-säätiö ja haave itse itsensä kannattavasta Suomi-talosta Pietarissa.

26 vuotta myöhemmin Pietarin keskustassa Suurella Tallikadulla on Suomi-talo, Suomen kulttuuri-, tiede- ja talouselämän näyteikkuna.

Sen taustalla toiminut Pietari-säätiö on konkurssissa, ja talo on kaatunut valtion syliin. Kovan onnen kiinteistö on niellyt jo 20 miljoonaa veroeuroa.

Idean kulttuuri-instituutista Pietarissa esitti opetusministeriön kansliapäällikkönä 1973–1994 toiminut Jaakko Numminen.

”Kun tuli tämä keikaus ja Neuvostoliitosta tuli uusi Venäjä, kirjoitin syksyllä 1991 Helsingin Sanomiin kirjoituksen, että Pietariin on kiireellisesti perustettava Suomi-instituutti”, muistelee 90-vuotias Numminen.

Kukaan ei reagoinut kirjoitukseen ensin mitenkään, kunnes Pietariin opiskelija- ja tutkijahotellia suunnitelleen Helsingin opiskelija-asuntosäätiön Hoasin edustajat ilmestyivät ministeriöön.

”Valtio ei tällaisia instituutteja perusta, sitä varten pitäisi perustaa yksityinen säätiö”, selitti Numminen Hoasin edustajille, jotka lähtivät pettyneinä pois.

Jälkeenpäin Numminen hoksasi, että hoasilaisten joukossa oli ollut juristeja. ”Soitin takaisin ja sanoin, että kuulkaa miehet, tehän voitte perustaa sen säätiön.”

Hoas ryhtyi töihin, ja Pietari-säätiö perustettiin maaliskuussa 1992. Perustajina oli Hoasin lisäksi 35 suomalaisyhteisöä, muun muassa Turun ja Helsingin kaupungit, Helsingin yliopisto ja valtionkirkot.

Säätiön tarkoituksena oli suomalais-venäläisiä kulttuuri- ja tiedesuhteita vaalivan Suomen Pietarin instituutin perustaminen.

49-vuotisen vuokrasopimuksen ehdot olivat surkeat.

Nummisesta tuli itseoikeutettu Pietari-säätiön ensimmäinen puheenjohtaja vuosiksi 1992–1995. Käytännön kulttuurisuhteita hoiti samoihin aikoihin säätiön alaisen Pietarin instituutin ensimmäiseksi johtajaksi nimitetty kääntäjä, tulkki ja Venäjän underground-kulttuurin tuntija Jukka Mallinen.

Instituutilla ei aluksi ollut edes toimistoa. Mallinen matkusti junalla joka toinen viikko Helsingistä kaupunkiin, jossa oli köyhää, mutta kulttuurielämä kukoisti.

”Minun ei tarvinnut oikeastaan tehdä muuta kuin saattaa nuorempaa ja hurjempaa kulttuuriväkeä yhteen. Rahaa oli hirveän vähän”, sanoo Mallinen.

Hän muun muassa vei Pietariin huomiota herättäneen Ylioppilasteatterin Mahnovitsina-esityksen ja järjesti paljon väkeä vetäneitä kirjailija- ja runoilijatapaamisia.

”Mallinen oli ihmeellinen mies. Hän pyöri siellä toppatakissaan joka paikassa ja onnistui kaikessa, mitä siellä puuhasi”, sanoo Numminen.

”Olin hämmästynyt siitä, että Pietari-säätiön hallitusta ei kulttuurielämä juuri kiinnostanut. He selvästi halusivat rakentaa itselleen monumentin ja aseman Suomi–Venäjä-yhteistyöhön. Mutta Jakke oli hyvä jätkä, hän tajusi mitä tehdään”, sanoo Mallinen.

Nummisen päätyönä oli etsiä tilat Pietarin-instituutille. Vasta 1995 loputtomilta tuntuneet neuvottelut tuottivat tulosta ja Ligovski prospektilta löytyi Nummisen sanoin ”kurja vuokrahuoneisto”.

Näyttely- ja muun kulttuuritoiminnan laajennuttua Ligovskin tilat kävivät ahtaiksi. Vuonna 2002 Pietarin kaupungilta tuli ehdotus: Suomi-talon voisi perustaa Pietarin ydinkeskustaan Pyhän Marian kirkon viereen, vuonna 1847 rakennetun suomalaisen kirkkokartanon tiloihin.

Neuvottelut venyivät, mutta marraskuussa 2006 vuokrasopimus Pietarin kaupungin kanssa syntyi. Suomeen rekisteröity Pietari-säätiö ei voinut allekirjoittaa vuokrasopimusta omiin nimiinsä, vaan se tehtiin säätiön 2002 Venäjälle rekisteröimän erillisen Pietarin instituutin nimiin.

49-vuotisen vuokrasopimuksen ehdot olivat surkeat.

Pietarin kaupungilla oli esimerkiksi oikeus nostaa vuokraa seitsemällä prosentilla vuosittain, mutta instituutilla ei käytännössä ollut oikeutta irtisanoa vuokrasopimusta kesken sopimuksen.

Miksi Pietari-säätiö suostui moisiin ehtoihin?

”Ei ollut muuta mahdollisuutta. Se oli Pietarin kaupunginvaltuuston päättämä ota tai jätä -sopimus”, sanoo säätiön hallituksessa kymmenisen vuotta vuoteen 2012 asti ollut Seppo Muukkonen, eläkkeellä oleva Lappeenrannan seudun opiskelija-asuntosäätiön Loasin toimitusjohtaja.

Pietari-säätiön hallituksen puheenjohtajana oli vuokrasopimuksen tekoaikaan pankinjohtaja, varatuomari Olli Härmänmaa. Vuonna 2016 kuollut Härmänmaa oli säätiön toiminnassa mukana noin 20 vuotta.

Pääosan urastaan 1970-luvulta vuoteen 2001 hän teki Postipankissa, josta myöhemmin eri vaiheiden jälkeen tuli osa tanskalaista Danske Bank -pankkikonsernia.

Helena Autio-Meloni johti Pietarin instituuttia 2005–2008. Hänen mukaansa säätiöön myöhemmin mukaan tulleet eivät voineet tehdä juuri mitään Härmänmaan johdolla neuvotellulle sopimukselle.

Autio-Melonin mukaan Pietari-säätiön hallitusta kiinnosti Suomi-talo enemmän kuin kulttuuri. Esimerkiksi Autio-Melonin järjestämä suomalaisen musiikin juhlavuosi 2007 ja sille hankkima merkittävä rahoitus eivät suuremmin hallitusta kiinnostaneet.

”Ajastani odottamattoman suuri osa kului vuokraneuvottelujen valmistelemiseen ja niihin osallistumiseen”, sanoo Autio-Meloni.

Hallitus ei hänen mukaansa myöskään uskonut, että asioista piti sopia Venäjälle rekisteröidyn Pietarin instituutin kanssa – ei säätiön kanssa, jolla ei ollut mitään oikeudellista statusta Venäjällä.

”Edes juristitaustaiset suomalaiset eivät näyttäneet ymmärtäneen juridista asemaansa Venäjällä. He ohittivat muistutukset olankohautuksella.”

Säätiön hallitus suhtautui Autio-Melonin mukaan alentuvasti myös asiantuntevan venäläisen pääkirjanpitäjän varoituksiin.

”Se oli ihmeellistä tulevaisuudenuskoa ja naiiviutta”, sanoo Autio-Meloni.

Säätiön hallituksessa toimineen Seppo Muukkosen mielestä pääkirjanpitäjä oli ylivarovainen.

”Hallituksen suomalaiset asiantuntijat eivät olleet pääkirjanpitäjän kanssa samaa mieltä”, hän sanoo.

Vuokraehtojen mukaan Pietari-säätiön vastuulla oli 4500-neliöisen Suomi-talon saneeraus.

Kukaan ei pelännyt uutta ruplaromahdusta. Säätiö uskoi voivansa maksaa remontin miljoonalainat Suomi-talon vuokratuotoilla.

Säätiö myös oletti, että vuokrasopimus voidaan myöhemmin siirtää valtioiden väliseksi, mikä olisi parantanut vuokraehtoja. Hyvistä suhteista valtioon kertoi esimerkiksi se, että säätiön hallituksessa istui opetusministeriön edustaja vuoteen 2006 asti. Sen jälkeen ministeriön edustaja nimettiin säätiön hallituksen asiantuntijaksi.

Alusta asti ilmassa oli enteitä talousvaikeuksista. Vuonna 2007 käynnistyneeseen Suomi-talon remonttiin upposi ensimmäisenä vuonna 1,5 miljoonaa euroa, josta säätiö kattoi Danskesta ottamillaan lainoilla 1,3 miljoonaa euroa ja loput säätiön omilla varoilla.

”Säätiön varat ovat hankkeen luonteeseen nähden vähäiset, ja hankkeen onnistunut läpivienti edellyttää huolellisen rahoitussuunnittelun lisäksi sidosryhmien tukea”, huomauttivat tilintarkastajat jo 2007.

Lopullisesti optimistiset talouslaskelmat pettivät 2008, kun rupla romahti.

Autio-Meloni sanoo toisaalta ymmärtävänsä säätiössä vallinneen optimismin: Venäjän talouden jatkuvaan kasvuun uskottiin yleisesti.

Tilanne helpottui, kun säätiö sai 2008 lobattua lainoilleen kymmenen miljoonan euron valtiontakauksen ja 2009 vielä 3,5 miljoonan lisätakauksen. Niiden turvin säätiö sai lisää pankkilainaa ja epäonninen remontti sai jatkua.

Vuonna 2007 säätiö pyysi rakennusyrittäjä Jyrki Tuomisen saneerauskonsultiksi, kun ensimmäinen konsultti oli saanut potkut.

Pietari-säätiön hallituksella ei Tuomisen mukaan ollut osaamista tai ymmärrystä Venäjästä, rakentamisesta tai remontoinnista.

”He halusivat tehdä itsestään tärkeitä. Heistä oli hienoa kulkea Pietarin ylimmissä portaissa ja olla esillä. Se oli ihan kreisiä. Säätiötä kuljetettiin kuin pässiä narussa”, luonnehtii Tuominen.

Tuominen muistelee, miten säätiön asiantuntija ajoi taksilla Lappeenrannasta Suomi-talon remonttityömaan kokouksiin Pietariin. Auto odotti kokouksen loppumista ja vei asiantuntijan takaisin kotiin.

”Hän laskutti koko ajasta, ja säätiö maksoi. Kaverin venäjän kielen taitokin oli jees, nou ja Marlboro. Sanoin, että tältä konsultilta saatavan palvelun saisi sähköpostilla, mutta ei minua kuunneltu”, sanoo Tuominen.

Kaupunkineuvos Armas Lahoniitty (sd) on entinen Turun kaupunginjohtaja, jolla on pitkä tausta Pietari-säätiössä. Kun Tuominen tuli konsultiksi, Lahoniitty oli säätiön hallituksen jäsen.

Lahoniityn mukaan hallitus teki pitkiä päiviä pyyteettömästi ilman palkkioita, eikä hän muista suuria taksilaskuja.

”En muista tällaista. Asia pitäisi tarkistaa kassalapuista, siellä on kaikki ylhäällä.”

Konsultti Tuominen sai lopullisesti tarpeekseen 2009, kun Pöyry-rakennusyhtiön venäläinen tytäryhtiö ujuttautui hankkeeseen toiseksi konsultiksi.

Työmaakokouksiin ilmestyi Tuomisen lisäksi iso joukko Pöyryn venäläiskonsultteja, jotka Tuomisen arvion mukaan halusivat oman osansa urakkarahoista.

”Siinä vaiheessa totesin, että tämä soppa ei kahta kokkia kaipaa.”

Armas Lahoniityn mukaan Pöyry tuli mukaan, koska työmaalle tarvittiin lisää valvontaa.

Säätiön taloussotkujen paljastuttua PricewaterhouseCoopers-yhtiö teki 2014 selvityksen, jonka mukaan saneerauksen kokonaiskustannukset olivat nousseet arvioidusta 10,5 miljoonasta 14,2 miljoonaan.

Pelkästään konsultointikustannukset olivat paisuneet suunnitellusta 1,7 miljoonasta 4,4 miljoonaan euroon.

Osa konsulttirahoista oli päätynyt säätiön hallituksen jäsenille hallituksen sopimuksella. Lisäksi säätiö oli teettänyt kilpailuttamatta töitä Pietarin kaupungin suosittelemilla yrityksillä.

Valtiontakauksen hyväksyi 2008 valtiovarainministeri Jyrki Katainen, joka käveli vastustaneiden virkamiesten yli.

Käytännössä Suomi-talon vuokranmaksu Pietarin kaupungille alkoi vuonna 2011, kun remontoitu talo oli avattu pääministerien voimin syksyllä 2010.

Vastoin Pietari-säätiön omia sääntöjä Suomi-talo ei ollut säätiön hallinnassa, vaan sitä hallinnoi Venäjälle rekisteröity Pietarin instituutti. Sen vuoksi talon alivuokralaisten olisi pitänyt maksaa vuokrat instituutille.

Osa heistä kuitenkin maksoi vuokrasopimuksen ja Venäjän verolainsäädännön vastaisesti vuokrat suoraan Pietari-säätiölle. Vaikka säätiö olisikin laillisesti voinut tulouttaa kaikki vuokrat itselleen, ne eivät olisi riittäneet remonttilainojen hoitoon ruplaromahduksen jälkeen.

Valtio joutui takaajana maksamaan säätiön lainojen korot vuodesta 2012 lähtien – ja myöhemmin myös itse lainat. Vuoteen 2017 mennessä valtio maksoi säätiön lainojen kuluja yhteensä 12 miljoonaa euroa.

Valtiontakauksen oli 2008 hyväksynyt valtiovarainministeri Jyrki Katainen (kok), joka käveli säätiön talouslaskelmia epäuskottavina pitäneiden ja ulkomaisten kiinteistöjen hankintaa vastustaneiden virkamiesten yli. EU-komission varapuheenjohtajana nykyisin istuva Katainen ei halunnut muistella tapahtunutta Suomen Kuvalehdelle.

Vuodesta 2014 säätiön vaatimukset Suomi-talon siirtämisestä Suomen valtiolle voimistuivat.

Kalliiksi osoittautuneen toiminnan lopettamista pidettiin maine- ja diplomaattisena riskinä. Taloon olivat jo ehtineet asettua Pietarin instituutin lisäksi suomalainen koulu sekä yliopistojen, kaupunkien, työ- ja elinkeinoministeriön alaisten Business Finlandin ja Finnveran edustustot sekä muita arvovaltaisia suomalaistoimijoita.

Valtiolle siirtoa edisti myös Suomi–Venäjä-seuran (SVS) puheenjohtajana 2014–2015 ollut Paula Lehtomäki (kesk), josta tuli valtioneuvoston valtiosihteeri 2015. Samana vuonna säätiö teki alustavan sopimuksen talon siirrosta valtiolle, ja virallinen päätös syntyi syyskuussa 2017.

Valtio käytti talon ostamiseen ja Pietari-säätiön rästiin jääneiden vuokrien maksuun 8,2 miljoonaa euroa. Suomi-taloon oli näin kulunut yhteensä jo yli 20 miljoonaa veroeuroa.

Marraskuussa 2015 säätiöitä valvova Patentti- ja rekisterihallitus (PRH) ja Pietari-säätiön konkurssipesä veivät säätiön hallituksessa ja asiamiehinä 2007–2010 olleet oikeuteen.

Toisessa kanteessa vaadittiin säätiön hallituksen kahdeltatoista entiseltä jäseneltä kymmenen miljoonan euron vahingonkorvausta säätiön Pietarin instituutille lainvastaisesti lahjoittamista varoista. Toisessa kanteessa vastuuhenkilöiltä vaadittiin 200 000 euron korvauksia valtionavustusten lainvastaisesta käyttämisestä suomalaisen koulun vuokravelkoihin lainanlyhennysten sijasta.

Kesäkuussa 2018 Helsingin käräjäoikeus totesi, että kymmenen miljoonan euron vahingonkorvauskanne oli vanhentunut. PRH ei aio valittaa tuomiosta.

Valtionavustuksia koskeva kanne tulee käräjille syksyllä.

Vahingonkorvausoikeudenkäynti todisti, että PRH:n säätiövalvonta oli ollut lepsua. PRH ei esimerkiksi ollut reagoinut mitenkään tilinpäätöksistä ilmenneeseen Pietari-säätiön oman pääoman menettämiseen, joka oli tapahtunut jo 2010.

”Siihen aikaan se ei ollut tapana”, selitti PRH:n todistaja.

Pietari-säätiö hakeutui konkurssiin kesäkuussa 2017, ja Pietarin instituutti jäi vaille kaitsijaa. Ministeriöiden ja valtioneuvoston virkamiehet päättivät alistaa instituutin toiminnan Suomi–Venäjä-seuralle, ja kesällä 2017 SVS:n hallituksesta tuli kaikessa hiljaisuudessa myös instituutin hallitus.

Kulttuuripiireissä jotkut kohottelivat kulmiaan, sillä SVS:n hallituksessa ei ole erityisesti taiteen tai kulttuurin parista tuttuja ihmisiä. Suomi-taloon kytkös hallituksen jäsenistä on Turun entisellä kaupunginjohtajalla Juhani Lepällä (kok), Pietari-säätiön pitkäaikaisella aktiivilla ja viimeisellä puheenjohtajalla.

SVS:n puheenjohtaja Merja Hannus kuitenkin luonnehtii seuraa nimenomaan kulttuurijärjestöksi.

”Me ylläpidämme suomalais-venäläistä kulttuurifoorumitoimintaa eli meillä on tatsi kulttuurikenttään Suomessa ja Venäjällä.”

Kulttuurifoorumi on Suomen ja Venäjän kulttuuriviranomaisten johdolla vuosittain järjestettävä kaksipäiväinen tilaisuus.

Suomen valtiolle siirtynyt Suomi-talon kiinteistö päätettiin keväällä 2017 siirtää valtion erityistehtäväyhtiö Governian taseeseen.

Governian myötä kuvaan tuli mukaan myös Business Meeting Park -yhtiö (BMP), jonka toimistohotellissa Helsingissä valtiollisen Governian toimisto on syksystä 2016 lähtien sijainnut.

BMP:n perustivat vuonna 2010 liikemiehet Kare Casals ja Jani Kaarlejärvi, jotka työskentelivät 2008–2010 Kajaanissa Kainuun Etu -elinkeinoyhtiön johtajina.

Kaarlejärvellä on taustaa myös entisen pääministerin Esko Ahon (kesk) erityisavustajana Sitrassa.

Kainuun Etu perusti vuonna 2009 EU-hankkeen puitteissa Helsinkiin kainuulaisyritysten yhteisen toimiston, jonka pohjalle 2010 syntyi BMP.

Valtion erityistehtäväyhtiö Governian toimitusjohtaja Timo Kankuri sanoo innostuneensa yhtiön konseptista BMP:n vuokralaisena. Näin Governia ryhtyi neuvottelemaan Kare Casalsin kanssa tunti- ja toimistohotelli-idean soveltamisesta myös Suomi-talossa.

Kesällä 2017 Governia perusti Suomi-taloa varten Pietariin Venäjän-tytäryhtiön. Vuoden 2017 lopulla Governia palkkasi Casalsin tekemään Suomi-talosta konsulttiselvityksen. Maaliskuussa 2018 Governia perusti myös Suomeen uuden erillisen Suomi-talo-yhtiön.

Huhtikuun lopulla 2018 kiinteistökauppa Venäjän valtion kanssa sinetöityi lopullisesti, ja toukokuussa Governia nimitti Helsinkiin rekisteröidyn Suomi-talo-yhtiön toimitusjohtajaksi ja Venäjän-tytäryhtiön konsultiksi Kare Casalsin.

Nimityksillä Governia halusi varmistaa Casalsille johtajan määräysvallan Pietarissa oleviin työntekijöihin.

Casals nimitettiin Suomi-taloon vastuulliseen tehtävään, vaikka hänen Business Meeting Park -yhtiönsä on tilinpäätöstensä perusteella ollut raskaasti tappiollinen ja velkainen. Keväällä 2017 verottaja peri BMP:ltä lähes 50 000 euron saatavia.

Kaupparekisteriin toimitetun vuoden 2016 tilinpäätöksen mukaan BMP teki 1,5 miljoonan euron liikevaihdolla tappiota lähes puoli miljoonaa euroa, ja sen oma pääoma oli miinuksella. Kirjanpitolain vastaisesti yhtiön tilinpäätöksen taseen vastaavaa- ja vastattavaa-osiot eivät täsmänneet.

Kaupparekisterissä olevan 2017 tilinpäätöksen mukaan yhtiö oli yllättäen päässyt eroon miljoonaveloistaan, ja tuloskin oli noussut 200 000 euroa plussalle.

Kare Casalsin mukaan kaupparekisteriin on lähetetty väärät tiedot. Syyksi hän sanoo tilitoimiston vaihtumisen ja kirjanpitojärjestelmän ominaisuudet.

”Niitä ei olisi ikinä pitänyt välittää tai lähettää minnekään! Eihän näissä luvuissa näytä olevan mitään järkeä”, sanoo Casals sähköpostissaan.

Pian Casals lähettää SK:lle uuden, täysin erilaisen version vuoden 2017 tilinpäätöksestä. Siinä yhtiön voitto on kutistunut ja velat kasvaneet aiempaan versioon verrattuna.

Miksi valtionyhtiöllä on Venäjä-konsultti, jonka velvoitteiden hoito jättää toivomisen varaa?

”En osaa muuta sanoa, kuin että kyllähän sitä monesti liiketoiminnassa tapaat ihmisiä, ja vasta kun menet syvemmälle yhteistoimintamuotoon, niin alat pyytää selvityksiä taloudellisista taustoista. Emmehän me joka kerta, kun tilataan konsulttisopimus tai joku muu, ensimmäisenä niitä katso läpi”, sanoo Governian Kankuri.

Kun SK jatkaa valtionyhtiön kumppanin taustojen selvittelyä, asia saa yllättävän käänteen.

”Olen viime yönä irtisanoutunut Pietarin Suomi-talo Oy:n toimitusjohtajan ja Suomi-talon osa-aikaisen konsultin tehtävistä tällä päivämäärällä. Irtisanoutuminen astui voimaan välittömästi”, kirjoittaa Casals SK:lle 25. kesäkuuta.

Kankurin mukaan Suomi-talon kehittäminen tunti- ja toimistohotelliperiaatteella jatkuu, ja Casalsin tilalle etsitään uutta konsulttia toimintaa käynnistämään.

Suomi-talossa on 2 000 vuokrattavaa neliötä, joista 400 on heinäkuun puolivälissä vailla vuokralaista. Myös 12 residenssiasuntoa ovat vuokraukseen liittyvien laillisuusongelmien vuoksi olleet tyhjillään.

”Uskomme, että taloon ajateltu konsepti voidaan saada kannattavaksi 2–3 vuoden kuluessa. Talon tulee toimia taloudellisesti omillaan”, sanoo Timo Kankuri.

Hänen mukaansa valtio pyrkii saamaan takaisin talon kahdeksan miljoonan euron hankintahinnan, mutta ei takausvastuisiin kuluneita kahtatoista miljoonaa.

Suomi-talon tarina siis jatkuu, ja veronmaksajien piikki on yhä auki.

Pietari-säätiön pitkäaikainen aktiivi Armas Lahoniitty katsoo, että Suomi-talo on täyttänyt tehtävänsä Suomen näyteikkunana Venäjällä. ”Idea Suomi-talosta oli minusta suoraan yksi ulko- ja sivistyspolitiikan sekä Venäjä-yhteistyön merkittävä osa. Hanke oli täysin perusteltu.”

Lahoniitty pitää kaikkia syytteitä ja epäilyjä Pietari-säätiötä vastaan perustelemattomina. Valtio on hänen mielestään saanut 20 miljoonalle eurolle vastinetta.