Elokuun 23. päivänä avattiin Tallinnan Maarjamäellä kommunismin uhrien muistomerkki, ensimmäinen laatuaan Virossa. 30 000 neliömetrin alueelle levittyvän muistomerkin keskiössä on 200 metriä pitkä käytävä. Sen mustille kiviseinille on ikuistettu uhrien nimiä. Tätä Via Dolorosaa kulkiessa näkee käytävän kumpaankin päähän, joista toisessa pilkottaa kotia ja turvaa symbolisoiva omenapuulehto ja toisessa meri, joka miehittäjää pakenevien oli ylitettävä.

Avajaispäivän valinta ei ollut sattumaa. Samana päivänä vuonna 1939 solmittiin Molotov–Ribbentrop-sopimus, jonka salainen lisäpöytäkirja osoittautui kohtalokkaaksi Baltian maille.

Juttelin avajaisissa kirjailija Ilmar Taskan kanssa. Hän ei ole koskaan voinut viedä kukkia ja kynttilöitä isoisiensä haudalle; Siperiaan kyyditettyjen ja nuorena kuolleiden miesten ruumiiden sijainnista ei ole tietoa. Taska itse syntyi karkotuksen vuosina Kirovissa ja hänen kyyditetty isoäitinsä muisti, miten kevät leireillä tarkoitti lumen alta esiiin tulevien ruumiiden paljastumista. Joet olivat niitä mustanaan. Nyt Ilmar Taskan isoisien nimet on kaiverretty muistoseinään. Hänellä on paikka, jonne viedä lapsensa ja kertoa perheensä kohtaloista. Muistomerkkiin liittyvällä sivustolla on mahdollista etsiä tuttavia ja sukulaisiaan.

Avajaiset olivat liikuttavan harras, sukupolvia yhdistävä tilaisuus. Ihmisiä vauvasta vaariin saapui paikalle tasaisena virtana myös seuraavina päivinä, ja muistomerkki itse on voimakas kokemus: yhtä aikaa elegantti ja traaginen.

Maarjamäen alueen historiallinen konteksti tuo oman lisämerkityksensä. Lähistöllä on nimittäin 1970-luvulla valmistunut neuvostovallan puolesta menehtyneiden monumentti, jonka obeliskia ei voi olla näkemättä Piritan rantatieltä. Kivenheiton päästä löytyvät lisäksi Maarjamäen historiakeskus, siihen liittyvä neuvostopatsaspuisto sekä saksalainen sotilashautausmaa.

Maarjamägi on historiasta kiinnostuneelle ehdoton matkakohde, mutta sitä on kuvattu myös mahdolliseksi poliittisesti kuumaksi paikaksi juuri samasta syystä. Ei siis ihme, että muistomerkin rakentaminen ei onnistunut ilman Venäjän väliintuloa.

Viron satavuotisjuhlavuoden alussa Venäjän media kiinnostui asiasta ja väitti, että Viro haluaa tuhota jälleen yhden neuvostomuistomerkin, tällä kertaa Maarjamäellä. Vaikka näin ei oikeasti ollut käymässä, venäläislehdistön kielenkäyttö vihjasi uuteen pronssipatsaskiistaan. Pronssisoturi on neuvostosotilaiden muistomerkki, jonka siirto sotilashautausmaalle vuonna 2007 toi mellakat Tallinnan kaduille. Kyseessä oli ensimmäinen uuden Venäjän kansainvälinen hybridioperaatio, joka noteerattiin myös muualla.

Maarjamägeen liittyvät venäläisuutiset kuvitettiin pronssipatsaalla. Valeuutisissa näytettiin kuvia kommunismien uhrien muistomerkin rakennustyömaalta ja annettiin ymmärtää, että työmaan tyhjä aukko oli ennen ollut neuvostomuistomerkki.

Kimmokkeena propagandakampanjalle toimi oikeusministeri Urmas Reinsalun Virossa antama haastattelu, jossa hän viittasi neuvostomonumentin turvallisuusongelmiin. Ministeri oli huolissaan siitä, että vierailijat voisivat loukata itsensä. Paikan huonon kunnon voi jokainen kävijä todistaa omin silmin. Venäjän media antoi ymmärtää, että Viron ”russofobinen johto” piti rakennelmaa vaarallisena ihan muista syistä.

Elokuun 23. päivän muistojuhla ei ole vain virolainen perinne. Se on EU:n yhteinen muistopäivä totalitarististen järjestelmien uhreille. Sitä vietetään myös Yhdysvalloissa ja Kanadassa, missä päivä tunnetaan Mustan nauhan päivänä. Niinpä avajaisissa oli runsaasti kansainvälisten ihmisoikeusjärjestöjen väkeä. Kukaan heistä ei osannut kaivata paikalle erityisesti suomalaisia minua lukuun ottamatta, mutta muiden länsivaltioiden edustajien poissaolo herätti heidänkin huomionsa. Läsnäolollaan tilaisuutta kunnioittaneet ministerit olivat Itä-Euroopasta. Alankomaissa sijaitsevan, totalitarismin uhreja ja historiatietoisuutta tukevan SGTRS-säätiön johtajan Johann Grünbauerin mielestä EU olisi voinut lähettää ainakin seppeleen, jos ei muuta. Hän näki tilanteen Itä- ja Länsi-Euroopan maiden välisen henkisen kuilun konkretisoitumana ja yhtenä esimerkkinä syistä, joiden vuoksi Itä-Eurooppa ja Baltian maat eivät aina koe tulevansa otetuksi tosissaan lännessä. Näiden kansojen murheet, surut ja tragediat eivät ole tarpeeksi tärkeitä. Joskus läsnäolo on tärkeämpää kuin sanahelinä.

Viron presidentti Kersti Kaljulaid on verrannut osuvasti Viroa geopoliittisesti aktiiviseen maanjäristysalueeseen. En millään haluaisi ajatella, että huoli seismisen tilanteen realisoitumisesta muistomerkin avajaisissa olisi vaikuttanut siihen, osallistuvatko länsimaiden edustajat tilaisuuteen. Päivä sujui rauhallisesti huolimatta Venäjän propagandakoneiston yrityksistä herättää levottomuutta.

En itse koskaan kannattaisi Maarjamäen neuvostorakennelman romuttamista, sillä sen vuoropuhelu kommunismin uhrien muistomerkin kanssa on voimakkaan symbolinen: neuvostomonumentin ikuiseksi tarkoitettu tuli sammui. Näin käy diktatuureille, ja se on viesti nykypäivän autoritäärisille hallitsijoille. Vaikka ruumiit katoaisivat, kuolleiden muisto säilyy silti hengissä.