Olin menossa reportaasimatkalle, äitini tuli Moskovaan lastenvahdiksi. Kävelimme yhdessä kouluun, kun äiti puoliksi leikillään ilmoitti:

”Jos sitten eksyn täällä Moskovassa, soitan Suomen suurlähetystöön ja he saavat tulla hakemaan minut.”

Vastasin voivani vannoa, että kukaan ei tule.

Suomen valtio ei ole velvollinen ryntäämään apuun, kun kansalainen joutuu ongelmiin ulkomailla. Valtiolla ei myöskään ole velvollisuutta kustantaa paluumatkoja kotimaahan.

Aikuinen ihminen voi liittyä terroristijärjestöön ja matkustaa ulkomaille rakentamaan hirmuvaltiota. Sitä Suomen viranomaiset eivät pysty estämään. Hirmuvaltion kaatuessa kansalainen kuitenkaan ei voi laskea sen varaan, että Suomi maksaa paluulipun.

Siksi keskustelu Isis-naisten Suomeen paluusta on erikoinen. On omituista keskustella heidän ”oikeudestaan” palata. Heillä on tietenkin oikeus matkustaa Suomeen, koska he ovat Suomen kansalaisia. Yhtä kummallista on vaatia, että sen pitäisi tapahtua valtion kustannuksella.

Miksi juuri terroristijärjestön jäseniä pitäisi kohdella eri tavalla kuin muita vapaaehtoisesti maailmalle lähteneitä suomalaisia?

Ajatus perustuu siihen, että heitä olisi pidettävä uhreina.

Voiko aikuinen ihminen, joka lähtee tukemaan raiskaavaa, kiduttavaa ja tappavaa uskonlahkoa, olla uhri?

Joskus voi olla. Kaksi vuotta sitten tapasin kirgisialaisessa kaupungissa Ošissa uzbekkiäidin, jonka tytär oli huijattu Syyriaan. Hänen miehensä mukaan he olivat muuttamassa Turkkiin vierastyöläisiksi. Vasta Turkissa naiselle kerrottiin, että matkakohde olikin Syyria. Maa, josta nainen ei ollut ikinä kuullut.

Nainen oli raskaana vieraassa maassa, ilman tukiverkostoa ja kielitaitoa. Hän eli patriarkaalisessa yhteiskunnassa, jossa miestään tottelematonta naista rangaistaan julmasti.

Mies on nyt kuollut. Nainen jäi henkiin, mutta ei pääse pois leiristä. Hänen äitinsä hoitaa hänen tytärtään Ošissa. Perhe on rutiköyhä.

Voiko tämän naisen rinnastaa avoimessa demokratiassa kasvaneeseen naiseen, jota ei ole huijattu Syyriaan? Päinvastoin on jopa itse otettu selvää, miten pääsee rakentamaan Isis-valtiota.

Suomalaisia Isis-naisia ei tarvitse demonisoida. Suurin osa diktatuurien tukijoista on tavallisia ihmisiä, jotka elävät tavallista elämää, tekevät ruokaa ja kasvattavat lapsiaan.

Olennaista pikemminkin on naisten suhtautuminen omiin valintoihinsa.

He eivät sanoudu irti Isisistä. Haastatteluissa puhutaan pelkästään siitä, miten Syyriassa on leivottu kakkuja ja hoidettu lapsia. Ei haluta kommentoida, miksi on vapaaehtoisesti liitytty järjestöön, jonka tavoite on hävittää länsimainen yhteiskunta, mukaan lukien Suomi, maan päältä.

Ei pidä aliarvioida ihmisen kykyä selittää virheitään jälkeenpäin. Meillä on tarve puolustaa omia valintojamme, ymmärtää itseämme. Se on inhimillistä. Mutta se ei tarkoita sitä, että selityksemme olisivat aina totuudenmukaisia.

Emme tiedä tarkkaan, mitä nämä naiset ovat tehneet Syyriassa. Todelliset uhrit ovat kuitenkin aivan muita ihmisiä.

Jesidilapsia, jotka ovat joutuneet orjiksi. Naisia, joita on myyty ja raiskattu kerta toisensa jälkeen. Tavallisia syyrialaisia, jotka ovat joutuneet pakenemaan.

Uhreja ovat myös Isis-naisten omat lapset. Heillä ei ole ollut mahdollisuutta valita. On oikein ja kohtuullista, että valtio järjestää ja maksaa heidän kotimatkansa.

Monet äideistä ovat ilmoittaneet, että heidän pitää itse saada tulla mukaan. Muuten lapset jäävät leiriin.

Suomessa väitetään, että Isis-lasten paras paikka on tällaisten äitien kanssa. Äitien, jotka ovat ensin raahanneet lapset sisällissotaan ja ovat nyt valmiina uhraamaan lasten terveyden, kenties hengen, jotta he itse pääsisivät takaisin Suomeen.

Olen toimittajana tavannut salafisteja useita kertoja muun muassa Pohjois-Kaukasiassa, eikä naisen rooli näissä yhteisöissä ole pieni. Lasten oikeaoppinen kasvattaminen on nimenomaan naisten harteilla.

Onko oikein pakottaa lapset elämään tällaisessa ympäristössä siksi, että heidän äitinsä ovat valinneet näin?

Tämän pitäisi olla ensisijainen kysymys.