Suomalaisilla on oikeus edellyttää, että ratkaisevia päätöksiä tekevät parhaat voimat. Parhaita voimia tuskin ovat ministerit ja johtavat virkamiehet, jotka eivät ota vastuuta mistään vaan syyttävät muita toimijoita, kirjoittaa Tapio Sadeoja.

Keskiviikkoiltana, vajaat kuusi viikkoa sitten pääministeri Sanna Marin (sd) istui A-studion haastattelussa juuri palattuaan mediassa suurta ihastusta herättäneeltä Yhdysvaltain-matkaltaan. Täpötäysien luentosalien aplodit olivat vain kaukainen muisto, kun toimittaja tenttasi häneltä kerta toisensa jälkeen, mihin toimiin hallitus aikoo ryhtyä koronaviruksen leviämisen estämiseksi Suomessa.

Kerta toisensa jälkeen pääministeri toisteli, että hallitus tekee niitä päätöksiä, joita terveysviranomaiset suosittelevat.

Samaa hän on toistanut tämän jälkeen useasti, viimeksi Uudenmaan avaamisen yhteydessä.

STM ja THL vallankäyttäjiä vailla vertaa

Ruotsissa pandemian vastaista taistelua johtaa maan Kansanterveyslaitos ja valtionepidemologi Anders Tegnell, jolla on sekä valta että vastuu. Hän on joutunut ankaran arvostelun kohteeksi jopa niin, että maan 22 johtavaa tiedemiestä ihmetteli, miten ”vähälahjainen virkamies” voi määritellä Ruotsin linjan maan kohtalonkysymyksessä. Tegnell ei kuitenkaan vähästä hätkähdä: hän tietää tietävänsä paremmin kuin hänen arvostelijansa – ja itse asiassa paremmin kuin muu maailma.

Toisin kuin Ruotsissa, Suomessa valtioneuvostolla on valta ja vastuu. Mutta koska hallitus tekee päätöksensä terveysviranomaisten suositusten mukaisesti, käytännössä erittäin suurta valtaa käyttävät sosiaali- ja terveysministeriö eli STM sekä sen alaisuudessa toimiva Terveyden ja hyvinvoinnin laitos, THL. Voi jopa perustellusti kysyä, onko ero Ruotsin tilanteeseen niin suuri kuin on väitetty.

Yksi yhteinen piirre ainakin on: myös STM tuntuu usein tietävän kaiken paremmin kuin muut. STM ja THL ja ennen muuta niiden poliittinen johto sekä johtavat virkamiehet ovat nyt vallankäyttäjiä vailla vertaa. Ja kun he ovat saaneet siihen mahdollisuuden, he eivät ole jättäneet tilaisuutta käyttämättä. He ovat vahtineet reviiriään tinkimättömästi, käyttäneet tilaisuutta lisävallan kahmimiseksi ja tarpeen vaatiessa nokitelleet toisiaan.

Asia toisensa jälkeen solmussa

Huomattava määrä energiaa on mennyt myös muiden toimijoiden syyttelyyn. Siinä ohessa ministeriön johdolla varsinaisten virkatehtävien hoitamiselle on ilmeisesti jäänyt niukasti aikaa, kun asia toisensa jälkeen on solmussa.

On esimerkiksi vaikea sanoa, kumpi on hämmästyttävämpi saavutus, jättää hoitamatta liittyminen EU:n yhteishankintoihin vai yksityisen sektorin avuntarjousten torppaaminen. Jälkimmäinen on kuitenkin varmasti vakavampi ja tuhoisampi kansakunnan hyvinvoinnin kannalta. Erityisen ikävää on, jos nuiva suhtautuminen yksityiseen sektoriin johtuu ideologisista syistä, niin kuin näyttää.

Tiettävästi yksityiseltä sektorilta tuli STM:lle tarjous, että se voisi hoitaa näytteidenottoa, ilmasillan laboratorioon Etelä-Koreaan ja tartuntojen kontaktien jäljittämistä. Peruspalveluministeri Krista Kiuru (sd) torjui tarjouksen suoralta kädeltä ja ilmoitti, että STM hoitaa tällaiset asiat itse.

Krista Kiuru.­

Kaikki osaaminen pitäisi valjastaa taisteluun

Suurimmilla yksityisillä toimijoilla on normaalissakin oloissa valtava määrä ammattitaitoista terveydenhuollon henkilökuntaa ja osaamista, mutta nyt kapasiteettia on tarjolla tavallista enemmän, kun asiakaskäynnit lääkärillä ja muissa palveluissa ovat epidemian vuoksi romahtaneet. Maalaisjärjellä ajatellen kaikki tämä osaaminen pitäisi kiireesti valjastaa koronan vastaiseen taisteluun.

Sitä paitsi yksityisten toimijoiden osaaminen ja toimintamallit soveltuvat varmasti joiltakin osin jopa paremmin nopeasti etenevään kriisiin kuin sisäänpäin käpertyneen jäykän hallinnon ministeriön, joka ei saa edes yhtä sopimusta allekirjoitettua 1,5 kuukaudessa.

Muista toimijoista esimerkiksi HUS (Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiiri) on moneen otteeseen enemmän tai vähemmän suorasukaisesti ja enemmän tai vähemmän virallisesti ilmaissut tuskastumisensa sekä ministeriön että THL:n linjauksiin.

Sosiaali- ja terveysministeriön – tai oikeammin sen poliittisen ja virkamiesjohdon – syntilista on pitkä. Kysymyksiä, joihin ei voi olla järkeviä vastauksia, on lukematon määrä.

” Epidemia on vasta alussa, ja on äärimmäisen vaarallista, jopa kohtalokasta kuvitella, että jotain on saavutettu.

Miten on esimerkiksi mahdollista, että STM pyysi helmikuussa huoltovarmuuskeskusta tilaamaan 200 000 hengityssuojainta – kun tarve lasketaan nyt kymmenissä miljoonissa? Miten on mahdollista, että sosiaali- ja terveysministeri Aino-Kaisa Pekonen (vas) julisti vielä helmikuun lopulla, että mitään epidemiaa ei ole ja tarttumisen riski Suomessa on pieni? Miten on mahdollista, että suojavarusteiden väitettiin jatkuvasti riittävän ja jopa mahdollisen ongelman väitettiin hoituneen, kun huoltovarmuuskeskuksen varastot avattiin? Miten on mahdollista, että STM vielä 24.3. ohjeisti hoivakotien työntekijöitä, että pelkkä käsienpesu riittää, eikä hengityssuojaimia tarvita?

Kysymyksiä voisi jatkaa loputtomiin, sillä STM ja THL olivat merkittävässä roolissa lentokenttäkatastrofissa ja kaiken lisäksi ministeriön rooli tragikoomisessa maskitilauksessa on yhä selviämättä. Ja selitykset EU:n yhteishankintasopimuksen allekirjoittamatta jättämisestä kumisevat onttouttaan, etenkin kun sopimus allekirjoitettiin kovalla kiireellä, kun totuus omasta katastrofista alkoi vihdoin valjeta.

Aino-Kaisa Pekonen.­

Oma lukunsa kangasmaskien käytöstä on STM:n ja THL:n välille kehkeytynyt farssi, kun ministeriön kansliapäällikkö Kirsi Varhila suorassa lähetyksessä torppasi aika ylimielisesti THL:n pääjohtajan Markku Tervahaudan näkemyksen suojien käytöstä. Tästä alkoi kädenvääntö, joka päätyi hämmästyttävän loogiseen suositukseen: kangasmaskien käyttöä ei suositella tavallisille kansalaisille, koska niistä ei ole mitään hyötyä, mutta maskien käyttöä suositellaan hoivahenkilöstölle potilaiden suojelemiseksi tartunnoilta.

Kirsi Varhila.­

Maratonista vasta kilometri juostu

Viime aikoina on kovasti ylistetty, kuinka hienosti Suomessa on onnistunut koronan torjunnassa. Tämä on ihan yhtä loogista kuin puhjeta ylistämään maratonissa kilometrin kohdalla johtavaa juoksijaa hienosta suorituksesta.

Epidemia on vasta alussa, ja on äärimmäisen vaarallista, jopa kohtalokasta kuvitella, että jotain on saavutettu. Itse asiassa lienee varmaa, että kovimmat ajat ovat vasta edessä tulevina kuukausina, ehkä jopa vuosina.

Suomalaisilla on oikeus edellyttää, että ratkaisevia päätöksiä tekevät ja suosituksia antavat maan parhaat voimat. Parhaita voimia tuskin ovat ministerit, jotka eivät ota vastuuta mistään vaan syyttävät muita toimijoita. Myös johtavien virkamiesten osaaminen herättää kysymyksiä, sillä STM:n toimintaa on leimannut pitkään epidemian aliarvioiminen ja oman varautumisensa ja osaamisensa yliarvioiminen.

Kuten Sanna Marin viime viikkoina on saanut tuta, kriisijohtaminen on jotain ihan muuta kuin normaaliajan johtaminen. Siihen kuuluu keskeisesti myös kyky nähdä ja korjata puutteet omassa organisaatiossa, jota ei todellisuudessa ole edes rakennettu poikkeusoloja varten. Ja siihen kuuluu myös uskallusta tunnustaa, että omassa lähipiirissä on johtajia, jotka ovat väärässä paikassa väärään aikaan.

Marinille haaste on kova: hänen on jätettävä ideologiansa takapenkille ja keskityttävä pragmaattiseen johtamiseen. Hänen on myös kyettävä sanomaan, että toveri saa mennä, kun toveri ei ole tehtäviensä tasalla.

Kirjoittaja on IS:n entinen vastaava päätoimittaja.