Steinhausen on sveitsiläinen pikkukaupunki Zugin kantonissa, puolen tunnin ajomatkan päässä Zürichistä. Kaupungin laidalla, Zugerstrassen ja Industriestrassen kulmassa, sijaitsee ruma, 1960-luvun tyylinen teollisuuslaitos. Portin pieleen ja ylös julkisivuun on kiinnitetty kyltit, joissa on vain yksi sana: CRYPTO.

Ulkopuolisilla ei ole ollut rakennukseen asiaa, koska talossa on valmistettu salakirjoituslaitteita. Niiden avulla Crypton asiakkaat ovat voineet suojata viestinsä urkkijoilta.

Vuosikymmenien ajan diplomaatit, poliitikot ja sotilaat eri puolilla maailmaa käyttivät yhtiön laitteita salaisuuksiensa viestittämiseen. Crypto oli yhtiö, joka myi asiakkailleen turvaa. Ainakin teoriassa.

Totuus yhtiöstä on pysynyt salassa yli 60 vuotta. Tiistaina 11. helmikuuta sen paljasti saksalainen televisiokanava ZDF, joka on saanut haltuunsa Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun CIA:n salaisen Minerva-raportin. Keskiviikkona Minervasta uutisoivat amerikkalainen The Washington Post ja Sveitsin televisio. Suomessa urkintaoperaation tarinan kertoo ensimmäisenä Suomen Kuvalehti.

Kaikki sai alkunsa Ruotsissa vuonna 1918, kun insinööri Arvid Damm alkoi valmistaa salakirjoituslaitteita, jotka hyödynsivät hänen patentoimaansa keksintöä.

Alku oli vaikea. Jo kolme vuotta perustamisensa jälkeen Dammin yhtiö, Cryptograph AB, oli ajautunut talousvaikeuksiin. Pelastajiksi tulivat Hagelinin ja Nobelin suvut, jotka ensin sijoittivat rahaa yhtiöön ja lopulta lunastivat Dammin kokonaan ulos.

Yhtiön toimitusjohtajaksi nousi vuonna 1925 Boris Hagelin, 32-vuotias insinööri. Hagelinit saivat yhtiön kokonaan hallintaansa 1932, ja siitä alkoi tarina, joka myöhemmin sai nimen Minerva.

Tarina kertoo valheiden verkosta, jossa päärooleissa ovat Hagelinin ja Crypton lisäksi Yhdysvallat, Saksa, Sveitsi ja Ruotsi.

Boris Hagelin oli keksijä ja taitava liikemies. Hän sai jo 1920-luvulla asiakkaakseen Ruotsin armeijan, ja pian sen jälkeen muun muassa Portugalin, Italian, Ranskan ja Norjan valtiot.

Erityisen tärkeä kontakti Hagelinille oli Yhdysvaltain signaalitiedustelupalvelu SIS:n kryptoanalyysiosaston johtaja William Friedman, nerokas matemaatikko ja insinööri.

Friedman oli vain vuoden Hagelinia vanhempi. Miehiä yhdisti iän lisäksi se, että molemmat olivat syntyneet Venäjän keisarikunnassa, Hagelin Azerbaidžanissa, Friedman Bessarabiassa, joka nykyisin tunnetaan Moldovana.

Kumpikin oli ankara kommunismin vastustaja.

Friedmanin ja Hagelinin välille syntyi hyvin luottamuksellinen ystävyyssuhde.

Toinen maailmansota syttyi vuonna 1939. Saksa miehitti Norjan kesällä 1940, ja Hagelin pelkäsi, että seuraavaksi olisi vuorossa Ruotsi. Se olisi merkinnyt liiketoimien loppua ja asettanut Hagelinin myös henkilökohtaiseen vaaraan hänen länsimielisyytensä takia.

Hagelin päätti paeta Yhdysvaltoihin.

Ruotsin hallitus myönsi Hagelinille ja hänen vaimolleen diplomaattipassit, joiden avulla matkustaminen helpottui huomattavasti.

Yhdysvalloissa ruotsalaisliikemies jatkoi työtään kryptografian alalla. Hän kehitti asevoimille kevyen salauslaitteen, jota valmistettiin sodan loppuun mennessä yhteensä 140 000 kappaletta. Kaupoista saadut rojaltit tekivät Hagelinista miljonäärin.

Vuonna 1944 Saksan tappio alkoi näyttää väistämättömältä. Hagelin palasi Ruotsiin ja jatkoi yhtiönsä pyörittämistä. Sodan jälkeisinä vuosina salauslaitteiden kysyntä oli kuitenkin heikkoa.

Boris Hagelin lähti etsimään yritykselleen pelastusta vanhan ystävänsä ja asiakkaansa luota Washingtonista.

SIS:n William Friedman ei tuottanut pettymystä.

Herrasmiessopimus yhteistyöstä syntyi tammikuussa 1951 älymystön suosimalla Cosmos-klubilla Washingtonissa. Hagelin ja Friedman söivät päivällistä ja keskustelivat tulevaisuudesta. He päättivät jatkaa yhteistyötään torjuakseen kommunismin uhkaa.

Jotkut taistelivat kommunismia vastaan valmistamalla aseita ja varustamalla armeijoita, toiset taas perustivat radioasemia. Hagelin ja Friedman päättivät keskittyä tietoon.

Yhdysvallat ja koko kommunismin vastainen maailma tarvitsivat tietoa. Erityisen arvokasta oli kaikki se, minkä muut maat halusivat salata. Salaamiseen ne tarvitsivat salakirjoituslaitteita, niitä taas valmisti ja myi Hagelinin omistama Crypto.

Ruotsalainen liikemies ja amerikkalainen vakooja tekivät sopimuksen. Friedman antoi siunauksensa sille, että Crypto saisi myydä laitteitaan eri puolille maailmaa Yhdysvaltain hyväksymille asiakkaille. Amerikkalaiset eivät sotkisi markkinoita omilla laitteillaan.

Hagelin puolestaan lupasi antaa Friedmanille kaiken teknisen tiedon Crypton laitteista, jotta amerikkalaiset voisivat murtaa niissä käytetyt salauskoodit.

Vei vuosia, ennen kuin ystävysten välinen sopimus lopulta muuttui viralliseksi asiakirjaksi, mutta se ei estänyt asioiden hoitamista.

Alkanut kylmä sota lisäsi Crypton laitteiden kysyntää. Yhä useampi maa tarvitsi välineitä viestiliikenteen salaamiseen, Hagelinin laitteita osti myös vasta perustettu YK. Ja mitä enemmän Crypton laitteita käytettiin, sitä useamman valtion viestiliikenteeseen amerikkalaisille avautui pääsy.

Kylmän sodan kiihtyessä Boris Hagelin siirsi yhtiönsä Ruotsista Sveitsiin. Alppimaa ja erityisesti Zugin kantoni oli verotuksellisesti houkuttelevampi kuin kansankotia rakentanut Ruotsi.

Sveitsin viranomaiset tiesivät Hagelinin ja amerikkalaisten läheisistä väleistä, mutta se ei aiheuttanut Cryptolle ongelmia. Vuosia myöhemmin Sveitsi pelasti koko järjestelyn peittelyoperaatiolla, josta tiesi myös maan hallitus.

Crypto jatkoi salauslaitteiden kehittämistä. Yhteistyö amerikkalaisten kanssa tiivistyi, vaikka Friedman oli jäänyt eläkkeelle 1955. Seurasi uusi askel. 1960-luvun puolivälissä Crypto alkoi amerikkalaisten aloitteesta asentaa salauslaitteisiinsa piilotettuja takaovia helpottamaan viestien murtamista.

Sähkömekaanisen salakirjoituslaiteen toiminta perustuu koneessa oleviin pyöriviin salauskiekkoihin. Viesti kirjoitetaan selkokielellä kirjoituskonetta muistuttavan laitteen näppäimistöllä. Laite antaa jokaiselle viestin kirjaimelle uuden arvon.

Esimerkiksi sanaa AASI salattaessa ensimmäinen A voi olla joku kirjain, numerosarja tai numero-kirjainyhdistelmä, mutta toinen A onkin jotain ihan muuta.

Viesti voidaan lähettää vaikkapa tavallisella radiolla koska salattuna se on pelkkää hölynpölyä. Vastaanottajalla on kuitenkin hallussaan salauskoodi, jonka avulla hän saa laitteensa toimimaan päinvastaisessa järjestyksessä kuin lähettäjällä ja purkamaan salatun viestin.

Takaovi tarkoitti, että todellisuudessa vain osa laitteen salauskiekoista oli aktiivisia. Jos seitsemästä kiekosta vain kaksi oli oikeasti toimivia, salauksen murtaminen helpottui huomattavasti. Digitaalisen salakirjoituslaitteen toimintaperiaate on samanlainen, mutta mekaaniset salauskiekot on korvattu mikrosiruilla.

Takaoven avulla amerikkalaiset pystyivät murtamaan Crypton laitteiden salauksen helposti ja nopeasti. Salakirjoituslaitteesta tuli julkikirjoituslaite.

Vuonna 1970 Boris Hagelin oli 77-vuotias väsynyt mies. Hänen vanha ystävänsä ja tukijansa Wiliam Friedman oli kuollut vuotta aiemmin.

Saksan tiedustelupalvelu BND ja Ranskan tiedustelupalvelu SDECE olivat jo vuonna 1967 tehneet tarjouksen Crypto AG:stä. Nyt Hagelin oli valmis tekemään kaupat.

Amerikkalaisille se ei kuitenkaan sopinut. Saksan BND oli luotettava ostaja, mutta Ranskan SDECE ei.

Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA liittoutui BND:n kanssa ja osti Crypton osakkeet Hagelinilta 25 miljoonalla Sveitsin frangilla. Kauppa piilotettiin liechtensteinilaisten peiteyhtiöiden taakse.

Omistus oli pidettävä tarkoin salassa. Siksi CIA antoi Cryptolle peitenimen Minerva. Vastedes amerikkalaiset puhuivat vain Minervasta, eivät koskaan Cryptosta. Länsi-Saksassa operaatio tunnettiin nimellä Rubicon.

Kahden vuosikymmenen aikana Crypto oli tehnyt kauppaa kymmeniin maihin ympäri maailmaa. Sen laitteisiin luottivat muun muassa Iran, Irak, Pakistan, Burma, Algeria, Thaimaa, Argentiina, Chile, Egypti, Libya, Saudi-Arabia, Nigeria, Ghana ja Tansania. Mitä useampi maa käytti Crypton tuotteita, sitä parempi pääsy amerikkalaisilla oli salattuun viestintään eri puolella maailmaa.

Oli vain yksi rajoitus: Neuvostoliitolle tai sen kumppaneille laitteita ei sopinut toimittaa.

Oli selvää, että jos Neuvostoliitto saisi haltuunsa Crypton laitteen, sen asiantuntijat kykenisivät nopeasti sekä analysoimaan sen toiminnan että mahdollisesti myös paikallistamaan järjestelmään kätketyn takaoven.

Suomi kiinnosti CIA:ta niin paljon, että maahan annettiin lupa myydä peukaloituja salauskoneita.

Crypton asiakkaisiin kuului myös Suomi.

Suomeen luotettiin niin paljon, että Crypto sai luvan käydä kauppaa Neuvostoliiton naapurimaan kanssa. Toisaalta Suomen asiat kiinnostivat amerikkalaisia sen verran, että Suomelle kannatti myydä peukaloituja salauskoneita.

Miksi mitättömän Suomen asiat sitten olivat niin kiinnostavia?

Kylmän sodan aikana Neuvostoliiton puolueeton rajanaapuri oli kokoaan paljon tärkeämpi Yhdysvalloille ja Natolle. Kun neuvostojoukot marssivat Tšekkoslovakiaan 1968, jokaisen pienenkin maan poliittinen asento muuttui entistä tärkeämmäksi.

Länttä kiinnostivat paitsi Suomen poliittisen johdon reaktiot myös puolustusvoimien valmiustila, kyky ja tahto puolustaa itärajaa.

Lue lisää: Näin Suomi hylkäsi Crypton Suomi hylkäsi Crypton, ”huhuja liikkui” Suomessa Crypto AG:n salauslaitteita käytettiin vuosikymmenien ajan sekä puolustusvoimissa että ulkoasiainhallinnossa. Asiakassuhde katkaistiin 1990-luvulla. Ulkoministeriön tietohallintojohtaja Ari Uusikartano on työskennellyt puolustusvoimien tutkimuslaitoksella ja ulkoministeriössä ja perehtynyt sekä salausjärjestelmiin että yrityksiin murtaa niitä. Hänen mukaansa Crypton valmistamien Hagelin-koneiden haavoittuvuudesta oli liikkeellä huhuja kauan ennen kuin yhteistyöstä luovuttiin. Miksi niiden käyttöä sitten jatkettiin eikä asiasta protestoitu? ”Sehän ei ollut varma tieto. Crypton koneita on ulkoasiainhallinnossa käytetty ennen minun aikaani, mutta olen kuullut, että perusteena sen valinnalle oli puolueeton valmistusmaa eli Sveitsi. Markkinoilla ei sitä paitsi juuri muita vaihtoehtoja ollutkaan.” Uusikartano kertoo tienneensä jotain Minerva-projektista, jonka suojissa läntiset tiedustelupalvelut mursivat Hagelin-koneiden salaviestejä. ”Taustallahan siinä oli toisen maailmansodan jälkeisiä ratkaisuja, joissa yhdysvaltalaiset ja saksalaisetkin olivat jollain omistusosuudella mukana. Eli puhutaan tästä niin sanotusta Minerva-projektista.” Uusikartano vetoaa vaitiolovelvollisuuteensa eikä kerro siitä, miten tieto tarkoin varjellusta Minervasta kantautui Suomeen. ”Kaikenlaisia huhuja liikkui. En voi aiheeseen siihen tarkemmin mennä, mutta joka tapauksessa niissä epäilyksissä oli perää. Nykyisin omat salausratkaisumme ovat luotettavampia, sillä hallitsemme itse avaimet ja kryptomodulit.” Ulkoministeriö luopui Crypto AG:stä 1990-luvulla, sen jälkeen kun Hans Bühlerin tapaus oli ollut laajasti julkisuudessa. ”Se oli ikään kuin viimeinen niitti asialle”, Uusikartano kertoo. Crypton jälkeen ulkoministeriö käytti toisen sveitsiläisfirman Omnisecin salauksia, mutta sekin yhteistyö lopetettiin 2011. ”Oli saatu vinkkiä, että mahdollisesti nekään eivät ole niin turvallisia kuin on ajateltu.” Ministeri Jaakko Iloniemi toimi 1960-luvulta 1980-luvulle eri tehtävissä ulkoministeriössä, muun muassa Yhdysvaltain-suurlähettiläänä. Hän kertoo, että Crypton laitteita käytettiin tärkeimmissä suurlähetystöissä. Iloniemen mukaan salauslaitteiden käytössä noudatettiin periaatetta, jonka mukaan ”oli varauduttava siihen, että kaikki viestintä voidaan avata”. Suomalaiset olettivat kuitenkin, että viestien murtamiseen kuluisi useita päiviä, joten lyhytaikaista salausta vaativia viestejä voitiin lähettää. Tärkeimpien viestien välitykseen käytettiin kuriiria. Iloniemen mukaan Crypto AG:n tarinasta käy ilmi, että kylmän sodan vuosina länsivallat arvioivat Suomen ja Ruotsin luotettavuutta eri tavalla – Suomen vahingoksi. ”Tässä tapahtumakokonaisuudessa sen kyllä ymmärtää siitäkin näkökohdasta, että Ruotsilla ja ruotsalaisilla oli välitön ja välillinen rooli koko vyyhdissä”, Iloniemi kertoo.

Entistä kiinnostavammaksi tiedustelukohteeksi Suomi muuttui 1969, kun maasta tuli kahdeksi vuodeksi YK:n turvallisuusneuvoston jäsen. Amerikkalaisten ei tarvinnut arvailla suomalaisten aikeita, koska yhteydenpito Suomen Washingtonin-suurlähetystön ja New Yorkissa sijaitsevan YK:n päämajan välillä hoidettiin Crypton laitteilla.

Samaan aikaan Suomi alkoi valmistella Ety-kokousta. Yhdysvalloille oli äärimmäisen tärkeää tietää, kuinka paljon Neuvostoliitto ohjaili kokouksen valmistelua.

Minervan toista osakasta Länsi-Saksaa taas kiinnosti erityisesti, miten Suomi suhtautui DDR:ään. Vuonna 1970 perustettuun DDR:n tunnustamiskomiteaan kuului ammattiliittojen ja kansalaisjärjestöjen kautta 1,5 miljoonaa suomalaista.

Länsi-Saksalla oli kaikki syy urkkia mahdollisimman paljon tietoja Suomen suunnitelmista. Siihen oli myös hyvät mahdollisuudet. Crypton omistajana myös Saksan tiedustelupalvelu BND oli saanut avaimen takaporttiin.

Suomi tunnusti molemmat Saksat joulukuussa 1972.

Vuonna 1979 Crypton laitteet olivat suuressa roolissa kahdessa maailmanpolitiikan merkkitapahtumassa.

Yhdysvalloissa käytiin rauhanneuvotteluita Egyptin ja Israelin välillä. Neuvotteluiden aikana Egyptin neuvottelijat hoitivat viestiyhteytensä maan ulkoministeriöön Crypton laitteiden avulla. Amerikkalaiset olivat selvillä kaikista egyptiläisten aikeista ja välittivät niistä oman harkintansa mukaan tietoa Israelille.

Camp Davidin neuvottelut olivat suuri menestys. Tuloksena oli rauhansopimus Egyptin ja Israelin välille.

Marraskuussa 1979 opiskelijat valtasivat Teheranissa Yhdysvaltan suurlähetystön ja ottivat 52 amerikkalaista panttivangeiksi.

Iran ja Yhdysvallat kävivät sitkeitä neuvotteluita panttivankien vapauttamisesta. Amerikkalaisten kannalta oli onni, että Iran oli ollut Crypton suurasiakas. Salauslaitteita oli hankittu eri ministeriöihin ja asevoimille. Niinpä amerikkalaiset tiesivät kaiken aikaa ainakin osan Iranin suunnitelmista. Presidentti Jimmy Carter edellytti, että tiedustelupalvelut raportoivat hänelle useita kertoja päivässä siitä, mitä iranilaisten viesteistä on saatu selville.

Amerikkalaiset vapautettiin lopulta 444 päivän vankeuden jälkeen. Viivytys koitui Jimmy Carterin kohtaloksi. Hän hävisi 1981 presidentinvaalit Ronald Reaganille.

Mitä kauemmin Crypton laitteiden takaportit olivat käytössä, sitä suuremmaksi kasvoi riski niiden paljastumisesta.

Huhtikuussa 1986 Länsi-Berliinissä räjähti pommi amerikkalaissotilaiden suosimassa La Belle -diskossa. Kolme ihmistä kuoli ja 230 haavoittui.

Kymmenen päivää myöhemmin Yhdysvallat pommitti useita kohteita Libyassa. Presidentti Reagan perusteli televisiopuheessaan ilmaiskuja sillä, että amerikkalaiset olivat ”saaneet selville”, että Libya oli Berliinin pommi-iskun takana. Selville saamista helpotti, että Libya käytti suurlähetystöjensä viestiliikenteen salaamiseen Crypton laitteita.

Presidentti Reaganin lausunnon jälkeen Libya päätteli, että Yhdysvallat kykeni murtamaan sen salaiset viestit. Muutamaa päivää myöhemmin amerikkalaisten tiedonsaanti Libyasta päättyi.

Tieto ei kuitenkaan levinnyt vielä laajemmalle. Joulukuussa 1989 Crypton laitteet koituivat Panaman diktaattorin Manuel Antonio Noriegan kohtaloksi.

Noriega oli vuosikymmenet ollut amerikkalaisten läheinen liittolainen, mutta välit katkesivat 1988, kun Yhdysvaltain huumevirasto DEA asetti hänet syytteeseen huumekaupasta.

Panama julisti sodan Yhdysvalloille 15. joulukuuta 1989. Amerikkalaiset vastasivat sodanjulistukseen lähettämällä 23 000 sotilasta Panamaan ja käytännössä miehittämällä maan.

Noriega piiloutui Vatikaanin suurlähetystöön. Piilo paljastui, kun amerikkalaiset kykenivät murtamaan Vatikaanin lähetystön ja paavin väliset viestit, joiden salaukseen oli käytetty Crypton laitteita.

Amerikkalaisjoukot eivät halunneet iskeä Vatikaanin lähetystöön, joten sotilaat ryhtyivät häiritsemään lähetystöä soittamalla sen edustalla yötä päivää valtavalla äänenvoimakkuudella rockmusiikkia. Soittolistalla olivat muiden muassa Black Sabbathin Paranoid ja Alice Cooperin No More Mr. Nice Guy.

Paavi protestoi, mutta Noriega antautui 3. tammikuuta 1990. Hän vietti loppuikänsä vankilassa Yhdysvalloissa.

Camp Davidissa amerikkalaiset lukivat kaikki egyptiläisten viestit. Rauhanneuvottelut olivat menestys.

Crypton salaisuus oli alkanut paljastua. Vuonna 1992 salausyhtiön myyntiedustaja Hans Bühler pidätettiin Teheranissa syytettynä vakoilusta, lahjonnasta ja alkoholin juomisesta. Häntä kuulusteltiin yhdeksän kuukautta ja vapautettiin vasta, kun Crypto lopulta vastahakoisesti maksoi miljoonan dollarin takuut. Rahat tulivat Länsi-Saksan tiedustelupalvelu BND:ltä.

Bühler sai vapauduttuaan potkut. Hän arvosteli Cryptoa julkisesti ja esiintyi lopulta televisio-ohjelmassa, jossa väitettiin, että Crypton laitteet ovat peukaloituja.

Sveitsin tiedusteluviranomaiset ottivat yhteyttä CIA:n edustajiin syksyllä 1993. Sveitsiläiset vakuuttivat huolehtivansa siitä, ettei mikään tutkimus paljastaisi Crypton koneisiin rakennettuja takaportteja.

Sveitsin hallitukselle tilanne oli hankala. Sen piti yhtä aikaa turvata tiedusteluyhteistyön jatkuminen ja vaalia maan puolueetonta mainetta.

Kesällä 1994 Sveitsin puolustusministeri Kaspar Williger tapasi Crypto AG:n hallituksen jäsenen ja tarjoutui pitämään huolta siitä, että viranomaistutkinnassa perehdyttäisiin vain salauslaitteeseen, joka oli myyty nimenomaan Sveitsin hallitukselle. Nämä laitteet tiedettiin ”turvallisiksi”, Sveitsille myydyissä laitteissa ei ollut takaportteja.

Crypto ilmoitti vuonna 1997, että Sveitsin viranomaiset olivat tutkineet yhtiön toiminnan ja sen tekemät laitteet. Mitään huomautettavaa ei ollut.

Bühler-kohu kuitenkin huolestutti Saksaa. Se oli saanut kansainvälisen yhteisön tuen Saksojen yhdistymiselle. Jos olisi paljastunut, että Länsi-Saksa oli yhdessä Yhdysvaltain kanssa vakoillut yli sataa maata Crypto-laitteilla, se olisi tuhonnut luottamuksen uuteen eurooppalaiseen mahtimaahan.

Saksa päättikin irtautua yhtiöstä. BND myi osuutensa Cryptosta CIA:lle joulukuussa 1993 peiteyhtiöiden kautta.

Saksa oli ulkona, mutta Minervassa olivat yhä mukana Yhdysvallat, Sveitsi – ja Ruotsi.

Yhdysvallat oli omistaja, Sveitsi mahdollistaja, Ruotsi taas toimitti yritykselle aivoja.

Boris Hagelin tunsi hyvin Ruotsin tiedusteluviranomaiset. Niin hyvin, että William Friedman arvioi jo 1957 kirjoittamassaan raportin luonnoksessa, että Hagelinin ”ruotsalaiset henkilökohtaiset kontaktit ovat tähän sekaantuneita”.

Friedmanin mainitsemat ”henkilökohtaiset kontaktit” viittaavat ainakin Ruotsin radiotiedustelun FRA:n insinööreihin, joita siirtyi Crypton palvelukseen vuosien varrella.

Hagelin oli jo 1944 kertonut Ruotsin viranomaisille, että liittoutuneet olivat murtaneet Saksan käyttämän Enigma-salakirjoitusjärjestelmän. Edes Neuvostoliitolle asiaa ei kerrottu, mutta Hagelinille kerrottiin.

Salausyhtiön Ruotsi-yhteys säilyi Hagelinin jälkeenkin.

1970-luvun lopulla CIA ja BND halusivat palkata Cryptoon salakirjoitusvelhon, joka auttaisi kehittyneemmän ja vaikeammin paljastettavan algoritmin luomisessa. Ehdokkaita kyseltiin eri puolilta.

Valinta kohdistui Ruotsin tiedustelupalvelun tarjoamaan ehdokkaaseen, Kjell-Ove Widmaniin. Hän oli Linköpingin yliopiston matematiikan professori, joka oli saanut mainetta akateemisissa piireissä kryptologiatutkimustensa ansiosta. Widman oli myös reserviläinen, joka oli tehnyt läheistä yhteistyötä Ruotsin tiedustelupalveluiden kanssa.

Asiantuntijoiden mukaan olisi lapsellista olettaa, että Crypton palkkalistoilla olleet ruotsalaiset, joilla oli taustaa Ruotsin tiedusteluyksiköissä, eivät olisi raportoineet kaikesta tietämästään kotimaahansa. Se tarkoittaa, että Ruotsilla oli avain takaporttiin siinä missä amerikkalaisilla ja saksalaisillakin.

Ruotsilla oli kuitenkin sama ongelma kuin Sveitsillä. Kumpikin maa on virallisesti puolueeton. Kumpikaan ei vakoile. Sen lisäksi Ruotsi esiintyy mielellään köyhien maiden puolustajana ja tuomarina kansainvälisessä yhteisössä sekä rauhanvälittäjänä kriiseissä. Samaan aikaan se oli ollut mukana vakoiluoperaatiossa, jossa huijattiin lopulta yli sataa valtiota, mukaan lukien naapurimaa Suomea.

Amerikkalaiset kielsivät Cryptoa myymästä laitteita Neuvostoliittoon. Salaisuus olisi voinut paljastua.

Entä mitä Neuvostoliitto tiesi operaatio Minervasta?

Alusta alkaen amerikkalaiset määrittelivät, kenelle yhtiö laitteita myi ja toisaalta mitkä maat saivat ostaa takaportittomia salauskoneita, joiden salaus oikeasti toimi.

Varsovan liiton maat ja muut Neuvostoliiton läheiset kumppanit olivat ehdottomalla kieltolistalla.

Neuvostoliitolla oli agentteja soluttautuneina Yhdysvaltain tiedusteluorganisaatioihin 1930-luvulta lähtien.

Kaksi heistä, William Martin ja Bernon Mitchell, työskentelivät kansallisen turvallisuusviraston NSA:n kryptologeina, kunnes he loikkasivat Neuvostoliittoon 1960. He pitivät Moskovassa lehdistötilaisuuden, jonka pääviesti päätyi The New York Times -lehden etusivulle 7. syyskuuta 1960.

”Perustuen työhömme NSA:n palveluksessa tiedämme, että USA kykenee menetyksellisesti lukemaan yli 40 maan salaiset viestit.”

Miksi Neuvostoliitto ei varoittanut Crypton asiakkaita? Olisi ollut valtava poliittinen voitto paljastaa maailmalle, kuinka amerikkalaiset olivat sabotoineet satojen valtioiden käyttämiä salakirjoituslaitteita.

Neuvostoliitto kykeni itsekin murtamaan Crypton koneiden salauksia. Ilman takaporttia se joutui tekemään enemmän töitä salauksen murtamiseksi. Prosessi oli hitaampi, eivätkä venäläiset saaneet yhtä paljon salaisia viestejä avattua kuin takaovea käyttäneet maat.

Neuvostoliitto pystyi myös Crypton laitteita käyttävien maiden ja YK:n kautta levittämään disinformaatiota häiritäkseen Yhdysvaltain ja muiden Nato-maiden suunnitelmia.

Neuvostojohtaja Nikita Hruštšovin kerrotaan myöntäneen jo Suezin kriisin aikana 1956, että he syöttivät Egyptille väärää tietoa aikeistaan hämätäkseen länsimaita. Hruštšovin mukaan Moskovassa tiedettiin, että amerikkalaiset lukevat Egyptin diplomaattiviestejä Kairon ja maan Moskovan suurlähetystön välillä.

Perinteisten salakirjoituslaitteiden merkitys alkoi hiipua 1990-luvulla, kun yhä useammat maat ryhtyivät käyttämään salaisessa viestinnässään internetiä. CIA:n yhä omistama Crypto AG siirtyi tuottamaan salausjärjestelmiä online-viestintää varten, mutta aika oli ajamassa yhtiön ohi.

Uuden teknologian myötä salausjärjestelmien rakentamiseen ei enää tarvittu isoa yritystä eikä kymmeniä insinöörejä. Lahjakkaat koodarit kykenivät tekemään saman työn paljon nopeammin ja halvemmalla.

Lopulta vuonna 2018 CIA päätti luopua yhtiöstä kokonaan.

Se myi osan liiketoiminnasta ruotsalaiselle turvallisuusyritykselle. Osa siirrettiin Crypton johtajien perustamaan yritykseen, joka kantaa nimeä CyOne. Näillä kaupoilla CIA teki voittoa arviolta yhteensä 20–30 miljoonaa dollaria.

Steinhausenin tehtaan ja tontin CIA myi peiteyhtiöiden kautta kiinteistöyritykselle arviolta 50 miljoonalla dollarilla.

Näyttää siltä, että CIA luopui yhtiöstä oikealla hetkellä. Tuoreiden paljastusten vuoksi voi olla, että Crypto AG:n tarina on nyt lopullisesti ohi.

Sveitsin elinkeinoministeri Guy Parmelin ilmoitti helmikuun alussa, että yhtiön yleinen vientilisenssi on peruutettu, kunnes ”avoinna olevat kysymykset” on ratkaistu.

Minerva oli kylmän sodan historian menestyksekkäin tiedusteluoperaatio. Yli sata valtiota, YK ja monet muut järjestöt maksoivat suuria summia rahaa siitä, että viestit, jotka ne halusivat salata, eivät pysyneet salassa.

Boris Hagelinin luomus eli sata vuotta luvaten turvata asiakkaidensa salaisuudet ja viestinnän turvallisuuden. Yhtiö piti lupauksensa 22 ensimmäistä vuotta. Loppu oli rakennettu valheelle.