Kompromisseja tekevä iso työväenpuolue ajaisi keskiluokan ja vähäosaisten asiaa paremmin kuin pieni aatteellisesti oikeaoppinen puolue, kirjoittaa SDP:n jäsenenä 50 vuotta ollut Lasse Lehtinen.

JÄSENKIRJANI SDP:ssä täyttää tänä vuonna 50 vuotta. Yhdistys, johon aikoinaan liityin, oli Akateeminen sos. dem. yhdistys (ASY). Se oli perustettu joidenkin Helsingin yliopiston opiskelijoiden toimesta vuonna 1945. Jäsenkirjani allekirjoitti yhdistyksen sihteeri Pertti Hynynen, sittemmin tunnettu politiikan teorian tutkija.

Aatteellinen pohdiskelu ei ole koskaan ollut vahva alueeni. Minulle riittää mainiosti, että ihmisten asioita hoidetaan tehokkaasti ja mahdollisimman oikeudenmukaisesti. Jos tulosten saavuttaminen vaatii kompromisseja, niitä on tehtävä vaikka aatteeseen sattuisi.

Olen kolmannen polven sosialidemokraatti. Molemmat isoisäni olivat työmiehiä ja aikanaan (ilmeisesti vasten tahtoaan) punakaartissa, toinen peräti vankina Hennalassa. Isä, reservin upseeri ja sotainvalidi, oli koko aikuisen ikänsä tannerilainen demari. Minulla ei ollut tarvetta isänmurhaan.

En kuulunut ns. pälkäneläisiin, jotka hakivat aatteellista pohjaa marxilaisesta sosialismista ja hännystelivät stalinisteja. En kuulunut myöskään siihen nuorten sosialidemokraattien joukkoon, joka uskoi voivansa ajaa ulkopolitiikassa Urho Kekkosesta vasemmalta ohi.

Omaa etuani tavoittelin, kun 1970-luvulla ehdotin Kalevi Sorsalle, että SDP tarvitsee oikealle laidalleen näkyviä poliitikkoja myös nuorten joukosta. Se kuitenkin edellyttäisi, että heillä on ainakin hiljainen tuki puoluejohdolta. Sorsa ei tälle syttynyt.

Parin muun aktiivin kanssa ehdotimme 1990-luvun alussa, että puolue ottaisi askeleen keskemmälle ja muuttaisi nimensä Suomen demokraateiksi (sd). Ehdotus naurettiin unohduksiin.

SDP:n vaikuttajia viime vuosituhannelta: Väinö Tanner ja K.-A. Fagerholm.­

Isänmaan pelastaja

Kuluneen puolen vuosisadan ajan SDP:n kannatus on ollut loivassa luisussa, muutamia tilapäisiä piikkejä lukuun ottamatta. Trendi on yleiseurooppalainen, mutta missään lasku ei ole ollut yhtä raju kuin Suomessa. Yritän seuraavassa pohtia syitä. Vauhtia on haettava historiasta.

Vuoden 1919 jälkeen Väinö Tannerin johtama SDP taisteli kahdenkymmenen vuoden ajan niin äkkiväärää oikeistoa kuin äärivasemmistoa vastaan. Se pelasti Suomen diktatuurista 1930-luvulla. Ennen talvisotaa SDP ja maalaisliitto löysivät pienimmän mahdollisen sovun nk. punamultahallituksessa.

Niinpä Neuvostoliiton hyökätessä vastassa oli yllättävän yksimielinen kansakunta. SDP oli Tannerin johdolla lukkona sota-ajan hallituksissa. Se oli edelleen eturintamassa, kun sotaa jatkettiin siviilissä. Oikeisto oli lyöty ja lamassa. Kommunistien vyörytys järjestöissä ja työpaikoilla estettiin asevelidemareiden toimesta. ”Kannatamme sosialismia, mutta vastustamme siihen siirtymistä”, oli heidän tunnuksensa.

Tämä henki kannatteli SDP:tä aina 1960-luvun lopulle saakka. Tiukoissa paikoissa tukea tuli kokoomuksesta ja maalaisliiton oikealta laidalta. Moni äänesti eduskuntavaaleissa sosialidemokraatteja vain vähentääkseen kommunistien vaikutusvaltaa. Vuoden 1956 presidentinvaaleissa kokoomuksen valitsijamiehet tulivat SDP:n ehdokkaan K.-A. Fagerholmin taakse.

SDP:n vaikuttajia viime vuosituhannelta: Kalevi Sorsa ja Rafael Paasio­

Yöpakkasten puraisema

Kekkosen valinta presidentiksi lukitsi ulkopolitiikan suunnan yli kolmeksi vuosikymmeneksi. Perehtyminen historiaan osoittaa, että ilman henkilökohtaista kontrahtia Neuvostoliiton kanssa Kekkonen ei olisi tullut valituksi kertaakaan. Hänellä oli myös Moskovan lupa liioitella idän uhkaa.

Fagerholmin kolmas hallitus, nk. yöpakkashallitus vuonna 1958, oli viimeinen Suomen hallitus, jolloin puolueet saivat itse sopia sekä hallituspohjasta ja hallitusohjelmasta että ministerilistasta. Sen jälkeen hallitusten piti nauttia, ei ainoastaan eduskunnan luottamusta, vaan myös Neuvostoliiton luottamusta.

Pian puolueet oppivat keskuudessaan seulomaan ulkopoliittisesti kelvolliset kelvottomista, myös SDP:ssä. Neuvostoliitto oli näin päästetty päätöksentekijäksi myös Suomen sisäpolitiikkaan. Vuoden 1961 nootti oli lopullinen isku, monikärkiohjus, jonka yksi tavoite oli saada vanha SDP kontilleen.

Rafael Paasio oli vielä ajatusmaailmaltaan antikommunisti, mutta muutoksen suunta oli vääjäämätön. Päätettiin lakata vastustamasta Kekkosta ja Neuvostoliittoa. Kun Tanner oli väistynyt ja asevelidemarit yksi toisensa jälkeen kuolleet tai kääntäneet takkinsa, uusi sukupolvi SDP:ssä heittäytyi voittajaksi veikatun kelkkaan. Etääntyminen läntisistä arvoista oli alkanut.

Maailma näytti vasemmistolaistuvan vauhdilla. Suomessa nähtiin sellainenkin merkillinen ilmiö, että edustava osa kansakunnan valioista asettui ehdoitta tukemaan hirmuhallintoa, jota vastaan edellinen sukupolvi oli käynyt kuluttavat sodat.

Pitivätkö SDP:n periaatteet?

Korkeat toverit ovat minulle vakuuttaneet, että SDP pysyi loppuun asti lujana NL:n edessä, perinteinen länsimainen sosialidemokraattinen linja pidettiin. Tästä johtuukin perustavaa laatua oleva kysymys: jos SDP:n linjassa mikään ei muuttunut, niin miksi Tehtaankadun ja Moskovan suhtautuminen sosialidemokraatteihin muuttui äkkiä äärimmäisen vihamielisestä ylenpalttisen ystävälliseksi?

Vastaus saattaa viipyä monestakin syystä. Puolueen historiankirjoitus ei jostain syystä etene. Aihe on arka, koska silloin pitäisi myös vastata kysymykseen, miten tiivistä SDP:n ja NKP:n yhteydenpito kiihkeimmillään olikaan. Kalevi Sorsalla oli varmaan myös odotuksia oman tulevaisuutensa suhteen.

Sotien jälkeen kutsuvieraita SDP:n juhlissa olivat veljespuolueiden edustajat Pohjoismaista ja muualta Länsi-Euroopasta. Nyt eturivissä istui myös rautahampaisia miehiä Tehtaankadulta, jotka silmin nähden nauttivat kesyttämästään saaliista. Kaiken tämän jälkeen oli tapana sydämistyä, kun meitä maailmalla epäiltiin Moskovan sormijuotoiksi.

Turmelus levisi koko suomalaiseen yhteiskuntaan niin, että naapurin mielistelystä tuli maan tapa, joka ulottui lopulta läpi yhteiskunnan, kommunisteista kokoomukseen. Suomi toki säilytti länsimaiset vapaudet ja elämäntavat mutta siirtyi suomettumisen myötä henkisesti osaksi itäblokkia, eräänlaiseen aivojen kansandemokratiaan. Osa kansakunnasta elää samassa todellisuudessa edelleen.

Pääministeri Kalevi Sorsa vuonna 1973. Kuvassa taustalla myös silloinen Suomen Pankin pääjohtaja Mauno Koivisto, josta tuli tasavallan presidentti vuonna 1982.­

Sanaradikalismin pauloissa

”Ei EEC:lle” -liike imaisi 1970-luvulla mukaansa SDP:n nuoren siiven lähes kokonaan. Koululaitoskin haluttiin kaapata sosialismille, ei ainoastaan pankit ja vakuutuslaitokset. Läntisen sosialidemokratian parhaat periaatteet olivat jo pahasti hukassa.

Noihin aikoihin Paavo Lipponen oli kuitenkin palaamassa nuoruutensa harharetkiltä. Pääministeri Mauno Koiviston sihteerinä hän oppi asioita, joilla oli käyttöä omalla pääministerikaudella.

Tanner varoitti aikoinaan ryhtymästä huutokauppaan kommunistien kanssa. ”Ne tarjoavat aina enemmän.” Tämä unohtui, kun kilpailtiin vasemmistolaisuudella niin sisä-, talous- kuin ulkopolitiikassa. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen samaa kilpaa on käyty kommunistien perillisten, vasemmistoliiton ja vihreiden kanssa. Näin SDP on jatkanut marssia eri suuntaan kuin äänestäjien enemmistö.

Sanaradikalismin kiimassa hukattiin äänestäjäkunnasta ainakin kolme merkittävä ryhmää: sotiemme veteraanit, pienipalkkaiset virkamiehet ja pienyrittäjät. Toisen maailmansodan voittajavaltioissa veteraanien arvostus oli itsestäänselvyys, siitä ei edes keskusteltu. Samaa arvostusta ei vasemmistossa sallittu suomalaisille veteraaneille. Veikko Vennamo osasi erityisen hyvin hyödyntää tämän virheen.

Pienyrittäjän arki on keskimäärin ankarampaa kuin palkkatyöläisen. Työajat eivät mahdu minkäänlaisiin yleissitoviin raameihin. Palkollisille joutuu maksamaan saman palkan työsuorituksesta riippumatta, laiskalle ja ahkeralle saman verran. Hyvä työntekijä karkaa muualle, huonosta ei tahdo päästä eroon millään.

Viime vaalien alla joku SDP:ssä keksi vihdoin ruveta lähentymään pienyrittäjiä, viisikymmentä vuotta myöhässä. Tuliaisina jaettiin suklaata. Nettipalstoilla nousi kova häly, jonka keskeisin sanoma oli, että SDP voi työntää suklaansa paikkaan, jonne päivä ei paista eikä kuu kumota.

Poliisin ammattikunta nauttii suuren yleisön luottamusta ja on vuodesta toiseen keulilla mielipidekyselyissä. Tuoreen kyselyn mukaan puolet poliiseista äänestää joko kokoomusta tai perussuomalaisia. Demareita äänestää vain 5 prosenttia. Miksi SDP ei nauti poliisien luottamusta? Poliisit kuuluivat vielä 1950-luvulla SAK:hon. Nyt poliisit suunnittelevat liittyvänsä Akavaan.

Politiikan paradoksi

Maailmansodan jälkeen usko demokraattiseen päätöksentekoon oli korkealla kaikissa Länsi-Euroopan maissa. Sitä mukaa kuin yhteiskuntia on rakennettu sosiaalisiksi ja kansalaisten elinehtoja parannettu, poliitikkojen arvostus on laskenut. Se on politiikan käsittämätön paradoksi.

Hyvinvointivaltiota ylläpidetään keskiluokan ja keskituloisten avulla. Keskiluokassa myös kytee se kapina, joka on johtanut arvaamattomaan äänestyskäyttäytymiseen. Hyvinvointivaltion kasvateista on tullut järjestelmän kriitikkoja, kun on noustu työväenluokasta keskiluokkaan ja jouduttu maksumiehiksi.

” Hyvinvointivaltion kasvateista on tullut järjestelmän kriitikkoja, kun on noustu työväenluokasta keskiluokkaan ja jouduttu maksumiehiksi.

Kritiikkiin on tapana on vastata, että hyvinvointiyhteiskuntaa ollaan ajamassa alas. Kuitenkin palveluja on jatkuvasti kasvatettu ja parannettu. Julkisten menojen suhde bruttokansantuotteeseen on Suomessa tällä hetkellä noin 58 prosenttia. Vielä 1970-luvun lopussa suhde liikkui 40 prosentin tuntumassa. Sen jälkeen julkiset menot eivät yhtenäkään vuonna ole supistuneet edellisestä vuodesta. Mitä ihmeen alasajoa se on?

Poliittisen voiman vähenemisen myötä SDP on siirtynyt aloitteiden tekijästä jarrumieheksi. Omia saavutuksia, kuten kansanterveysjärjestelmää ja peruskoulua, on mieluummin varjeltu kuin haluttu uudistaa ajan vaatimuksia vastaaviksi. Kun ei ajoissa tehdä remonttia, käy niin, että politiikan toisella laidalla ruvetaan tilaisuuden tullen purkamaan jopa kantavia rakenteita.

Tarja Halonen, tasavallan presidentti vuosina 2000–2012, toimi aiemmin Holkerin hallituksessa ulkoasianministerinä ja Lipposen hallituksissa oikeusministerinä.­

Torjutut kannattajat

SDP:n aktiivien ja äänestäjien välille on rakennettu aitoja. Eristyminen omiin porukoihin on ollut suotavampaa kuin osallistuminen vaikkapa epäpoliittiseen kansalaistoimintaan. ”Oikean demarin” paikka ei ole rotareissa eikä leijonissa, maanpuolustusjärjestöistä puhumattakaan. Kuitenkin äänestäjien enemmistö on siellä missä tehdään muutakin kuin politiikkaa.

SDP ei ole osannut eikä halunnut hyödyntää presidentinvaaleissa saavutettuja menestyksiä. Mauno Koiviston valinta 1982 oli maanvyöry, jossa vuosien turhautuminen Kekkoseen purkautui. Puolueen ydinjoukon mielestä ehdokas oli väärä, Sorsa olisi ollut se oikea. Koivistolle tuli myös vääriä kannattajia, kaikenkarvaisia porvareita, perustuslaillisista vennamolaisiin.

Sama toistui kaksitoista vuotta myöhemmin. Martti Ahtisaari ei ollut puoluejohdon valinta ehdokkaaksi, vain tarkoitettu antamaan uskottavuutta Sorsan valinnalle. Epäluotettavat äänestäjät yllättivät taas ja Ahtisaari sai ääniä yli puoluerajojen. Seuraavien vaalien ehdokasasettelussa tätä ei hyödynnetty. Silti demareita äänesti vielä peräti 28 prosenttia äänensä antaneista.

Tarja Halonen ei vuonna 2000 olisi tullut valituksi ilman oikeistolaisten naisten sisarellista apua. Tämäkin tilaisuus laajentaa kannattajakuntaa jätettiin seuraavissa eduskuntavaaleissa hyödyntämättä. Eduskuntaan olisi saattanut tulla aatteellisesti heikkoja naiskansanedustajia.

Tuomiojan pitkä varjo

Erkki Tuomioja on yrittänyt SDP:n puheenjohtajaksi neljä kertaa, turhaan. Hallituksiin Tuomioja on kyllä kelvannut. Häneen on sovellettu vanhaa sääntöä, jonka mukaan hankala kaveri kannattaa pitää teltan sisällä kusemassa teltasta ulos eikä päinvastoin. Sekään ei ole toiminut.

Erkki Tuomioja on pyrkinyt neljä kertaa puolueen puheenjohtajaksi: vuosina 1991, 2002, 2005 ja 2008.­

Solidaarisuus toisia tovereita kohtaan ei ole Tuomiojalle leimallinen piirre. Hän oli vuonna 2008 juuri hävinnyt Jutta Urpilaiselle ja luvannut tukensa uudelle puheenjohtajalle, kun kiusaus lorauttaa tämän kaivoon kasvoi ylivoimaiseksi.

”Tilanteessa, jossa maa huutaa selkeän sosialidemokratian ja vasemmistolaisen politiikan perään eivät unelmahöttö ja fraasit uudesta keskustasosialidemokratiasta herätä luottamusta”, Tuomioja töräytti julkisuuteen. Tuore puheenjohtaja oli nolattu heti lähdössä.

Puolueen puheenjohtajien tuolinjalkoja hän on aina sahannut. Sorsasta lähtien jokainen on sen vuorollaan saanut kokea. Vahvempansa Tuomioja kohtasi vain Lipposessa. Se ehkä myös selittää patologisen vastenmielisyyden Lipposta kohtaan.

Tuomiojan tapa tehdä politiikkaa on yksinkertainen. Tietyin väliajoin hän ilmoittaa harjoitetulle talouspolitiikalle tai turvallisuuspolitiikalle vastalauseensa. Tukijoille näyttää riittävän, että vastustetaan vuoron perään EU:ta, Yhdysvaltoja, ydinvoimaa, globalisaatiota, Lipposta ja Raimo Sailasta.

Samaa lippua liehuttaa Halonen, joka presidenttinäkään ei malttanut nousta aatteidensa yläpuolelle. Kyhnääminen Vladimir Putinin kyljessä oli monelle suomalaiselle kiusallista katseltavaa.

Puolueen päätöksentekoa valmistelevassa koneistossa tuomiojalaisilla on kokoaan suurempi paino. Näin yritykset reivata puolueen politiikkaa laajempaa kannattajakuntaa puhuttelevaksi liudentuvat jo ennen kuin mitään tapahtuu. SDP on kuin laiva, jonka ankkuri laahaa meren pohjaa.

Iso puolue keskellä?

Parlamentaarisessa järjestelmässä kannatusta voi lisätä laajentamalla kannatuspohjaa. Se vaatii erilaisten ihmisten ja näkemysten sietämistä. Pienin mahdollinen yhteisymmärrys tuo suurimman mahdollisen vaikutusvallan. Iso puolue poliittisen kentän keskellä vaikuttaa enemmän kuin pieni puolue laidalla.

Mutta ehkä SDP:tä on pidetty tahallaan pienenä? Kysymys on lopulta vallankäytöstä. Pieni aatteellisesti rajattu porukka pysyy paremmin hyppysissä kuin suuri poliittisen keskiviivan molemmin puolin liikkuva kansanliike. Tuomiojalla onkin riittävästi kannatusta tullakseen aina uudelleen valituksi eduskuntaan.

Olisi sittenkin pitänyt kokeilla Tuomiojaa puheenjohtajana. Hänellä on näet myös pragmaattinen puolensa. Helsingin kaupungin apulaiskaupunginjohtajana Tuomioja oli elinkeinoelämän edustajien erityisessä suosiossa. Elannossa hän on ajanut johdonmukaisesti liikkeen etua. Myös ulkoministerin tehtävissä hän sai kiitosta.

Lipponen oli puheenjohtajista viimeinen, jonka tiedetään lukevan kirjoja ja harrastavan historiaa. Siinä mielessä Tuomioja olisi jatkanut myös sosialidemokraattista sivistysperinnettä.

SDP ja Nato

Turvallisuuspolitiikka on luku sinänsä. Sillä alueella SDP on etääntynyt kauimmaksi länsimaisesta sosialidemokratiasta. Puolustusliitto Nato syntyi vuonna 1949 luomaan turvallisuutta ja varjelemaan läntistä demokratiaa. Monet johtavat sosialidemokraatit olivat sitä perustamassa, etenkin Britannian Ernest Bevin ja Norjan Trygve Lie.

Naton pääsihteereinä ovat toimineet sosialidemokraatit Paul Henri Spaak Belgiasta ja Javier Solana Espanjasta. Toissa vuonna virkaan valittiin Norjan entinen sosialidemokraattinen pääministeri Jens Stoltenberg.

Naton idea yhdisti Euroopan sosialidemokraattisten puolueiden oikeiston ja vasemmiston, eikä keskusteluun sotkettu muita aatteellisia riitoja. Suhtautumisesta Natoon ei myöskään lyöty sellaista leimaa, kun siitä on Suomessa tehty SDP:n jäsenten välille. Jäsenyydestä puhuminen on tuomiojalaisten toimesta julistettu ikään kuin periaateohjelmien vastaiseksi.

Ajatushan on sinänsä merkillinen. Natoon liittyminen olisi itse asiassa vain liittymistä arvopohjaltaan sosialidemokraattisen yhteisön jäseneksi. Nykyisellä puoluejohdolla tuskin pyrittäisiin edes EU:n jäseneksi.

Vanhoja vastauksia

Ammattiyhdistysliike on oma lukunsa. Sillä on globalisaation ristiaallokossa enimmäkseen vanhoja ja hätääntyneitä vastauksia uusiin ongelmiin. Suomalainen työ kilpailee jo koko maailman kanssa mutta työntekijä ei saa itse päättää työnsä hinnasta. Koska köyhtynyt SDP on entistä enemmän riippuvainen ay-liikkeen rahallisesta tuesta, se kaventaa oleellisella tavalla puolueen itsenäisyyttä.

Timo Harakka otti alkuvuodesta kantaa SDP:n tilaan. ”Puolue on entistä tiukemmin lukittunut puolustamaan vähenevää vientiteollisuutta ja sen työntekijöiden etuja, hyvien vuosien julkista sektoria ja sen työntekijöiden etuja. SDP pitää kiinni menneisyydestä ja vastustaa tulevaisuutta”, hän totesi.

Kansanedustaja Timo Harakka nousi eduskuntaan viime vuonna.­

Kaikkein vaarallisinta SDP:lle ”on pitää kiinni työväenromantiikasta” . Uuden politiikan ainespuita Harakka etsisi tunnustamalla, että suurelle osalle suomalaista syntyy uusia työpaikkoja sinne missä tulos ei ole tärkein eli halpa- ja tukitöihin. Uudessa tehtävänjaossa yhteiskunta hyväksyy, että yritykset tavoittelevat voittoa, eivät työpaikkoja. Joku lehti totesi, että puheessa kuului entisen demarin Juhana Vartiaisen kaiku.

Kissanpoikia pesemässä

Tony Blair yhdisti onnistuneesti sosiaalisuuden ja markkinatalouden. Hän voitti Britanniassa kolmet vaalit peräkkäin ja olisi ehkä voittanut neljännetkin ilman intoaan lähteä Irakin sotaan. Suomessa Lipposen hallitukset saivat kiitosta äänestäjiltä juuri samasta syystä.

Vuonna 1995 SDP:n saamat 63 eduskuntapaikkaa olivat puolueen paras vaalitulos toisen maailmansodan jälkeen. Riittävän monet äänestäjät hyväksyvät huonoina aikoina välttämättömät päätökset, jotta talous lähtisi uuteen kasvuun.

Kompromisseja tekevä iso työväenpuolue ajaa sittenkin sekä keskiluokan että vähäosaisten asiaa paremmin kuin pieni aatteellisesti oikeaoppinen puolue. Liikkuvat äänestäjät keskellä poliittista kenttää ovat avainasemassa. SDP:n äänestäjien ydinjoukon suuruudesta saatiin käsitys presidentinvaaleissa 2012. Lipponen keräsi vajaat 7 prosenttia äänistä.

Puolueen pitää kiihkeästi toivoa, että Juha Sipilän hallitus saa läpi isot rakenteelliset päätökset. Jos näin ei tapahdu, ongelmat ovat joka tapauksessa seuraavan hallituksen pöydällä odottamassa. Silloin vaihtoehtoja on kaksi: joko asiat jumittuvat taas neljäksi vuodeksi tai SDP:n kasvanut kannatus sulaa nopeasti petettyihin vaalilupauksiin.

SDP:n tämänhetkinen kannatus on tuskin tulosta johdonmukaisesta oppositiopolitiikasta ja puoluejohdon kauas kantavasta karismasta. Televisioväittelyissä kipinää on yhtä paljon kuin tulpattomassa mopossa. Realistisempaa on arvella, että äänestäjien pelot ja pettymykset puretaan nyt kannattamalla oppositiota, sanoo se mitä tahansa.

Sorsalla oli aikoinaan käsitys oppositiossa olon merkityksestä: ”Mitä sinne tekemään? Kissanpoikia pesemään.” Oppositiossa voi huudella, siellä voi väliaikaisesti lihoa, mutta siellä ei juuri voi vaikuttaa asioihin. Nyt SDP on avuton sivustakatsoja, kun kepu muovaa maan mieleisekseen.

Kuvassa SDP:n puoluekirja 1960-luvulta.­

AION maksaa jäsenmaksuni vastakin, se antaa ainakin oikeuden arvioida liikkeen kulkua nyt ja tulevaisuudessa.

”Kun olen neljännesvuosisadan kulkenut työväenliikkeen mukana, kuinka voisin jättää sen nyt, kun se tekee tyhmyyksiä”, Eetu Salin sanoi kun punakaartiin lähti.