Kaava toistuu joka kerta. Tapahtuu jotain järkyttävää: koulusurma tai muu satunnaisiin uhreihin kohdistunut veriteko.

Viranomaiset tiedottavat, mutta median mielestä liian hitaasti ja liian vähän.

Median on toimittava. Yleisöllä on oikeus tietää, ja jos tiedotusvälineet eivät kerro, huhut ja juorut saavat vallan.

Siksi tietoa on saatava äkkiä lisää. Mitä tahansa tietoa, mistä tahansa.

Media pyytää lukijoita ottamaan yhteyttä, lähettämään kuvia väkivallanteoista.

Toimittajat soittelevat puheluita ja ryntäävät tapahtumapaikalle.

Jututetaan kaikkia mahdollisia, koska jokainen voi tietää jotain. Silminnäkijöitä, uhrien omaisia, läheisiä, ohikulkijoita.

Kouluampumisissa opiskelijat ovat tietenkin oiva lähde. Alaikäiset kelpaavat siinä missä aikuisetkin.

Havaintojen paikan päältä pitäisi kai auttaa ymmärtämään, mitä on tapahtunut.

Kuten nyt Kuopiossa.

”Se oli vihaisen kuuloista ja kuulosti miehen huudolta.”

”Joidenkin mielestä miekka osui päähän, mutta ilmeisesti miekka osui kuitenkin käteen.”

Mediabisnekseen kuuluu se, että on voitettava uutinen. Kerrottava tieto edes hetkeä ennen kilpailijaa. On siis kiire.

Aina tiedot eivät pidä. Jokelan koulusurmien aikaan ehdittiin kertoa useammasta tekijästä, Turun puukkoiskussa kadulla juosseista miekkamiehistä.

Tiedot oikaistiin, koska niin vastuullinen media toimii. Mutta hätäiset, varmistamattomat tiedot tuskin toteuttavat hyvin median omaa tavoitetta huhujen torjumisesta.

Seuraavaksi tulee julki epäillyn nimi. Joko viranomainen julkaisee tai joku tiedotusväline kaivaa sen esiin.

Mediassa halutaan selvittää motiivi. Miksi murhaaja tappaa?

Tarvitaan taas jokainen tiedonmuru. Toimittajat yrittävät tavoittaa omaisia ja läheisiä: antaisiko äiti haastattelun?

Entä löytyisikö puhehaluinen luokkakaveri? Tai jos ei sellaista, lapsuudentuttu?

Toimittajat selvittävät, missä epäilty asuu ja menevät paikan päälle. Tungetaan niin lähelle kotirauhan piiriä kuin suinkin on luvallista: soitellaan ovikelloja, käydään rappukäytävissä.

Jututetaan naapureita, joilta saadaan aina sama analyysi: ”hiljainen, mutta en olisi hänestä uskonut”.

Tietolähteiden näkökulmasta kyse on muustakin kuin johtolangoista ja tiedonmuruista. Kriisiuutisoinnissa lähteet ovat usein ihmisiä, jotka ovat juuri kokeneet jotain järkyttävää – osa lähempää, osa etäämmältä. Tapoja reagoida on yhtä paljon kuin osallisia.

Oma korkeakouluni tähän oli Jokelan kouluampuminen vuonna 2007. En silloin ollut vielä toimittaja, vaan jokelalainen, 19-vuotias juuri lukionsa päättänyt nuori.

En ymmärtänyt mitään media-alan perinteistä tai yleisön tarpeista. Sen sijaan opin jotain siitä, miltä tuntuu olla uutiskilpailun kohteena.

Päiväkausia toimittajat ravasivat ympäri Jokelaa. Meistä näytti siltä, että he olivat pienenkin uutisen saadakseen valmiita äärimmäisiin temppuihin ja suhtautumaan meihin jokelalaisiin pelkkinä maalitauluinaan.

Pahimpia ylilyöntejä on käsitelty julkisuudessa ja tutkittu. Toimittaja tunkeutui kriisikeskukseen papiksi naamioituneena. Uhrin kotiin pyrittiin kukkapuskan varjolla. Sokissa olevia alaikäisiä haastateltiin ilman näiden vanhempien lupaa.

Meitä tosin häiritsivät myös lievemmät temput.

Toimittajat kärttivät valokuvia ja satunnaisia sitaatteja vain metrin päässä kriisikeskuksen eristysnauhasta. Sivullisia ja uhreja se tietysti ahdisti, mutta uskon, että uutisvoitot olivat hinnan arvoisia.

Eräänä iltana seurasin vierestä, kun useampi ihminen tuijotti tiedotusvälineen verkkosivuilla julkaistua videohaastattelua, jossa he itse esiintyivät. Tyrmistys oli avointa: kukaan ei muistanut koko tilannetta.

Ei heitä silti ollut pakotettu haastatteluun. Toimittaja ei vain ollut kyennyt arvioimaan, olivatko järkyttäviä tapahtumia läpikäyneet ihmiset oikeasti haastattelukunnossa.

Siitä kun ei kerro se, että ihminen haluaa puhua. Monet järkyttyneet haluavat.

Mutta ei juttelu toimittajan kanssa ole keskustelu tai terapiaistunto. Se on haastattelu. Toimittaja kaivaa esiin tietoja vain yhtä tarkoitusta varten: julkaistakseen ne.

Tiedotusvälineiden tehtävä on hankkia tietoa ja julkaista sitä.

Journalismiin liitetään yleensä vielä täsmennys: ei mitä tahansa tietoa, vaan jollain tapaa yhteiskunnallisesti merkityksellistä.

Jos tämän ideaalin toteuttaminen sitä vaatii, toimittajilla on ääritapauksissa oikeus jopa rikkoa lakia. Näin linjasi Julkisen sanan neuvosto elokuussa 2018.

Lievempiäkin keinoja kutsutaan poikkeaviksi. Merkittävän tiedon hankkimiseksi toimittaja voi esimerkiksi joskus olla paljastamatta olevansa toimittaja.

Tällaisia keinoja käytetään vain äärimmäisen harvoin. Taustalla on aina harkinta ja tähtäimessä iso kala – esimerkiksi merkittävän yhteiskunnallisen väärinkäytöksen paljastaminen.

Kuitenkin myös aivan tavalliset tiedonhankintakeinot voivat jättää kohteeseensa jäljen.

Tavallisen ihmisen haastatteleminen on toimittajalle arkipäivää, mutta haastateltavalle on valtava merkitys sillä, onko hän innoissaan mustikkasaaliistaan vai juuri selvinnyt täpärästi liikenneonnettomuudesta.

Yhtä tavallista on puhelinhaastattelu. Mutta tilanne on aivan erilainen riippuen siitä, vastaako puhelimeen politiikko tai tutkija vai juuri läheisensä henkirikoksessa menettänyt omainen.

Samoin toimittajan jokapäiväiseen työhön kuuluu mennä paikan päälle näyttämään yleisölle, millaista on tapahtumien polttopisteessä. Mutta on aivan eri asia kuvata katunäkymää kuin kolkutella sattumalta murhaajan naapuriksi joutuneiden kotirauhan rajoja.

Kun taas uusi järkyttävä tapahtuma nousee uutisiin, kuulen joka kerta mielessäni samat itsevarmat sanat: media otti Jokelasta opikseen.

Joissakin asioissa varmaan ottikin.

Mutta on myös tukku asioita, joista olisin kaivannut lisää kriittistä keskustelua vuonna 2007 ja kaipaan sitä yhä. Tärkein on tiedonhankinnan keinojen ja hankittavan tiedon suhde.

Mihin kaikkeen on oikein ryhtyä, jos mahdollinen palkinto on yksityishenkilön epämääräinen sitaatti?

Mediakritiikki nollataan usein ylimielisesti: ”Ai, että tästä ei saisi uutisoida.”

Totta kai kouluampuminen on uutinen, joka pitää kertoa. Totta kai yhteiskunnallisesti merkittävän tiedon hankkimiseksi on tarpeen joskus käyttää myös poikkeuksellisia keinoja.

Kaikki tieto ja sen julkaiseminen ei kuitenkaan ole yhtä tärkeää. Eikä tällaisen arvioinnin pidä koskea vain julkaisukynnystä, vaan myös tiedonhankintakeinojen valintaa.

Itselleni oli avartavaa kokea, miltä tuntuu, kun joutuu kohdelluksi pelkkänä uutisten polttoaineena.

Ehkä tiedotusvälineiden pitäisi lainata periaate voimaa käyttäviltä viranomaisilta. Ei poliisikaan ammu, jos pamppu riittää.