Mama lui Toto a lipsit destulă vreme. După ce s-a întors din pușcărie, a fost plecată în Italia ca să facă niște bani: cumpăra sticle de apă și le vindea apoi ceva mai scump, pe stradă. S-a întors de acolo cu încă un copil, o fetiță care acum are doi ani și e bolnavă. Pentru că plânge tot timpul, maică-sa nu se poate odihni mai deloc și a slăbit rău. „Acum a dus-o în spital. Și eu mă simt cam prost, că a zis că vrea să o lase acolo. Și i-am zis că nu e bine, dar a zis că s-a săturat și ea, că n-are cum să mai reziste.” Sora cea mare, Ana, s-a întors de vreo lună din pușcărie și știe că, dacă se apucă iar de droguri și aude maică-sa, o bate. În timpul pedepsei s-a măritat cu un băiat care o să iasă și el, dar peste vreun an. Cealaltă soră, Andreea, e în Suedia, lucrează la un film. El și Andreea sunt singurii din familie care n-au trecut pe la pușcărie.

***

Când o să-nceapă școala, o să se întoarcă în apartamentul social pe care-l împarte cu șase băieți. E coleg de cameră cu Dodo, un puști de 13 ani pe care-l știa de mai demult. Odată la două zile vine o bucătăreasă să le gătească. Totuși, Toto se satură uneori să stea acolo și începe să plângă.

Toto ținea în apartament un afiș al filmului lui Alexander Nanau, în care chipul său apărea pictat între cele ale Andreei și Anei. Îi era drag afișul ăla, îl și înrămase, dar la un moment dat băieții au spart sticla.

Când a dat de povestea lui, Nanau căuta mai mult decât un caz social, voia un subiect de film, a explicat regizorul într-un interviu pentru Dilema Veche. Dintre copiii de la centru cu care a stat de vorbă, Toto a fost singurul care nu căuta să-l impresioneze. Atunci, la început, nu-l interesau deloc atenția creată în jurul său ori ochiul camerei. Pe parcursul filmărilor, se încărca cu încredere, se lumina. Apoi, când a fost gata, a început să meargă cu echipa la proiecții și a văzut oameni care plângeau și după aia îl întrebau tot felul de lucruri despre cum se simte el, cum e cu maică-sa. Unii îl luau în brațe, îi ziceau că e eroul lor. Odată, când a fost la o prezentare la Sibiu, tot orașul se umpluse de afișe cu chipul lui.

Pentru un copil de 14-15 ani, atâta atenție subită trebuie să fie copleșitoare. Filmul l-a dezechilibrat, își amintește regizorul „Povestirilor din curtea școlii”, Ionuț Oprea. Ionuț a început să vină pe la centru în iarna 2012-2013. În perioada în care a ieșit filmul, devenise mult mai greu de lucrat cu Toto. Ionuț îi zicea: „Uite, asta-i scena ta”, iar Toto îi răspundea: „Nu fac asta” sau „Nu sunt obligat”, de parcă i-ar fi făcut cuiva un serviciu. Colega lui Toto, Nicoleta, spune că de fapt lui îi era frică să-și facă rolul, de aia reacționa așa.

„I-am zis lui Toto că n-ajungem la niciun rezultat și să meargă la dansuri”, își amintește regizorul. Peste puțin timp, băiatul și-a dat seama că-i place la teatru și, prin intermediul Nicoletei, l-a rugat pe Ionuț să-l reprimească. Au avut o discuție, din care Toto a aflat că poate reveni dacă respectă niște minime reguli. „Am observat o schimbare foarte mare de atitudine. Era mai înțelegător, primea indicații mai cu dezinvoltură”.

După aia, Ionuț a fost foarte fericit, pentru că Toto era un pion important în trupă. Au fost momente magice cu el la repetiții, în care evolua vizibil. La început, avea o problemă de concentrare: dacă tușea cineva lângă el în timpul repetițiilor, atenția lui se deplasa brusc în direcția aia. Se chinuia foarte tare să-și zică replicile din sceneta cu candidații. La un moment dat, Ionuț le-a cerut celorlalți să iasă, i-a luat capul în mâini cu blândețe, i-a cerut să se uite în ochii lui și să se calmeze. „El trebuia scos din mediul ăsta agitat și dus într-o zonă de calm. Teatru fără liniște nu se poate”, spune Ionuț. S-a calmat și Ionuț, odată ce și-a dat seama unde era problema. I-a spus lui Toto că știe textul, și chiar îl știa. După trei ore în care se chinuiseră, și-a zis replica până la capăt, iar de atunci a căpătat încredere. La una din primele reprezentații ale „Povestirilor” au jucat în fața unor copii cu probleme de sănătate, care reacționau foarte zgomotos. Nicoleta își amintește cât de concentrat era: „S-a uitat în ochii mei, a tras aer în piept și și-a spus replica”.