Ingenting handlar om det som det egentligen handlar om längre. Något som beskrivs som ett grundskott mot rikets säkerhet handlar snart om vem som står för nära Sverigedemokraterna. En diskussion om nya skatter kommer snabbt som ögat att övergå i frågan vem som står för nära Sverigedemokraterna. En fäktning om vinsternas vara eller inte vara i vården hinner knappast alls handla om huruvida vi möjligen kan få lite vård när vi bryter benen av oss. Däremot handlar den ganska snart om vem som står för nära Sverigedemokraterna.

Man skulle kunna säga att allt slutat handla om något annat än om vem som står för nära Sverigedemokraterna, men det vore en överdrift. Det finns också frågor som handlar om vem som står längst bort från Sverigedemokraterna.

Men den här veckans föreställning tillhörde alltså den förra kategorin. Redan vid onsdag lunch, ett par timmar efter alliansens kaxiga presskonferens, blev själva sakfrågan – den om rikets säkerhet och idiotidén att privatisera skyddsvärd information – en fotnot. Endast särskilt samvetsgranna kommentatorer nämnde den i förbifarten de kommande dagarna, på väg mot den verkliga frågan: ska alliansen fälla regeringen? Tillsammans med Sverigedemokraterna. Ska de själva ta över regerandet? Med stöd av Sverigedemokraterna.

Omkväde kallades det i medeltida ballader. Vi tröttnade på medeltida ballader redan under renässansen.

Och nu har vi alltså ett läge där regeringen backat till två tredjedelar, men hållit fast vid tredjedelen Hultqvist. Och en allians som försöker låtsas som att den inte backat alls, men som skjutit upp allt till mitten av september. Vilket förstås är detsamma som att låta luften pysa ur ballongen, i förhoppning om att det ska hända något som räddar situationen. Eller att någon ska få en bra idé, för en gångs skull.

Och vad tror ni diskussionen kommer att handla om fram tills dess?

En gissning: vem står för nära Sverigedemokraterna?

Svensk politik har aldrig varit särskilt spirituell, men den börjar faktiskt bli mer än lovligt torftig. Det är något i grunden svagsint med den här konstanta upprördheten över riksdagen och dess sammansättning. Vi lever trots allt i en parlamentarisk demokrati. Det innebär att regeringen åtminstone inte ska ha en majoritet i riksdagen emot sig. Men den här regeringen har en majoritet emot sig. För så har svenskarna röstat.

Under rätt många år var riksdagen ett transportkompani. Partierna vallade sina ledamöter med elfösare och statsministern kunde diktera vilka beslut som skulle fattas. Men så sprack det. Plötsligt blev riksdagen en församling med verklig makt, precis som det är tänkt i svensk grundlag. Det ledde först till chock, sedan till Decemberöverenskommelsen, som förstås var ett försök att avskaffa riksdagen, och sedan till förvirrade våndor. Och nu är vi här.

Låt mig ge ett enkelt förslag: den som vill bilda regering kan väl börja med att förhandla fram stöd i riksdagen? Över blockgränserna, eller med Sverigedemokraterna, eller ståendes på huvudet sjungandes Thore Skogmans samlade baklänges. Jag bryr mig inte om vilket. Men sluta upp med denna idiotiska omkvädespolitik och denna harmsenhet över att valresultatet spelar roll.