Din blick flackar. Du lägger ifrån dig boken efter två sidor och tittar på mobilen. Du ser att det har kommit ett nytt avsnitt av serien du följer. Du börjar titta. Kollar mobilen. Reklam flimrar förbi i flödet. Du pausar serien, funderar på mat. Du är inte hungrig – det handlar mer om att dina käkar är uttråkade – men sak samma, du öppnar en app och beställer hem en pizza. En läsk. En påse godis.

Du suktar hela tiden efter nästa vara att konsumera. En ny tröja. En ny låt. Ett nytt ligg. En sminkprodukt. Ett kirurgiskt ingrepp. En diskurs. Ett drev. På avstånd ligger det ett skimmer över föremålet för din längtan. Du tänker att det har potentialen att göra dig mer fullkomlig som individ. Men i samma stund som det finns i din ägo förvandlas det till stoft. Du känner hur drömmen sipprar mellan dina fingrar, och förstår att det inte heller denna gång är tillräckligt för att stilla din längtan.

Tristessen lägger sig över ditt liv igen, och nya begär börjar gro.

—

Cykeln av tristess, längtan och besvikelse, såväl som den ständiga strävan efter att uppnå en fullkomlighet som individ, är centrala aspekter av det mänskliga livet under kapitalismen. Det sporrar oss att fortsätta konsumera och göda ekonomin. Våra drömmar och begär fångas in i kapitalets logik där de förvandlas till bränsle för dess fortsatta överlevnad.

Vissa drömmar och begär lyckas fortfarande uppstå och existera helt eller delvis utanför cykeln av längtan och besvikelse. De driver oss till att skapa musik, konst, kultur, till att söka nya känslouttryck, till att mötas och bygga sammanhang där vi gemensamt kan slita oss ur kapitalets cykel av begär och besvikelse – där vi tillåts uppleva det vi gör som meningsfullt.

För kapitalet kan dessa sammanhang visserligen bli ett problem ibland, men i högre grad utgör de en ovärderlig källa till näring. För att kunna upprätthålla den cykel av tristess, längtan och besvikelse som driver oss att fortsätta konsumera så är kapitalet nämligen på ständig jakt efter nästa stora grej. Och det finns ingen bättre plats för kapitalet att söka efter det nya och fräscha än inom de sammanhang och gemenskaper som är belägna i gränslandet mellan dess in- och utsida.

När kapitalet erövrar och koloniserar dessa sammanhang är det med den brända jordens taktik. Å ena sidan suger det i sig resultaten av dessa begär, rensar ut de komplexiteter som gjorde dem intressanta från början, för att sedan spotta ut dem i form av varor – varor att längta efter, varor som tillåts skimra en stund på avstånd innan de förvandlas till stoft i konsumentens händer. I samma slag bränner det också den jord som gav näring till sammanhanget – våra drömmar – genom att visa att även detta är någonting som kan köpas och säljas. Och återigen faller vi in i tristessen.

—

Som lösning på den känsla av meningslöshet som skapas ur cykeln av längtan och besvikelse är det vanligaste svaret, ”fokusera på dig själv”. Kort sagt, är du inte nöjd med din vara, varför inte i stället investera i en livsstil? Nyandlighet, mindfulness, kanadensiska inspirationsföreläsare… det finns mycket att plocka från individualismens lösgodisdisk. Men sådana individuella lösningar – även om vi bortser från det faktum att allihop är pisstråkiga – är i det långa loppet verkningslösa för alla andra än (möjligen) oss själva.

Den enda lösningen, den lösning som kapitalet tvingar oss in i, är snarare att i en gemensam ansats helt gå utanför dess ramar – att ägna oss åt den typ aktiviteter som kapitalet inte kan infoga, då de står i direkt motsättning till dess existens. Vi sänker en elscooter i Mälaren. Vi ockuperar ett hus. Vi tar över ett företag och sparkar chefen. Sakta, sakta börjar vi lossa på de första skruvarna i nedmonteringen av tristessfabriken. Mot individen ställer vi gemenskapen. Mot besvikelsen, meningsskapandet. Mot kapitalismen – kommunismen.