Allt detta har till följd, att om man söker exploatera ett avlägsnare beläget område genom att till detsamma utdraga en vanlig spårvägslinje, så ernås icke den bebyggelse, som avses, och företaget misslyckas.

På grund härav har man nödgats till mera avlägsna platser framdraga järnvägslinjer med större, snabbare och bekvämare vagnar, så att en person utan olägenhet kan bo ända till en mil eller mera utanför staden och ändå ha sitt dagliga arbete därstädes.

Denna artikel publicerades i SvD den 7 maj 1919.

På grund av dessa vagnars storlek och den snabbhet, med vilken de framföras, undviker man i regel att framföra dem i stadens gator, varpå ett avskräckande exempel erbjudes i Djursholmsbanans förlängning i Engelbrektsgatan. Detta sätter nämligen alltför mycket säkerheten på gatorna på spel, varför de vanligen framföras med fria korsningar, d. v. s. över eller under stadens gator. På så sätt har man kommit fram till de i storstäderna förekommande över- eller underjordiska förortsbanorna.

Det karaktäristiska för dessa banor till skillnad från vanliga fjärrtågsbanor är, att trafiken på desamma uppehålles genom lätta, elektriska tåg med vagnar, vanligen av boggityp, vilka framföras i tät följd och med en hastighet av 50 à 60 km. i timmen. Stationshållen förläggas med relativt korta mellanrum. Dessa banor äga i avseende på anläggandet en betydande smidighet, i det de kunna utföras med lutningar så starka som 1:40 eller mera samt med kurvor av 80 meters radie och därunder. De låta sig därför väl anpassa efter terräng- och bebyggnadsförhållandena. Då dylika banor därjämte kunna utföras med betydligt mindre fria utrymmen än vanliga banor, kunna anläggningskostnaderna för dem hållas betydligt lägre än för vanliga banor.