Arbetsförmedlingen har gett ut en rapport som hävdar att bibehållen välfärd kräver att invandringen permanentas på rekordhöga nivåer. Nya generaldirektören Mikael Sjöberg förklarar för DN:

”– För att klara välfärdens finansiering behöver vi få hit upp emot 100.000 nya invandrare per år, säger Af:s generaldirektör Mikael Sjöberg.

Ska Sverige de närmaste årtiondena kunna ha tillräckligt många invånare som kan jobba, betala skatt och vara med och finansiera morgondagens välfärd behöver vi ta emot betydligt fler invandrare än vad de flesta svenskar hittills har tänkt sig, fastslår Arbetsförmedlingens högste chef.

– Minskar vi invandringen så minskar vi också våra framtida intäkter.”

Generaldirektorns uttalanden ger intrycket av att Arbetsförmedlingen har analyserat utvecklingen av skatteintäkterna och kommit fram till att välfärden förstärks av invandring. Så är inte fallet. Arbetsförmedlingens rapport säger ingenting om vare sig skatter eller välfärdsbehov. Det enda rapporten gör är att räkna på hur många personer och sysselsatta det skulle finnas i olika ålderskategorier med diverse antaganden om invandring. Tricket är liksom i Alliansens valkampanj att räkna sysselsättning i antal i stället för i procent och låtsas att en större befolkning är synonymt med högre välstånd.

Inte minst på grund av snabb befolkningsökning ökade antal sysselsatta i åldrarna 16-64 med 36.000 per år mellan 2005 och 2014. Arbetsförmedlingen hävdar att det krävs en nettoinvandring på drygt 90.000 personer totalt varav 64.000 i åldrarna 16-64 för att antalet sysselsatta ska fortsätta växa med just 36.000 per år.

Det är det enda Arbetsförmedlingen gör. Några kalkyler på skatteintäkter eller välfärdens behov finns överhuvudtaget inte i rapporten. Det finns heller ingen sammanhängande förklaring till varför det är önskvärt att antalet personer i arbete i åldrarna 16-64 ska växa med 36.000 per år genom invandringsdriven befolkningsökning. Arbetsförmedlingen använder ständigt begreppet ”behovet” av nettoinvandring. Det handlar då inte om välfärdsstatens behov. Det AMS kallar behov är behovet att nå en mer eller mindre arbiträr ökningstakt i antalet sysselsatta på 36.000 per år som myndigheten själv har hittat på. Arbetsförmedlingen citerar vare sig externa eller egna beräkningar om att det skulle vara ekonomiskt gynnsamt att öka befolkningsmängden på det här sättet.

Rapporten motiverar sina resonemang med demografiska argument. Det de gör är osammanhängande, men värt att försöka förklara. SCB:s projektion är att antalet sverigefödda i arbetsför ålder sjunker med ungefär 6.000 per år till år 2030. AMS medger att antalet sverigefödda som arbetar har ökat på senare år men tror att antalet i framtiden kommer att sjunka med drygt 5.000 per år.

Det genialiska slutsatsen är att bortfallet av ca 5-6000 sverigefödda i yrkesaktiv ålder per år kräver en nettoinvandring på 90-100.000 per år. Att invandringssiffran är astronomiskt hög beror på att Arbetsförmedlingen är medvetna om att alla invandrare inte jobbar. Enligt arbetsförmedlingens kalkyl behövs en nettoinvandring på 90-100.000 för att antalet sysselsatta invandrare ska öka med ungefär 40.000 per år. Detta minus ca 5-6.000 färre svenskfödda i arbete ger Arbetsförmedlingens mål på 36.000 fler sysselsatta per år. Mer sofistikerad än så är inte rapporten.

Den uppenbara invändningen är att en nettoinvandring på 90-100.000 per år inte bara ger 40.000 fler skattebetalare utan även 50-60.000 invandrare utan jobb som måste försörjas. Det problemet har rapporten dock en övertygande lösning på, vilket är att överhuvudtaget inte nämna det.

Analysunderlaget är överhuvudtaget tunt i relation till de radikala slutsatserna. AMS hävdar att välfärdens finansiering framöver kräver en nettoinvandring på 90.000 till 100.000 per år. Det är nivåer som Sverige aldrig har varit i närheten av historiskt, och inte ens tangerade med 2014 års rekordinvandring. Här är nettoinvandringen per årtionde.

1950-talet: 11.000 per år

1960-talet: 20.000 per år

1970-talet: 13.000 per år

1980-talet: 15.000 per år

1990-talet: 21.000 per år

2000-talet: 39.000 per år

2014: 75.000 per år

När befolkningen blir större växer mycket riktigt antalet sysselsatta, men befolkningstillväxt ökar i sig inte välståndet. Antalet personer som inte arbetar och som kakan måste delas på blir ju förstås också fler. Det är därför sysselsättningsgrad och arbetslöshet alltid och överallt presenteras i procent, inte i antal sysselsatta. Om vi bara skulle räkna jobb i antal är slutsatsen att Bangladesh där sysselsättningen sedan 1980 har växt med 30 miljoner har en starkare arbetsmarknad än Schweiz där antalet sysselsatta bara blev drygt en miljon fler.

Att fler jobbar genom att befolkningen växer ger inte samma vinster som när fler jobbar för att existerande arbetslösa sätts i arbete. Det kan illustreras med utvecklingen under just perioden 2005 till 2014 som AMS-rapporten utgår ifrån. Under dessa år växte antalet sysselsatta invandrare med ca 250.000. Detta hade varit ett enormt ekonomiskt tillskott för landet om det inte vore för att att invandrarbefolkningen samtidigt ökade med 480.000 personer. Eftersom antalet sysselsatta huvudsakligen ökade genom befolkningsökning och inte genom reducerat utanförskap var detta inte en speciellt bra period för Sverige. Tillväxten i BNP per capita var nära noll, och trots allt prat om fler invandrare i arbete ökade invandrares arbetslöshet mätt i procent mellan 2005 och 2014.

AMS-rapporten själva hävdar att ”utrikesfödda stått för 75 procent av ökningen av sysselsättningen”. Detta är inkorrekt och gäller bara ålderskategorin 16-64. I samtliga åldrar stod invandrare för 60 procent av ökningen av sysselsatta men också för 68 procent av befolkningsökningen och 82 procent av ökningen av de som inte är sysselsatta. Det finns mycket värre problem med AMS-rapporten, men tendensen att bara räkna de som arbetar i åldrarna 16-64 skapar förvirring och underskattar sverigeföddas sysselsättning. Alltfler äldre arbetar, vilket innebar att hälften av ökningen av sverigeföddas sysselsättning sedan 2005 var bland de som är 65 år eller äldre.

Försörjningsbördan mäter totalbefolkningen delat på antal personer som arbetar. En försörjningsbörda på 2 innebär att varje person i arbete måste finansiera sig själv och en annan person, må det vara ett barn, en vuxen utan arbete eller en pensionär. Sverige har idag en försörjningsbörda på drygt 2.1. En populär föreställning är att invandring hjälper Sverige att undvika en stigande försörjningsbörda. Problemet är dock att invandrares utanförskap är för högt. Invandrare har trots en mer fördelsaktig åldersprofil i själva verket en försörjningsbörda över inrikes födda. 2010 hade inrikes födda enligt SCBs siffror en försörjningsbörda på ungefär 2.1 medan försörjningsbördan bland invandrare var 2.4. I stället för att reducera försörjningsbördan har invandringen i varje fall hitintills därför pressat upp försörjningsbördan något. Till och med i SCBs projektioner till år 2030 kommer invandrares försörjningsbörda givet dagens förvärvsintensitet vara strax över inrikes födda. Även i arbetsförmedlingens rapport framgår att invandrares försörjningsbörda idag inte är bättre än Sverigeföddas, det är bara något AMS förväntar sig i framtiden.

Det finns två andra allvarliga problem med AMS räkneövning. Det första är att rapporten inte räknar på riktiga jobb utan i sina siffror inkluderar arbetsmarknadspolitiska åtgärder, de som jobbar få timmar och sysselsatta med obefintliga arbetsinkomster. Det andra är att AMS-rapporten bortser från att invandrare i genomsnitt tjänar mindre och därför betalar signifikant mindre i skatt.

AMS-rapporten baseras på sysselsatta i arbete, vilket ger en förskönad bild av invandrares arbetsmarknad. Sysselsättning inkluderar inte bara de med riktiga jobb utan även bland annat personer i arbetsmarknadsåtgärder, de som jobbar väldigt få timmar och de som har någon sorts sysselsättning men obefintliga arbetsinkomster. SCBs projektioner om framtida försörjningsbörda använder förvärvsfrekvens. Detta mått baseras på faktiska arbetsinkomster och ger därför en mer rättvisande bild än det bredare sysselsättningsbegreppet. För invandrare utgår AMS-rapporten från en sysselsättningsgrad i åldrarna 16-64 på 64 procent, inte speciellt högt men redan det en överdrift. I samma åldersgrupper är invandrares förvärvsfrekvens på den reguljära arbetsmarknaden – det vill säga exklusive arbetsmarknadsåtgärder – endast 53 procent.

Det andra gigantiska problemet här är att invandrare i genomsnitt tjänar mycket mindre och betalar mindre i skatt. Skillnaden i genomsnittlig förvärvsinkomst mellan invandrare och sverigefödda är enorm. Det reflekterar lägre snittlön och sysselsättningsgrad men även att andel invandrare med riktiga jobb och riktiga inkomster är ännu lägre än andel som officiellt är sysselsatta. Här är en SCB-graf om invandrares förvärvsinkomster:

SCB redovisar hushållens slutliga skatter för samtliga över 18 år gamla. År 2013 betalade invandrare i genomsnitt 40 procent mindre i slutlig skatt än Sverigefödda, trots en mer gynnsam åldersstruktur.

Att finansiera framtidens välfärd är en fråga om skatteintäkter. Även om det vore så att invandrares sysselsättning gradvis närmar sig sverigeföddas så skulle förslaget på nettoinvandring på 90-100.000 per år att leda till en ekonomisk katastrof för välfärdens finansiering. Orsaken är att invandrare i genomsnitt betalar in ca 40% mindre skatt per person. I takt med att gruppens befolkningsandel ökar skulle skatteintäkter kollapsa i relation till befolkningsstorlek och välfärdsbehov.

Man kan kanske undra varför Arbetsförmedlingen börjat ge ut skräprapporter om invandring. En ledtråd är att verket nyligen fick en ny generaldirektör. Den nya generaldirektören är ingen mindre än Mikael Sjöberg, socialdemokratisk politiker med bakgrund i SSU och LO och tillika Göran Persons kusin. År 2005 skapade Mikael Sjöberg rubriker om utnämingsmissbruk när han gick från att jobba åt Göran Perssons regering till chef för Arbetslivsinstitutet, vilket föranledde en anmälan till konstitutionsutskottet. Att utnämningen provocerade så pass mycket berodde delvis på att Arbetslivsinstitutet var en forskningsorganisation medan Mikael Sjöbergs utbildningsbakgrund är tvåårigt fordonsgymnasium.

År 2014 utnämndes Mikael Sjöberg av Fredrik Reinfelds regering som generaldirektör för Arbetsförmedlingen. Kort därefter började statstjänstemannen med uppdrag att leda en neutral myndighet kampanja för invandringspolitiken. Redan ett halvår sedan skrev Mikael Sjöberg på DN-debatt: ”Sverige behöver en nettoinvandring på 40000 människor årligen för att arbetskraften inte ska krympa och för att vi ska kunna upprätthålla vår välfärd.” Det framgår inte vad som har förändrats sedan slutet av förra året som gör att bibehållen välfärd nu i stället kräver 100.000 i nettoinvandring.

AMS-rapporten är osammanhängande smörja, men den mest uppenbara skandalen är inte rapporten i sig utan hur AMS har presenterat den som evidens om välfärdens finansiering. Arbetsförmedlingen hävdar i sin pressrelease och i andra sammanhang att ”Hög nettoinvandring behövs för att finansiera välfärden”. I sitt uttalande till DN ovan presenterar Mikael Sjöberg rapporten med referenser till ”välfärdens finansiering”, ”skatt” och citat som ”Minskar vi invandringen så minskar vi också våra framtida intäkter.”

AMS-rapporten innehåller som sagt ingenting om vare sig skatter, intäkter eller finansiering av välfärden. Här är återigen rapporten för de som vill kolla upp detta själva. Generaldirektören begår tjänstefel när han i Arbetsförmedlingens namn gör officiella påståenden om välfärdens finansiering som det inte existerar underlag till. Nonsens som att Sverige enligt AMS behöver 100.000 per år i nettoinvandring för att finansiera framtidens välfärd vanärar inte bara honom själv, det drar ett löjets skimmer över Arbetsförmedlingen som institution. Hur kommer generaldirektörens uttalanden att framstå om några år om Arbetsförmedlingen fortsätter misslyckas med att sätta nyanlända i arbete?

Det första någon borde fråga Mikael Sjöberg är hur han kan göra officiella uttalanden om skatteintäkter och välfärdens finansiering när det inte står något om detta i AMS rapport.