LEDARE. Det är lätt att glömma hur fort det gick för Sverige att bli en del av världen.

TVEKA INTE. En betydande del av den organiserade kriminaliteten gäller välfärdssystemen. Politikerna bör lyssna på experterna och agera skyndsamt.

För 30 år sedan trodde ingen på allvar att Sverige skulle ansöka om EU-medlemskap, och faktiskt redan året därefter. Svenska studenter omfattades inte av Erasmus och kunde inte delta i detta internationella utbyte. Att arbeta utanför Norden krävde arbetstillstånd. Och det var inte tal om att fylla bilen med tyskt vin och köra hem det på färjan (Öresundsbron fanns ju inte). Det var en annan värld, som vi inte vill tillbaka till.

Svenskarna har förändrats, blivit mycket mer internationella än vi redan var innan. Men har välfärdssystemet hängt med? Och vaksamheten inför hur det kan missbrukas? Nej.

Många svenskar som har arbetat utomlands en period vet att socialförsäkringssystemet är något av det minst internationella som finns. Varje land har sitt eget upplägg, och det är viktigt för varje land att utreda vilket lands försäkring som ska gälla.

Så länge man håller sig i Sverige är det sällan några problem.

Men hur är det då om någon uppger sig vara i Sverige men inte är det i realiteten? Och hur blir det när svenska generösa familjeförmåner kombineras med ett internationellt liv, där man arbetar och bor på flera olika ställen?

Frågan har varit politiskt känslig, åtminstone sedan EU:s utvidgning i början av 00-talet. Då handlade det om att människor från fattigare länder skulle komma till Sverige och ta för sig av barnbidrag. Statsminister Göran Persson, själv pådrivande för utvidgningen, ville ha begränsningar under några år för nya medlemsländer, men vek sig när debatten kantrade till att handla om misstroende mot östeuropéer. Och i Folkpartiet uppstod för övrigt bitter strid mellan två falanger i frågan, mellan partiledaren Lars Leijonborgs linje för försörjningskrav och motståndarsidans Erik Ullenhag.

Integrationssträvandena i EU var starka då, och det blev omöjligt att försvara idén om övergångsregler. Utredaren Berit Rollén föreslog åtgärder, men ingenting hände. Därmed kvarstod situationen att det räckte med tio timmars arbete i veckan för att få del av en rad välfärdsförmåner.

De senaste åren har välfärdsersättningarna drabbats av en annan påfrestning – missbruk med uppgifter om bosättning. Tre tidigare försäkringskassedirektörer, med Stig Orustfjord i spetsen, skrev tidigare i veckan ett debattinlägg i DN. Där hävdade de att folkbokföringen närmast har kollapsat och att det inte finns kontroll över vilka som bor och uppehåller sig i landet. Dessutom saknar Sverige kontroll över vilka som har lämnat landet men ändå behåller sina bidrag.

De skissar på två vägar, den ena skärpt kontroll med hembesök och arbetsplatsbesök. Den andra att låta de ersättningar som beror på bosättning, som barnbidrag, skötas av kommunerna som har bättre möjlighet att kontrollera omständigheterna.

Samtidigt flaggar Skatteverkets chef i SvD för att det behövs åtgärder för att stävja fusk med hjälp av samordningsnummer, som ges till dem som inte är folkbokförda här.

Det finns åtminstone två problematiska förhållningssätt i bakgrunden:

Det ena är inställningen till välfärdsförmåner generellt. Få fysiska kontroller, sällan öga mot öga. Pengarna ska bara komma, bara ladda ned appen, med deviserna ”vabruari”, ”vabbolution” och ”sjukt smidigt att vabba”. En myndighet som använder ett sådant språkbruk utstrålar inte precis restriktivitet.

Det andra, och allvarligare, är den politiska kultur som har växt fram med svaga minoritets- och koalitionsregeringar, där det minst restriktiva partiet har fått avgöra frågor som gäller övervakning och kontroll. Den som först upptäcker nya typer av missbruk är i regel den ansvariga myndigheten. När en sådan myndighet uppmärksammar politikerna på detta förtjänar det att tas på allvar. När en statlig utredare bekräftar detta bör det leda till åtgärd.

De senaste åren har åtminstone två stora utredningar gjorts om välfärdsbrott med detaljerade förslag till regeländringar. Om välfärdssystemet ska fortsätta att fylla sin funktion måste politikerna genomföra dessa förslag.