Leder: Dette er en lederartikkel fra Dagbladet, og gir uttrykk for avisas syn. Dagbladets politiske redaktør svarer for lederartikkelen.

Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

KrF orker ikke lenger vente på at regjeringen får fingeren ut. Onsdag lanserte de derfor en egen utviklingsmelding. Det er bra at partiet setter utviklingspolitikk på dagsorden. Det er en skam at rike land som Norge ikke gjør så mye mer for å bekjempe fattigdom og helseproblemer i utviklingsland.

Det er derfor også gledelig at de framhever at bistand skal bekjempe fattigdom og bidra til utvikling, ikke fremme norske interesser. Vi vil imidlertid advare mot at KrF blir stående alene om utviklingen av norsk utviklingspolitikk.

I Klassekampen flørter Ap hemningsløst med KrF. Det er forståelig. At Ap binder seg til å gi én prosent av bruttonasjonalproduktet og lover å gi utviklingsministeren til KrF, er en liten kostnad for å sikre regjeringsmakt. Men som KrF sikkert vil si seg enig i, bistand er for viktig til å bli en salgsvare i regjeringsforhandlingene.

Som statsvitenskapsprofessor Øyvind Østerud påpeker i Aftenposten er «troen på at jo mer vi gir i bistand, jo mer reduserer vi fattigdom, rett og slett feil.» Bistand brukt feil er ikke bare dårlig bruk av knappe midler, det kan også forsterke problemene vi forsøker å løse. Bistand kan fremme korrupsjon og gjøre autoritære ledere mindre avhengig av sin egen befolkning. Bistanden kan også ødelegge lokale markeder, og dermed hemme den viktigste nøkkelen til varig vekst.

KrF kommer riktig nok med god kritikk av norsk utviklingspolitikk. Vi gir for mye av bistanden til relativt rike land. Bistanden er for fragmentert og spredt utover for mange land.

KrF vil gjøre utviklingshjelpen mer forutsigbar og samordnet under en utviklingsminister. Det er én mulig vei å gå. Det er imidlertid ikke sikkert at det er den beste.

Børge Brende har riktig nok vist seg som en dårlig minister for utviklingsfeltet ved å bruke bistandspenger som politisk valuta, men en egen ministerpost kan bidra til mer detaljstyring og politisk overstyring på et allerede alt for politisert felt.

Utenriksministeren bør snarere få en egen politisk bistandspott, slik Norads Øyvind Eggen har foreslått, mens resten av midlene skal fordeles på faglig grunnlag. Faktum er at vi vet mye om hva som virker innen bistand. Organisasjoner som GiveWell og norske Stiftelsen Effekt viser at det å dele ut malarianett, bekjempe tropiske sykdommer og gi penger direkte til fattige, er svært kostnadseffektive tiltak.

Utviklingspolitikere- og byråkrater må lære av effektiv altruisme-bevegelsen, som søker å få mest mulig fattigdomsbekjempelse og helsehjelp ut av hver krone. De varme hjerter må følges av kald fornuft.