Veronica og Kristin ble født av samme mor med 14 måneder og en dags mellomrom. Hun halvt spanske og hun blonde. Den rolige og den viltre. Lesehesten og festløven som sluttet på skolen.

Ikke fiender. Men aldri så nære som to søstre kan være.

Kristin og Veronica var nær hverandre i alder, men beskrives som forskjellige. Foto: Privat

Nå hadde Kristin gjort storesøsteren til en hovedperson i historien om hvordan tre drap ble planlagt. I retur fikk hun en knallhard beskyldning.

– Jeg tror Kristin har noe med drapene å gjøre, sa Veronica Orderud.

Det var Veronicas tur til å bli spurt om alt. Det var ille nok at søsteren anklaget henne for å ha planlagt drap. Men Veronica kjempet også mot logikken i et åpenbart spørsmål: Hvorfor skulle Kristin jobbe for å drepe hennes svigerfamilie hvis hun selv ikke deltok?

– Jeg tror Kristin har hatt et annet forhold til meg enn det jeg har trodd hun har hatt. Det kan være en form for hevnmotiv. Det kan være mange ting fra barndommen som er kokt sammen. Kanskje er det misunnelse. Mange psykologiske faktorer spiller inn, sa hun.

Senere sa hun at Kristin også kunne ha motiv ved at hun var redd for et jugoslavisk miljø. Eller at hun hadde et økonomisk motiv. Politiet fant et utkast til testamente der det sto at siden ikke Per og Veronica hadde egne barn, skulle Kristins sønn arve gården.

Veronica sa hun visste at Kristin løy. Og at Lars løy for å støtte Kristin. Lars mente Kristin løy. Ikke bare i denne saken, men om alt mulig. Per og Veronica holdt sammen. Ellers var det alles kamp mot alle.

Politiet måtte grave dypt for å finne ut hvem som snakket mest sant.

⁂

En politimann prøvde å få plass under paraplyen sammen med Lars Grønnerød. Tore Per Bakken fra Kripos hadde ansvaret for å finne tekniske spor i drapssaken. Bloddråper, fingeravtrykk og våpen. Nå hadde Grønnerød tilbudt seg å vise ham noe. De sto sammen i møkkaværet ved en avsidesliggende bro i skogen.

Drapsvåpnene var som forduftet. Det eneste politiet hadde, var en historie fra Lars og Kristin om at de hadde gitt en pistol og en revolver til Per og Veronica. De hadde en hypotese om at Lars sin gamle revolver «Lillegutt» var brukt til å drepe. Men den var ikke mye verdt hvis de ikke kunne bevise at historien var sann.

Kanskje lå nøkkelen i noen nedgravde prosjektiler akkurat her?

Ved Vestengbrua i Ski kommune hadde Grønnerød prøveskutt med revolveren «Lillegutt». Foto: Politiet

Grønnerød pekte og forklarte om den gangen han var akkurat her og skjøt med «Lillegutt». Hvor han sto, hvor han siktet, og hvor kulene traff. Politifolkene målte og beregnet. Skulle de finne igjen kula, måtte det være ved elvebredden drøyt åtte meter unna.

Bakken og politikollegene begynte å grave. Centimeter for centimeter. Turgåere som passerte stusset over det de så.

De gravde opp en trerot.

Kula politiet fant i denne rota ble et avgjørende bevis.

Politiet hadde ikke utstyr til å undersøke den. Løsningen ble å ta den med til en flunkende ny flyplass.

På Gardermoen hadde de utstyr som var laget for å scanne bagasje, men som også kunne brukes til å undersøke rota. De kjørte den gjennom maskinen, og på skjermen dukket det opp bilde av en ørliten metallgjenstand. Et prosjektil!

Den ble analysert, og hypotesen stemte: Kula hadde de eksakt samme ripene som noen av kulene fra åstedet. «Lillegutt» var blitt et drapsvåpen.

Grønnerød forklarte at han hadde gitt våpenet til Per Orderud før drapene. Men kunne de finne ut når det var?

Grønnerød mente overleveringen skjedde på våren, og det var sent på kvelden. På vei mellom Oslo og Sørumsand fikk han problemer med bilen. Derfor ringte han en kompis for å få hjelp.

På mobiltelefonen hans fant politiet spor av en samtale med denne kompisen en sen kveld i starten av april. De fant også ut at Lars hadde hatt telefonkontakt med Per Orderud den kvelden. I leiligheten til Lars hadde de funnet kvitteringen fra en bompassering i en pose. Der fant de også ammunisjon. Alt dette kunne stemme med en tur til Orderud.

Blant de mange beslagene hos Grønnerød, lå en kvittering fra en bompassering. Foto: Politiet

Det beviste kanskje ikke at Lars og Per byttet våpen, men mye pekte mot at de kunne ha truffet hverandre denne kvelden. Det ble ekstra interessant da politiet spurte Per om han kjente Lars godt.

– Jeg vet ingen ting om ham, var svaret.

Det virket rart. Telefonloggene viste at de hadde hatt kontakt 24 ganger i løpet av bare en måned denne våren. Etter hvert innrømmet Per at han hadde vært på middagsbesøk hos Lars. Han hadde også fått hjelp til å oppgradere PC-en sin flere ganger.

Hvorfor var ikke Per mer åpen om kontakten med Lars første gang han ble spurt?

Politiet undersøkte også mer for å se om Kristins historie kunne stemme. De fant flybilletter som viste at hun hadde vært i Molde. Det stemte med forklaringen om våpenkjøp. I samme by var det stjålet seks våpen fra en pistolklubb. Politiet mente de stjålne våpnene var av samme type som pistolen som var brukt til å drepe.

De gravde opp og undersøkte mer enn 1300 tomhylser fra pistolklubbens skytebane for å finne ut mer.

Sommeren 1998 var det innbrudd i brakka til Fannefjord pistolklubb i Molde. Politiet prøvde å finne ut om et av de stjålne våpnene ble brukt til å drepe. Foto: Scanpix

Analysene viste at seks tomhylser fra skytebanen i Molde matchet tomhylsene på åstedet. Pistolen som ble brukt til å drepe hadde altså tidligere blitt brukt på skytebanen. De kunne ikke si at det var drapsvåpenet Kristin hadde med seg fra Molde. Men sammen med det andre vitner forklarte, mente politiet mye tydet på at hun snakket sant.

⁂

Samtidig sa Per og Veronica at de aldri hadde sett noen våpen på gården. Så fant politiet spor som tydet på at det umulig kunne stemme.

Vådeskuddet Lars og Kristin fortalte hadde gått av på lille julaften hadde laget et hakk i stuebordet før kula spratt opp i bildet på veggen.

Da politiet sjekket stuebordet på Orderud gård, var det liten tvil om at det hadde vært våpen på gården. Foto: Politiet

Da snudde Veronica. Hun innrømmet at Kristin hadde hatt med seg pistoler lille julaften. Og at det hadde gått av et skudd. Kristin hadde rettet pistolen mot henne før det smalt, sa Veronica. Men hun nektet for at hun og Per hadde fått våpnene etterpå.

Politiet mente Per løy om kontrakten der det sto at han og faren var enige om kjøp av gården. En skriftgransker fra Kripos mente signaturen til Kristian Orderud trolig var forfalsket.

Til slutt innrømmet Per i politiavhør at underskriften ikke var ekte. Men han ville ikke si hvem som forfalsket den. Først i lagmannsretten to og et halvt år senere innrømmet Per at det var han som hadde gjort det.

Veronica fikk nye problemer da politiet fant noen gamle papirer hjemme hos henne.

Les mer Veronicas dagbok Hun skrev mye dagbok, og brant opp sidene etter hvert. Men under en ransaking fant politiet noen ark som ikke var brent. Der skrev hun om ektemannen: «Får bare håpe Per klarer å holde kampviljen glødende. Han har det med å mykne.» Og hun skrev om svigerforeldrene. Hun forklarte at skrivingen var som terapi da noe var vanskelig. At frustrasjonen gikk over. Men politiet mente det var mer som tydet på et dårlig forhold til svigerforeldrene. En kollega fra studiet hadde fortalt politiet at Veronica sa hun kunne puttet gift i kaffen til svigerfaren dersom hun hadde hatt det. – Svart humor, sa Veronica da politiet ba henne forklare.

Sakte, men sikkert mente politiet at de kunne bevise at Lars Grønnerød og Kristin Kirkemo snakket sant om viktige detaljer. Samtidig mente de at en del av det ekteparet Orderud fortalte ikke kunne stemme.

⁂

Det var imidlertid ett grunnleggende spørsmål politiet ikke kom utenom: Kunne virkelig oppegående folk drepe for en gård de uansett skulle arve?

– Det er jo helt meningsløst at jeg skulle myrde mine foreldre når tvisten om gården omsider var på gli, sa Per Orderud.

Bonden hadde sine runder i politiavhør. Politiet spurte om våpnene han mente han aldri hadde sett. Om forholdet han hadde til storesøsteren og foreldrene. Og hva han gjorde time for time i dagene før drapene. Han var på hundeutstilling flere timer unna da de drepte ble funnet. Men hva med natta i forveien da drapene skjedde?

Per sa han sov hjemme i sin egen seng.

Et dårligere alibi, altså.

Da fortalte han om en telefonsamtale han hadde hatt bare noen timer før familien hans ble drept.

Det var fredag ettermiddag, og han jobbet utendørs da Rolf Nybakk ringte. Advokaten hadde gode nyheter. Han og foreldrenes advokat hadde et forslag til hvordan krangelen om gården kunne løses. Nybakk forklarte Per om detaljene i avtalen, og ba bonden bruke pinsa til å vurdere den.

Per sa han likte forslaget. Det liknet på det han tidligere hadde ønsket seg. Nå lå alt til rette for å unngå en ny rettssak.

Hvis politiet mente motivet for drapene var krangelen om gården, hvorfor skulle han begå drapene nå?

Nybakk bekreftet det Per sa. Men foreldrenes advokat sa noe annet. Ole Edward Hagen mente Per og Veronica ikke hadde grunn til å juble over at krangelen var løst.

– Ikke ut fra de opplysningene Nybakk har fått av meg, sa Hagen.

Nok en motsetning. Nok en gang to forklaringer som spriket. Fortsatt ingen åpenbar drapsperson.

Et tips politiet fikk var derimot så uventet og virket så troverdig at det nesten måtte være nøkkelen til å løse hele saken.