Pornotegneserienes ukronede konge, Milo Manara, har vakt stor oppsikt med sitt nye cover for Marvels Spider Woman-blad, og det med god grunn. Men coveret er også en illustrasjon på et mye større problem i tegneserienes verden.

Uskarpt kvinnefokus Spider-Woman sitt eget tegneserieblad ble lansert under panelet «Women in Marvel», under Comic Con i San Diego i slutten av juni. Panelet arrangeres for å rette fokus på kvinner i tegneserier, både som karakterer og skapere. Det var dermed mange som satte kvinnefokuset i halsen da forsida til førsteutgivelsen av det nye Spider-Woman-bladet, som etter planen skal utgis i november, ble brettet ut på storskjermen.

Coveret viste superheltinnen krypende over en tak-kant med den tilsynelatende kroppsmalte rumpa i været. Kritikerne kom fort på banen og mente kort sagt at forsiden var sexistisk, mens tilhengerne mente man burde la tegneren, Milo Manara, være i fred og ikke ta forsiden så alvorlig.

Lite overraskende oppsiktsvekkende Selv om forsiden vekket, og vekker, oppsikt, er den ikke særlig overraskende. Det har blitt dagligdags å se kvinner seksualisert på denne måten, både i media generelt og i superheltserier spesielt. Og samtidig som Manaras forside helt klart i seg selv er grunn god nok til å heve mangt et øyenbryn, er den også en indikator på et mye større problem i tegneserieindustrien; nemlig neglisjeringen, og annenrangsholdningen, til kvinnelige tegneserielesere. Men la oss først gå litt inn på Manaras arbeider.

Erotisk kunst Maurilio «Milo» Manara er kjent for sine erotiske tegneserier, og italieneren har gjennom hele karrieren beveget seg mellom det mykpornografiske og det mer eksplisitte.Til å begynne med var Manara mest opptatt av maling og skulpturkunst, men så ble han involvert i bølgen av italienske pornografiske serier som ble utgitt på sekstitallet, de såkalte «fumetto nero» (mørke tegneserier). Han står bak historier som «Indian Summer», hvor han arbeidet med Corto Maltese-skaper Hugo Pratt, og «Borgia», som han lagde med Alejandro Jodorowsky, samt sin egen pornografiske serie, «Click». Han har arbeidet innen superheltsjangeren før, da han i samarbeid med briten Chris Claremont ga ut «X-Women» i 2010.

Men det er nettopp ryet som erotisk tegner som har fått de som ikke ser noe problematisk med forsida til å heve stemmen. Deres argument er at Manara i det hele og det store lager erotisk kunst, og at man dermed ikke burde bli sjokkert av å få Spider-Woman servert på denne måten av ham. Marvel selv har kommentert at folk burde vite hva en kan forvente når Manara får ansvar for ei forside, men de har problemer med å forklare akkurat hvorfor de valgte ham.

Upraktiske kostymer Det er ikke særlig originalt å påpeke at kvinnelige superhelter ikke kan utføre enkle fysiske oppgaver i kostymene de har på seg, men det er likevel et poeng å trekke frem. Wonder Womans stroppeløse overdel sitter godt til å skulle holde oppe noe som ser ut som en sunn C-kopp, Power Girls puppe-cut-out er av diskutabel praktisk verdi, og Spider-Womans catsuit ser ut til å være sprayet på kroppen.

Nå er det vel få som mener at det er superhelt-tegneserier man går til for å finne realistiske kroppsidealer, være det for menn eller kvinner.

Men virkelighetstro eller ei, i Spider-Womans tilfelle vitner posituren hennes om langt mer enn mild kåtskap, og Spider-Man og hans mannlige kolleger har på sin side hittil sluppet å innta positurer mindre assosiert med verdensredding enn bakfra-puling på sine forsider.

Forstår ikke kritikken Manara forsvarte seg mot kritikken på det italienske tegneserienettstedet Fumettologica, og var overrasket over at folk tok seg tid til å ergre seg over Spider-Womans hjerteformede rumpe. Det var ifølge kunstneren langt viktigere saker i verden å bry seg om, som ebola og opptøyene i Ferguson — et noe unnvikende argument, siden sykdom, konflikt og kvinnefremstilling i media og tegneserier ikke er saker som trenger å rangeres basert på viktighet.

Det er tydelig at inkluderingen av flere kvinner i miljøet, både som karakterer og serietegnere, er i vinden — både Marvel og DC har introdusert flere enn noen sinne. En rekke kvinnelige superhelter i tillegg til Spider-Woman, blant annet She-Hulk og Black Widow, får nå egne soloutgivelser, og Thor skal relanseres som en kvinnelig karakter i oktober.

Dette kan anses som et tegn på at miljøet på ett nivå har begynt å anerkjenne også kvinner både som interessante karakterer og som et verdig publikum. Illustrasjon: Milo Manara

Fremmedgjørende seksualisering Det er dermed merkelig at ingen har vurdert Manaras forsidetegning som i alle fall noe uheldig, og at de har latt den gå i trykken uten at noen har satt spørsmålstegn ved signalet den sender ut. For i bunn og grunn virker det ekskluderende og fremmedgjørende på kvinnelige lesere når karakterfremstillingen er så seksualisert som den er i dag.

Som kvinnelig tegneserieleser er man for lengst vant til skjevheten i kjønnsfremstillingen i serier, og Manaras forside er bare en kjedsommelig påminnelse om at superheltsjangeren i stor grad blir laget av menn og for menn — et system som i praksis ender opp med å ekskludere kvinnelige serielesere.

Kvinner = sex Nå er sex generelt i serier verken uvanlig eller dumt, og nakenhet og seksualitet spiller absolutt en rolle i tegneserier. Det er dog åpenbart at kvinnelige tegneseriefigurer langt oftere figurerer i hyperseksualiserte situasjoner og positurer enn de mannlige.

En konkret sammenligning av forskjellene på mannlige og kvinnelige superhelter viser den åpenbare forskjellen på kjønnsfremstillingen: Nettstedet The Hawkeye Initiative publiserer tegninger av mannlige superhelter plassert i typiske kvinnelige positurer, og resultatet er ofte artig — men derfor også tankevekkende. Kontrasten illustrerer tydelig hvor vant man er med at en kvinne skrever på forsida av et blad, men ikke en mann.

Flere tiltak trengs En grei start kunne vært å unngå å tegne kvinnelige karakter i posisjoner eller kostymer man ikke ville tegnet mannlige i. Det er også viktig med initiativer for å inkludere og sidestille kvinner mer i både prosess og resultat, ikke minst fordi det vil skape et kreativt mangfold. Men det vil nok dessverre bli en stund før det faller seg helt naturlig.

Manaras forside er en påminnelse om hvor langt det er igjen å gå før man med rette kan si at kvinner blir tatt helt på alvor i tegneserieverdenen, både som gode karakterer, og som lesere.

