I 55 år har Svein Feragen (70) jobbet i Løvenskiolds skoger. Tømmeret ender som plank, papir – og pølseskinn.

Se grafikk nederst i artikkelen.

Det er gjort på noen få sekunder.

Svein Feragen napper en liten granplante ut fra bunten i beltet, putter den lysegrønne kvasten ned i en smal sylinder i enden av en metallstav og stikker den ned i marka.

– Det var det. Som å putte en kork i en flaske, sier han.

I ryggen har han Kolsås skibakke. Rett frem er det åpen sikt langt innover i Lommedalen, nesten hjem til Byveien.

I hvert fall noen år til.

Feragen skritter opp to og en halv meter i ulendt hugstterreng, setter en ny granplante ned i jorda, tett inntil en morken stubbe. Er det mulig planter de alltid på nordsiden, forteller han, skyggesiden, for å beskytte ungtreet mot tørke. Hvis alt går etter planen kan en stor gran hugges om 70 år. Feragen setter en diger neve i siden og kikker ned på den lysegrønne stilken.

– Nå får du ha lykke til på veien.

EGEN NISTEPAKKE: De lysegrønne granplantene kommer med litt jord rundt røttene for å sikre en god start i nytt jordsmonn.

Begynte som 15-åring

I et halvt århundre har Svein Feragen jobbet i Løvenskiolds skoger, med å kjøre tømmer, rydde skog, plante nytt. Sin første arbeidsdag hadde han allerede som 15-åring, 1. januar 1963, den gang næringen var «midt mellom hest og traktor».

– Hadde de sagt for 50 år siden hvilke maskiner som ville finnes i jordbruket i dag, var det vel ingen som hadde trodd på det, sier han.

I takt med at maskinparken ble stadig mer avansert, har skogene nærmest blitt tømt for kolleger.

I dag gjør hugstmaskiner det meste av jobben, både felling, kapping og kvisting av trær. På en dag kan en enkelt mann bak spakene gjøre samme jobb som det før trengtes 62 personer med øks, sag og barkespade for å utføre.

På 65 år er Løvenskiolds Skogsavdeling redusert fra 545 til 20 ansatte.

FERSKE FRA HEDEMARK: Først om 60–70 år er granplantene klare til å felles.

Feragen står fortsatt i full jobb. I september ble han 70 år.

Han jobber ut året, men skulle gjerne blitt lenger.

– Men det er jo sånn her i verden, det er en begynnelse og slutt på det meste. Og lever'n lenge så blir'n eldre.

De blir ikke yngre, kollegaene i Skogavdelingen heller. Alle er godt over 50, forteller Svein, de fleste har passert 60 også. De pleier å spøke seg imellom, med at noen burde ta bilde av dem, som dokumentasjon for ettertiden.

– Vi har jo blitt en utdøende rase. Vi burde stått på rødlista over utrydningstruede arter.

Fra tømmer til pølseskinn

De første tiårene besto jobben i å kjøre tømmer fra velteplasser i Lommedalen. Sagtømmeret, den fineste kvaliteten, gikk til Fossum, resten til Follum fabrikker i Hønefoss, til Tofte fabrikker på Hurum avhengig av kvalitet.

Seks dager i uken, fra klokken syv til halv fem, på lørdager til ett.

– Og søndag?

– Da slappet vi av. Jeg har aldri hatt noen trang til å gå i skogen utenom arbeidstid.

Lønnen ble utbetalt på «akkort». Det var skogskarene fornøyde mer, mener Svein, for de tjente gjerne mer ved å få betalt per oppdrag enn med fastlønn. Unntatt når vær og føreforhold var ekstra dårlig, da kunne det være dager de «ikke tjente inn timelønnen en gang» trass i et eget snøtillegg.

SKOGENS MANN: Faren til Svein Feragen var skogsbestyrer for Løvenskiold i Lommedalen i «en liten mannsalder», og broren Per kunne notere over 50 års tjeneste i skogen da han pensjonerte seg for litt siden. Men det er Svein som har familierekorden. I 54 år har han jobbet i Løvenskiolds skoger. Nå er det slutt. Ved nyttår går 70-åringen av med pensjon.

Verst var kanskje vinteren 1988, da snøen lå 2.80 meter høy i Bjørumskogen mot Sollihøgda.

– Da sa jeg til Kroken, han som var sjef den gang: Nå jobber vi egentlig bare for å få matlyst. For da vi hadde ryddet for snø rundt treet, var kamplysten så godt som borte.

I dag jobber han ikke kun i Lommedalen, men dekker totalt 430.000 dekar mark fra Rustan i Asker til Harestuområdet i Øst. Tariffen er fastlønn, og brukene på både Fossum, Follum, Hurum og Tofte er nedlagt. Men fortsatt tas det ut rundt 65.000 kubikkmeter tømmer i året fra Løvenskiolds skoger.

Trevirket blir til blant annet plank, papir, papp, etanol, vanillin – og pølseskinn.

Med skogen som kantine

Han har vært heldig, sier Svein, knakker knoken i karosseriet på den grå Hiluxen, han har aldri vært utsatt for alvorlige ulykker. Men det har vært nære på.

En gang truet motorsagen med å stoppe, og Svein la den på låret for å få skikk på saga igjen. Plutselig begynte kjedet å gå rundt.

– Den greide å rive lommetørkleet ut av lomma mi, men resten gikk bra. Da satt jeg meg ned litt og tok noen minutter

Jobben kan være farlig. Er de ute på jobb med sag prøver de å være to, av sikkerhetsgrunner. En gang måtte han kjøre en uheldig kollega til sykehuset, det så heldigvis verre ut enn det var, med alt blodet som rant fra kuttet bak kneet.

ALLTID MED: Det hender fortsatt Svein Feragen må finne frem saga, men det er først og fremst for å rydde. Selve hugsten foregår i dag ved hjelpt av hugstmaskiner.

I dag jobber han alene. På lasteplanet har han neste generasjons granskog. Førerhuset fungerer som kantine.

Hvilebrakker har de ikke lenger. Er det dårlig vær bruker han bilen. Er det fint vær finner han en stubbe. Standard lunsj er brødskive med leverpostei, salami og gulost.

– Nei, en veit hva nistepakka inneholder, det blir ikke den store overraskelsen, men når vi leverer den store julegrana på Bærums Verk blir vi påspandert hos Baker'n. Så jeg har nå vært på kafé og.

En lang, lang rekke med tømmerstokker

I hele går plantet Svein Feragen gran ved Rustan i Asker. I dag skal han plante på Kolsås. I morgen også.

Vår og høst er høysesong for planting. Til sammen skal det ut mellom 250.000-400.000 planter i løpet av et år. På en god dag rekker Feragen å sette ned rundt 600 planter. Hvor mange det er totalt har han ikke tall på.

– Noen 1.000 har det blitt. Det blir en lang rekke med tømmerstokker.

Det lukter høstvåt jord og juletre. Feragen dytter til side litt blåbærlyng og peker på en lysegrønn nykommer.

– Den der kommer til å bli en fin gran etter hvert. Men den er det noen andre som må ta seg av. Da er ikke jeg her.