Sara Hildénin taidemuseon aulassa oleva näky voisi olla makaaberi, mutta ei ole. Se on murheellinen ja murheellisuudessaan lohdullinen.

Vitriinissä on kolme luonnollisen kokoista hevosen ruumista. Niiden kaviot sojottavat ulos lasisista ovista, ne on kuolemassaan sidottu ikuisesti yhteen nahkahihnoin.

Päällimmäisen ruhon pää on kääritty siteisiin, ikään kuin sen runneltua ruumista olisi turhaan yritetty hoivata, tai sitä olisi yritetty suojella näkemästä enempää kauhuja.

Belgialaiselle kuvanveistäjä Berlinde De Bruyckerelle hevonen on ollut ihmisen kärsimyksen symboli jo lähes 20 vuotta. Yhdellä ensimmäisen maailmansodan verisimmistä näyttämöistä sijaitseva In Flanders Fields –museo tilasi häneltä teoksen vuoden 2000 näyttelyyn. Siitä tuli hänen taiteellinen läpimurtonsa. Taiteilija nosti sodan vertauskuvaksi sen viattomat, suurikokoiset eläinuhrit.

Berlinde De Bruyckere Syntyi 1964 Gentissä, Belgiassa, jossa työskentelee edelleen. On työskennellyt 1980-luvulta lähtien aktiivisesti, mutta teki läpimurtonsa vasta vuonna 2000 In Flanders Fields -museon tilausteoksella. Nousi varsinaiseen maailmanmaineeseen Venetsian biennaalissa 2013 teoksella Crippled Wood. Teoksen jatkumo, haavoittuneet puukaksoset, on esillä Sara Hildénillä. Tunnetaan erityisesti hevosveistoksistaan ja hevosen vuotiin perustuvista teoksista, joihin hän saa materiaalia eläinklinikalta. De Bruyckeren teoksia on ollut Suomessa aiemmin esillä kymmenen vuotta sitten Ars 06 :ssa ja EMMAssa vuonna 2016 järjestetyssä Nykyaikaa etsimässä -näyttelyssä. Sara Hildénin näyttely on taiteilijan ensimmäinen yksityisnäyttely Suomessa. Se on myös De Bruyckeren ainoa museonäyttely tänä vuonna. Näyttelyssä on esillä De Bruyckeren veistoksia ja piirroksia 1990-luvulta alkaen. Esillä on myös kaksi aivan uutta teosta.

Se, että veistoksia runnelluista hevosista ja hevosen nahkaan käärityistä torsoista nähdään Tampereella juuri tänä vuonna, ei ole sattumaa. Sisällissodasta on nyt sata vuotta ja haavoja sidotaan yhä.

De Bruyckere on tutustunut tarkoin kansalaissodan tamperelaiseen kuvastoon ja se on koskettanut häntä syvästi.

– Kun näin kuvia valtavista hevosten ruumiista keskellä katua, täysin hylättyinä, ajattelin kuvia Ieperistä. Se oli aivan samanlaista.

Ieper on belgialainen paikkakunta, joka tuhoutui ensimmäisessä maailmansodassa maan tasalle. Sen alueella haavoittui yli miljoona ihmistä ja kuoli 500 000.

Hevoset ovat kuitenkin vuosien varrella pienentyneet, taiteilija huomauttaa.

– Hevosilla, jotka ovat esillä täällä, ei ole enää paljoakaan tekemistä ensimmäisten hevosveistosteni kanssa. Ne olivat ikään kuin muotokuvia oikeista hevosista, vaikka samalla ihmiskunnan muotokuvia. Nykyisin hevosillani on enemmän inhimillisiä tunteita. Valitsen aiempaa pienempiä ja elegantimpia eläimiä. Hevosen muoto lähestyy ihmisen muotoa.

Taiteilija on tehnyt Sara Hildénin näyttelyyn kaksi täysin uutta teosta. Jussi Mansikka/Yle

Se on olennaista, sillä hevonen kuvastaa ihmistä ja inhimillistä kärsimystä. De Bruyckeren mielestä ihmisruumis olisi siihen väärä väline. Se ei hänen mukaansa tavoita varsinkaan sodan mielettömyyden mittakaavaa. Siksi hän valitsi hevosen, eläimen, jonka painolasti kulttuurihistoriassa on merkittävä, josta jokaisella on mielikuvia ja joka jo yksin kokonsa puolesta on vaikuttava.

– Ihmisen ruumiin käyttäminen sodan kauhujen kuvaamiseen olisi kuoleman kaventamista. Se tekisi teoksista liian narratiivisia. Kun korvaa ihmisen hevosella, tulee kuolemasta abstraktimpi asia. Kaikilla on joku käsitys hevosesta, sillä ratsastamisesta ja hevosen suhteesta sotaan ja sankaruuteen. Esimerkiksi kuninkaat usein haluavat tulla ikuistetuksi hevosen selässä. Silloin hevosen kauneus ja voima siirtyy tavallaan kuninkaaseen.

K21 -teoksessa on käytetty hevosen nahkaa ja jouhia. Mirjam Devriendt

Hevonen on sitä paitsi eläin, joka antaa mahdollisuuden haavoittuvuuden ja voiman väliselle vuoropuhelulle, De Bruyckere huomauttaa.

– Hevoset eivät ole vitriinissä vain siksi, että vitriini suojelee teosta ja korostaa sitä, että kyseessä on taideteos. Tapa, jolla hevoset makaavat kaapissa, on vaarallinen. Jokainen tietää, että vitriini on lasia, ja lasi hajoaa, jos siihen osuu valtava kavio.

De Bruyckere on joskus kuvaillut, että työskentely hänen studiollaan on usein kuin työskentelyä kenttäsairaalassa. Taiteilija hoivaa assitenttiensa kanssa haavoittuneita hevosiaan, tai rampautuneita puita; sitoo haavoja, pehmustaa niiden sijaa huovin ja tyynyin, liennyttää tuskaa.

Siteet hevosten silmillä eivät kuitenkaan saa ilmeisintä selitystä. De Bruyckere haluaa leikkiä vastakkaisilla merkityksillä ja pakottaa katsojan pohtimaan, miksi taiteilija on päätynyt juuri siihen ratkaisuun, johon on päätynyt.

– Kun hevosen silmät sitoo, sille käy täysin päinvastoin kuin ihmiselle. Kun ihmiseltä peittää silmät, se hätääntyy ja on aivan eksyksissä: me emme tiedä, missä olemme, ahdistumme siitä, että joku ehkä katsoo meitä. Kun vaarassa olevan tai pelästyneen hevosen silmät sitoo, se rauhoittuu.

Kyse on lohdusta. Lohdusta on kyse myös siinä, että hevosten ruumiit on köytetty yhteen nahkaisin hihnoin.

– Pakotan ruumiit yhteen, kun olen pinonnut ne kasaan. Ne eivät ikinä enää pääse toisistaan eroon. Se tarkoittaa myös sitä, että kun kuolee yhdessä toisten kanssa, ja makaa kuolleena ruumiina toisten kuolleiden ruumiiden päällä, se on vähemmän yksinäinen kuolema.

Lihakauppiaan tyttären suhde kuolemaan ja lihallisuuteen on mutkaton.

Inside me II -teos muistuttaa paareista. Mirjam Devriendt

Kuollut eläin on kaunis

Isän kaupassa kävi teurastamon autolla tosi kivoja setiä. Niillä oli valkoiset takit, jotka sotkeutuivat vereen, ne antoivat karkkia ja joivat isän ja äidin kanssa kahvia, muistelee nyt 54-vuotias Berlinde De Bruyckere.

– Ne miehet olivat tosi mukavia minulle. En ikinä pelännyt niitä jättimäisiä ruhoja, joita he kantoivat kylmiöömme. Minusta eläinten ruhoissa ei ollut koskaan mitään kummallista, pelättävää, tai väärää. Siinä on tapahtunut suuri muutos; nykyisin lihakauppaan mennessä kukaan ei enää näe puolikasta eläintä.

Lihakaupan lapsuus toi mukanaan paitsi luontevan suhtautumisen kuolemaan ja katoavuuteen, myös kunnioituksen elämään. Liha oli arvotavaraa ja eläimestä hyödynnettiin kaikki osat.

– Isä teki ruhoille, mitä hänen täytyi tehdä ja myi lihan kaupassa. Kaikki olivat tyytyväisiä; niin saivat ruokaa asiakkaat ja oma perhe.

Nykyisin De Bruyckere tekee mielestään täysin päinvastaista työtä kuin isänsä aikanaan.

– Isä käsitteli ruhon osia, mutta minä menen yliopiston eläinklinikalle ja työskentelen kuolleiden eläinten kanssa, jotka ovat yhä kokonaisia. Niillä on nahka ja kaikki, ja ne ovat silmissäni kauniita.

Kun hevonen kuolee, pyytää De Bruyckere sen omistajalta lupaa käyttää sitä taiteensa materiaalina.

– En voi antaa niiden päätyä poltettavaksi! Minun pitää puuttua asiaan ennen kuin niin tapahtuu. Minun pitää antaa niille uusi elämä.

Emme halua ajatella olevamme lihaa

Inhottavia, vaikeita ja vastenmielisiä; sellaisiksikin Berlinde De Bruyckeren teoksia on kuvailtu.

Vaikka hevosten ruumiit ovat pääosin vahaa, rautaa, epoksia ja polyuretaania, niiden todenkaltaisuus tekee katsomisen monelle vaikeaksi. Taiteilijan vahaan ja sen maalaamiseen perustuva tekniikka on täysin hänen omansa.

– Yritin silloin kaksikymmentä vuotta sitten kysyä neuvoa Madame Tussaudsin vahakabinetista, mutta eivät antaneet. Oli pakko keksiä itse. Nyt, kun tätä on tehnyt parikymmentä vuotta, ei mikään vahassa enää yllätä minua.

Vahasta muovautuvat rakenteensa kadottaneet, sulaneen oloiset ihmishahmot, lasikupujen alle säilötyt torsot ja muinaisista alttarikaapeista muistuttavat, tammilaudan päällä kyyhöttävät rikkinäiset oliot, sekä rammat puunrungot.

Niiden pinta näyttää piinallisen paljon lihalta, ja harva meistä haluaa muistaa olevansa lihaa itsekin.

Kokoelmapäällikkö Sarianne Soikkonen toivoo, että katsojat antaisivat teoksille aikaa avautua. Jussi Mansikka/Yle

Näyttelypäällikkö Sarianne Soikkonen toivoo, että katsojat antaisivat teoksille aikaa avautua hiljalleen.

– Teokset ovat hätkähdyttäviä, mutta ei niitä ole tehty kauhistuttamaan. Oma kokemukseni niistä on se, että ne ovat hiljaisia ja kauniita. Niistä välittyy myös taiteilijan toivomalla tavalla lohtu.

"Työni on kutsu suremaan"

Hiljaisella äänellä rauhallisesti puhuvassa Bruyckeressä itsessään ei ole henkilönä mitään sellaista, joka pyrkisi shokeeraamaan shokeeraamisen takia.

Hänen mielestään taiteen aiheuttama tukaluus johtuu siitä, että kuoleman, vihan, pelon ja lihallisuuden teemat ovat länsimaissa valtavia tabuja. Samaan aikaan kuoleman ja loputtomien sotien kuvat välkkyvät älypuhelimissamme jatkuvasti, De Bruyckere kuvailee.

– Ihmiset tarvitsevat apua niiden asioiden kohtaamiseen. Koko urani käsittelee asioita, jotka ovat meillä tabuja. Uskon, että teokseni antavat ihmisille hieman toivoa, tai avaavat näiden kysymysten kieltä.

It almost seemed a lily II on osa viime vuonna valmistunutta sarjaa, jossa sukuelimet vertautuvat lakastuviin liljoihin. Mirjam Devriendt

De Bruyckere ammentaa osin sekä muotonsa että taiteensa filosofian keskiajan uskonnollisesta kuvastosta. Ensimmäinen taide, jolle hän pikkutyttönä altistui, kuvasi kärsimystä.

– Olen saanut katolisen kasvatuksen, kävin sisäoppilaitosta viisivuotiaasta. Kirkossa ja kappelissa vierailtiin monta kertaa viikossa ja ne kuvat ruokkivat lapsen mielikuvitusta. Myös tarinat kuvien takana kiehtoivat. Halusin ymmärtää, mistä niissä on kyse.

Kärsimyksen kuvien äärellä ihmisellä on mahdollisuus käsitellä omia kysymyksiään ikuisuudesta. Ja surra.

– Jossain vaiheessa jokainen joutuu kohtaamaan kuoleman: lapsesi, vanhempasi, tai puolisosi voi kuolla. Jos et pysty kohtaamaan sitä menetystä, et pysty suremaan. Minun työni on kutsu, se voi auttaa suremaan.

Lisätietoa Berlinde De Bruyckeren näyttelystä museon sivuilla. Näyttely avautuu yleisölle 10.2. (siirryt toiseen palveluun)

Berlinde De Bruyckere kertoo tekniikastaan YouTube-videolla (engl.) (siirryt toiseen palveluun)