Kappas. Bongaan kiinnostavan nimen eduskunnan vieraslistalta. Vihreiden presidenttiehdokkaan Pekka Haaviston kampanjapäällikkö Riikka Kämppi näyttäisi käyneen eduskunnassa Fennovoiman viestintäjohtajan kanssa.

Kämpillä on oma viestintä- ja markkinointitöitä tekevä yritys. Pähkäilen, että hän on varmaan ollut ydinvoimalobbarin konsulttina liikkeellä. Millaisia ydinvoimanäkemyksiä Haavisto on viime aikoina esittänyt, pohdin kollegalleni. Asia alkaa kiinnostaa uutismielessä, joten otan yhteyttä Kämppiin.

”Olet ilmeisesti käynyt samaan aikaan Maira Kettusen kanssa tapaamassa Mika Lintilää 12. lokakuuta 2016. Teetkö töitä Fennovoimalle vai onko kyse jostain muusta asiayhteydestä?”

Saan napakan vastauksen: ”No en varmasti ole käynyt!”

Nopeasti selviää, että Suomessa on toinen samanniminen, niinikään markkinointiviestinnän töitä tekevä henkilö. Ilmeisesti hänet on merkitty vieraslistaan Kettusen seuralaiseksi. Vihreän ehdokkaan kampanjapäällikkö ei tee lobbaustyötä ydinvoimayhtiölle. Naiset on kuulemma sekoitettu aiemminkin. Se siitä uutisesta.

Kirjaus löytyy laajasta tietokannasta, joka on koostettu eduskunnan vieraslistoista vuoden ajalta. Suomen Kuvalehti sopi syyskuussa yhteistyöstä Open Knowledge Finland -yhdistyksen kanssa. Heidän eduskunnasta taistelemaansa ja koostamaansa aineistoa ryhdyttiin tutkimaan, korjaamaan ja analysoimaan yhteistyössä.

Julkaisimme työn tuloksia lehtemme tuoreessa numerossa. Kerroimme muun muassa, ketkä vaikuttajat pörräävät ahkerimmin eduskunnassa. Paljastimme myös, että Yhdysvaltain Krim-pakotelistalle kirjatulla liikemiehellä on paitsi läheiset välit Venäjän eliittiin, myös sujuva pääsy suomalaisen politiikan huipulle.

Tällä viikolla Open Knowledge Finland jakoi jalostamaamme tietokantaa myös muiden medioiden käyttöön. Ne ovat tehneet datasta omia juttujaan. Noin 24 500 vierailun paketti auttaa toimittajia myös myöhemmin, kun haluamme valaista poliittisen päätöksenteon taustoja ja vallankäyttäjien suhteita eri tahoihin.

Kuten edellä kerroin, tietojen journalistisessa käytössä on omat haasteensa. Muun muassa ”turhat” kirjaukset (tapaaminen peruuntunut), valokuvien sisältöä sähköiseksi tekstiksi muuttaneen ohjelman tulkintavirheet ja myös käyttäjän väärät johtopäätökset voivat viedä metsään. Alkuperäisiin vieraslistoihin ei ole pääsääntöisesti merkitty henkilöiden edustamia organisaatioita, joten nämä taustatiedot on pitänyt etsiä erikseen. Joitain virheitä on löydetty siinä vaiheessa, kun henkilöihin on oltu yhteydessä jutunteon aikana. Vasta tuolloin on yleensä selvinnyt sekin, mistä tapaamisissa on osapuolten mukaan puhuttu.

Kun viidenkymmenen eniten eduskunnassa käyneen listalle pääsi erään kansanedustajan lapsi, hänen nimensä poistettiin julkaistavasta jutusta. Kaikkea mikä on lain puolesta asiakirjoissa julkista ei siis välttämättä julkaista.

Toisaalta kaikki vieraat eivät tietenkään ole lobbareita. Viime päivinä on keskusteltu muun muassa siitä, lobbaavatko suojelupoliisin työntekijät, kun he pyörivät jatkuvasti eduskunnassa hoitamassa tiedustelulakeihin liittyviä tehtäviään. Tuo tuskin täyttää totuttua määritelmää lobbaamisesta, mutta kovin sinisilmäinen ei kannata viranhaltijoiden suhteen olla. Kyllä virastotkin osaavat taistella omasta tontistaan ja resursseistaan.

Monilla ihmisillä on myös useita rooleja. Yhtenä päivänä henkilö voi istua SDP:n työryhmässä pohtimassa demaripolitiikkaa ja seuraavana päivänä hän vierailee eduskunnassa lobbaamassa poliitikoille työantajansa näkemyksiä. Suomalainen politiikka on pienen piirin hiekkalaatikko.

Usein avoimuudesta ja korruption torjunnasta puhuttaessa keskustelijat vetoavat siihen, että Suomi on pieni maa. Ajatus on, että ei pitäisi niin hirveästi syynätä ja säädellä vaikuttamista, koska pienessä maassa läheisiä suhteita syntyy väistämättä. Ja pitäähän sitä ihmisiä tuntea! Eikö ketään saa enää tavata?

No pitää ja saa! Kysymys on siitä, miten läpinäkyvää tämä politiikan taustavaikuttaminen on. Nimenomaan pienessä maassa avoimuus ja selkeät pelisäännöt ovat tarpeen. Ne torjuvat houkutusta junailla asioita epädemokraattisesti kulisseissa, toisiaan tukevan suppean kaveripiirin kesken. Ja kun näemme, ketkä poliittisiin päätöksiin vaikuttavat, huomaamme myös, jos jotkut jäävät tästä vaikuttamisesta ulos. Kaikilla ei ole kykyä järjestää lobbaustoimintaa ja poliitikot tietenkin valikoivat vieraansa. Tämä myönsi myös vihreiden entinen puheenjohtaja Ville Niinistö eilen, kun hän osallistui Suomen Kuvalehden tiloissa eduskunnan vierailijatietojen silppuamiseen.

On hyvä, että eduskunta on nyt kääntänyt kelkkaansa, edes vähän. Eilen kansliatoimikunta nimittäin päätti julkisen paineen myötä, että vierailijatietoja ei enää tuhota ilman että toimittajilla on halutessaan mahdollisuus tutustua niihin. Tuhoaminen oli aloitettu sen jälkeen, kun korkein hallinto-oikeus oli tyrmännyt eduskunnan perustelut aiempien vieraslistojen julkisuudesta.

Vierailijatietoihin voi siis jatkossa tutustua, mutta vielä tärkeämpää olisi lisätä muuten avoimuutta politiikanteon taustoihin. Niin sanotusta lobbarirekisteristä on puhuttu pitkään ja sen kannattajaksi on ilmoittautunut pitkä rivi poliitikkoja ja lobbareita, mutta asiassa ei ole juuri päästy eteenpäin. Nyt hallitus selvityttää erilaisia toteuttamisvaihtoehtoja. Toivottavasti lobbaustapaamisiin liittyvien tietojen lisäksi julkiseksi tulisi myös lobbareiden jakama taustamateriaali.

Kuka tietää, ehkä avoimuus saadaan tyhjyyttään kumisevista juhlapuheista myös tältä osin käytäntöön.

Kaikkia yhteiskunnallisia vaikuttajia tällainen avoimuus ei tietenkään kiinnosta: jos on oppinut hoitamaan hommia ”saunan lauteilla”, muutos voi hirvittää. Myös toimittajakunnassa on ihmisiä, joille avoimuus on vain kukkahattuväen höpinää. Maailma kuitenkin muuttuu ja kekkosvuosista on tultu jo pitkä matka eteenpäin. Kansalaiset ovat tässä kehityksessä edunsaajapuolella.