Nuorten syrjäytyminen on tragedia paitsi heille itselleen myös päättäjille, jotka ovat ladanneet aikuistuvien sukupolvien harteille valtavat odotukset, Teemu Muhonen kirjoittaa.

Kelan tuoreista tilastoista löytyy pysäyttävä luku: 18–24-vuotiaista suomalaisista peräti 18 prosenttia eli noin joka viides sai viime vuoden aikana toimeentulotukea.

Toimeentulotuki on viimesijainen etuus, jota maksetaan, kun muut tuet eivät riitä elämiseen. Viimesijaiselle tuelle putoamista kuvataan usein ensimmäiseksi askeleeksi pitkäaikaiseen syrjäytymiseen.

Työelämän ja koulutuksen ulkopuolelle jääneiden kaksikymppisten – etenkin miesten – määrä on kasvanut kymmenessä vuodessa merkittävästi. Syrjäytyneitä nuoria on nyt 66 000, arvioi Me-säätiö torstaina.

Yhteiskunnan reunalle ajautuminen ja tulevaisuuden näkymien sumentuminen on tragedia ennen kaikkea nuorille itselleen, mutta se on ongelma myös kaikille muille suomalaisille.

Päättäjät ovat nimittäin asettaneet nuorten sukupolvien harteille valtaisat odotukset koko Suomen pelastamisesta.

Nuorten toimeentulotuen käyttö on noussut ennätyskorkeisiin lukemiin. Jos taulukko ei näy laitteellasi, katso se tästä.

Kova tehtävä: paisuvien eläke- ja hoivamenojen rahoittaminen

Keneltäkään viime vuosina uutisia seuranneelta on tuskin jäänyt kuulematta päättäjien toistama näkemys, jonka mukaan ”työllisyysastetta on nostettava hyvinvointivaltion säilyttämiseksi”.

Tulevina vuosikymmeninä pienten ikäluokkien pitäisi pystyä kustantamaan selvästi suuremmille ikäluokille ennennäkemättömän suuret eläke- ja hoivamenot.

Tarve veroeuroille on niin suuri, että 15–64-vuotiaiden työllisyysasteen pitäisi tehdä huima nousu historiallisen korkeaan 80 prosenttiin, linjasi vaikutusvaltainen valtiosihteeri Martti Hetemäki viime vuonna.

Se tarkoittaa käytännössä sitä, nykyisistä kaksikymppisistä miltei jokaisen pitäisi olla töissä, kun ikäluokka 2030-luvulla saavuttaa parhaan työiän.

Kuinka realistisena tavoitetta voi pitää, jos merkittävällä osalla nuorista on jo nyt vaikeuksia päästä lainkaan yhteiskuntaan kiinni?

”Osallistamista” kaavaillaan sekä kepillä että porkkanalla

Tutkijat ja poliitikot kirjoittavat nuorten mukaan ottamisesta erilaisissa raporteissa säännöllisin väliajoin.

Professori Juho Saaren vetämä eriarvoisuustyöryhmä väläytti keskiviikkona julkaistussa raportissaan rahallista ”osallistumiskannustinta” nuorten toimeentulotukeen.

Professori Heikki Hiilamo kumppaneineen puolestaan ehdotti syksyllä alla 25-vuotiaiden osallistumistuloa, joka olisi lähtötasoltaan nykyisiä tukia alhaisempi mutta palkitsisi ”aktiivisuudesta”.

Sosiaali- ja terveysministeriön oma osallistumistuloa selvittävä työryhmä ei puolestaan usko rahalliseen keppiin eikä porkkanaan, vaan pohtii parhaillaan nuorten palveluiden uudistamista.

Helppoja tai nopeita ratkaisuja nuorten auttamiseen ei ole, ja erilaisten vaihtoehtojen pohdinta on arvokasta. Tosiasia silti on, että samaan aikaan kun uusia selvityksiä tehtaillaan ja termejä pyöritellään, kabinettien ulkopuolella ongelmat pitkittyvät.

Entä jos työllisyysihme ei toteudu?

Jo nyt on nähtävissä, että kymmenen vuoden taloussuvanto jätti ruman jäljen nykyisten kolmikymppisten työllisyys- ja palkkakehitykseen.

Tällä hetkellä näyttää siltä, että seuraavan työikään tulevan ikäpolven asema ei valitettavasti ole juuri sen valoisampi.

Nuorista ei ole tulossa päättäjien kipeästi kaipaamia eläkkeiden ja hoivan maksukoneita – eikä tarvitsekaan tulla. Julkisen talouden vaikeudet ovat todellisia, mutta liian suurta taakkaa ei voi jättää yksin aikuistuvien sukupolvien harteille.

Toistaiseksi päättäjien tarjoama kuva suomalaisesta hyvinvointivaltiosta 20 vuoden päästä on nojannut hyvin pitkälti lähes satumaiseen työllisyyden nousuun. Vaikka kaikki on mahdollista, olisi nyt korkea aika alkaa kehittää b-suunnitelmaa.

Suomen ongelma tiivistettynä: eläkeikäisten määrä suhteessa työikäisiin kasvaa voimakkaasti, ja samaan aikaan nuorten työmarkkina-asema heikkenee. Jos taulukko ei näy laitteellasi, katso se tästä.