Vihreiden entinen puheenjohtaja Ville Niinistö antaa tuoreissa muistelmissaan karun kuvan kokoomuslaisten Jyrki Kataisen ja Alexander Stubbin hallituksista, joissa hän itse oli mukana vuosina 2011–2014.

Niinistön yhdessä toimittaja Veera Luoma-ahon kanssa kirjoittama teos Löytöretkeilijä ilmestyi tänään 2. toukokuuta. Kirjan on kustantanut Otava.

Kirja vahvistaa muistakin yhteyksistä tuttua kuvaa, että Kataisen hallituksella ei juuri ollut hyviä hetkiä.

”Meidän hallituksemme taisteli koko ajan. Se oli saatu pihtisynnytyksellä, eikä se ollut juuri sopuisaa päivää nähnyt. Me väänsimme keskenämme joka ikisestä asiasta viimeiseen asti”, Niinistö kuvaa.

Taistelu ei tauonnut edes silloin, kun vihreät erosivat syksyllä 2014 Stubbin hallituksesta. Lähtö ajoittui hetkeen, jolloin Niinistölle tärkeä soidensuojeluohjelma oli tulossa hyväksyttäväksi. Asia oli hallituksessa niin pitkällä, että rahoituksesta oli jo olemassa päätös.

Uudeksi ympäristöministeriksi tuli vihreiden lähdettyä kokoomuksen Sanni Grahn-Laasonen, jolle Niinistö vielä erikseen perusteli soidensuojelun merkitystä.

”Grahn-Laasonen kuunteli ja nyökytteli, että tämäpä kiinnostavaa, tosi hyvä juttu. Viikkoa myöhemmin hän keskeytti ohjelman”, Niinistö muistelee.

Takaisku oli hänelle niin rankka, että se aiheutti jopa fyysisiä oireita.

”Pelkäsin saavani sydänkohtauksen, sillä minulla oli jo jonkinlaisia sydänoireita. Rintaani puristi ja henkeä ahdisti vielä viikkoja tapahtuneen jälkeen. Enkä ollut ainoastaan pettynyt vaan koin, että minua oli kusetettu sata-nolla. En kyennyt ymmärtämään, että politiikka voi olla sellaista peliä, jossa jalkoihin jäävät oikeasti vakavat asiat.”

Kirjassa Niinistö kertoo kuitenkin tietävänsä, miksi Grahn-Laasonen keskeytti ohjelman.

”Hänen piti näyttää, että hän purkaa normeja, koska oli äänestäjilleen niin luvannut. Jotain piti purkaa, vaikka ala oli vieras. Hän löysi kohdan, jossa voisi toteuttaa tätä ajatusta: ei tulisikaan lakisääteistä suojeluohjelmaa, vaan edettäisiin vapaaehtoisuuteen perustuvin neuvotteluin. Luultavasti Grahn-Laasonen ajatteli, että sana ’vapaaehtoinen’ kuulostaisi juuri sopivasti normien purkamiselta. Nyt vastustettaisiin näyttävästi sääntö-Suomea!”

Tulos oli Niinistön mukaan ”ihan karmea”. Lopulta ohjelmasta toteutui vain noin kolmasosa, valtion eli Metsähallituksen 30 000 hehtaarin osuus.

Niinistö kertoo olevansa asiasta yhä raivoissaan.

”Sanni Grahn-Laasonen ei välittänyt pätkääkään uhanalaisista lajeista, vaan keskittyi pintatason poliittiseen spinnaukseen ja siihen, miltä asiat näyttäisivät julkisuudessa. En keksi juuri mitään halveksuttavampaa tapaa toimia, eivätkä hänen myöhemmät toimensa ole juuri palauttaneet uskoa hänen politiikan teon tapaansa.”

Toinen vihreille tärkeä hanke, uusi ilmastolaki, sen sijaan toteutui.

Senkään suhteen tilanne ei näyttänyt aluksi hyvältä. Elinkeinoministerinä oli Jan Vapaavuori (kok), joka oli toistuvasti viestittänyt, ettei hän pitänyt ilmastolakia tarpeellisena. Niinistö kertoo kuulleensa myöhemmin, että Vapaavuori olisi jopa antanut omille virkamiehilleen ohjeen estää laki tai vähintään viivyttää sen hyväksymistä.

Toukokuussa 2014 Niinistö otti kuitenkin yhteyttä Vapaavuoreen ja kertoi, että hän ei voisi mennä seuraavassa kuussa pidettävään vihreiden puoluekokoukseen, ellei ilmastolakia olisi hyväksytty.

Reaktio oli tällä kertaa toisenlainen kuin aikaisemmin: Vapaavuori sanoi ymmärtäneensä viestin, ja äänensävy oli sellainen, että Niinistö ymmärsi hänen myös olevan tosissaan.

Yllättävän vastauksen selitys oli kirjan mukaan kokoomuksen lähestyvä puoluekokous. Pääministeri-puheenjohtaja Katainen oli lähdössä, ja Vapaavuori oli puolue-eliitin selvä suosikki seuraajaksi.

”Jan Vapaavuori ei ole tyhmä mies. Hän tiesi tarvitsevansa vihreitä, halusi parantaa yhteistyötä ja oli siksi valmis antamaan tulevan pääministerikautensa työrauhan takia meille enemmän kuin aiemmin. Tätä kokoomuksen valtapelin takia avautunutta aikaikkunaa saamme kiittää siitä, että Suomi nousi ilmastopolitiikan esikuvaksi kansainvälisellä tasolla säätämällä ilmastolain.”

Vapaavuoresta ei kuitenkaan tullut puheenjohtajaa eikä pääministeriä, vaan puoluekokous valitsi suuren hurmoksen vallassa Alexander Stubbin.

Tämä oli Niinistölle pettymys.

”Stubb keskittyi itsensä brändäämiseen ja käytti tärkeissä asioissa kaiken pääomansa julkisuuden hallintaan. Ei hän sitten oikein jaksanut käydä neuvotteluja, joissa asiat ihan oikeasti päätettiin.”

Kataisesta kirjassa sen sijaan tulee, kaikista hallituksen kokemista vastoinkäymisistä huolimatta, myönteinen kuva.

Niinistö luonnehtii häntä reiluksi, ratkaisuhakuiseksi ja kärsivälliseksi pääministeriksi, jonka sanaan pystyi aina luottamaan.

”Katainen on yksi reiluimpia ja luotettavimpia neuvottelukumppaneita, joita tiedän. Kertaakaan en muista Kataisen pettäneen mitään, minkä oli luvannut. Sen sijaan hän osasi kyllä tarvittaessa vältellä lupauksia ja lähettää kokoomuksen kovat tyypit ensin asialle.”

Niinistö arvioi melko myönteiseen sävyyn myös muita Kataisen hallituksen puoluejohtajasekstetin eli niin sanotun kuusikon jäseniä. Vaikka alituiset taistelut kuormittivat, ne myös lähensivät, hän todistaa.

Puheenjohtajia yhdisti muun muassa se, että kaikki kuusi olivat asemassaan aika yksinäisiä, kun he joutuivat puolustamaan hallituksen tekemiä päätöksiä omille.

Erityisen hankalassa asemassa oli Sdp:n Jutta Urpilainen. Aluksi hän oli Niinistön mukaan ”välillä hiukan epäluotettava kumppani”, koska hän ei voinut olla koskaan varma, saisiko hän omiensa tuen päätöksille. Sitten hän kuitenkin vei syksyllä 2013 läpi kestävyysvajeen poistamiseen tähdänneen rakennepaketin, vaikka osa demareista vastusti sitä tiukasti.

”Jutta ryhtyi rohkeasti linjaamaan ja vetämään omaa juttuaan, koska tiesi toimivansa oikein. Hän alkoi kukoistaa aivan silmissä, ja myöhemmin hänet syrjäytettiin demarien puheenjohtajan paikalta juuri silloin, kun hän alkoi olla kaikkein upeimmillaan.”

Vasemmistoliiton Paavo Arhinmäen vahvuudet olivat Niinistön mielestä joukkojen innostajana ja haastajana, ei niinkään asioiden käytännön toteuttajana. Neuvotteluissakin hän oli toisinaan mukana vain puolittain, ainakin jos samaan aikaan oli jalkapallo-ottelu.

”Hänen tapansa käydä neuvotteluja oli joskus – vain vähän kärjistäen – se, että hän heitti keskusteluun vasemmistoliiton tavoitteet ja katsoi osan aikaa padilta Chelsean pelejä.”

Niinistö itse kannattaa toista lontoolaisseuraa, Tottenhamia.

Myönteisimmin kirjassa luonnehditaan Carl Haglundia (r) ja yllättäen myös kristillisdemokraattien Päivi Räsästä.

Haglundissa Niinistö piti siitä, että tämä oli ”pro market, ei pro business”, niin kuin vihreiden puheenjohtaja omasta mielestään itsekin.

”Kokoomus haki etuja elinkeinoelämän lobbareille, mutta Calle oli aina johdonmukaisesti markkinatalouden puolella. Hänen älykäs huumorinsa toi väriä kokouksiin ja linjakkuutta päätöksentekoon.”

Räsäsen kanssa Niinistö kertoo tunteneensa sielujen sympatiaa, jota edes erilaiset maailmankatsomukset eivät häirinneet.

”Ihmisinä tulimme toimeen. Hänen asiantuntemuksensa oli aina erittäin hyvä, vaikka hänen päähänpinttymänsä arvokysymyksissä olivat valovuoden päässä omistani. Ja me molemmat ymmärsimme, millaista on olla hallituksessa pienen puolueen puheenjohtajana.”

Muutaman kerran Niinistö kertoo tukeneensa Räsästä puheenjohtajien sekstetissä vain siksi, että tällä olisi ollut edes vähän helpompaa.