Helsingin Senaatintori oli koko kesän 1917 kuin kiehuva kattila. Se velloi jatkuvien mielenosoitusten ja kokousten näyttämönä. Kesäkuussa anarkisti Jean Boldt alkoi saarnata torilla omaa suurpääoman ja kapitalistien vastaista julistustaan.

Eräs "Boldtin kongressin" puhujista, anarkisti Juho Uoti Helsingin senaatintorilla. Helsingin kaupunginmuseo

Senaattori Väinö Tanner seurasi tapahtumia aitiopaikalta, työhuoneensa ikkunasta:

Sarja Suomen itsenäistymisen vuosista Ylen juttusarja kuvaa tapahtumia ja ihmiskohtaloita tasan sadan vuoden takaa.

Sarjaa julkaistaan Ylen verkkosivuilla ja TV1:n A-studiossa.

Ääneen pääsevät niin historian merkkihenkilöt kuin tavalliset ihmiset.

Sarjan seitsemäs osa kuvaa valtataistelua ja epävarmaa tilannetta kesällä 1917.

Lue ja katso sarjan aikaisemmat osat.

”Meillä helsinkiläisillä oli koko kesän oma vakituinen teatterimme Senaatintorilla. Siellä istuivat Nikolainkirkon portailla (nyk. Tuomiokirkko) Jean Boldt, ‘Sisar Huttunen’ ynnä monet muut erityyppiset hurmahenget pitämässä päiväkausittain kiihotuspuheita yhteiskuntaa vastaan ja yllyttämässä väkivaltaisuuksiinkin. Se oli tietysti levottoman ajan sairausilmiö, mutta ei silti vaaratonta”, Tanner kirjoitti 1940-luvulla julkaistussa kirjassaan.

Kesäkuun 17. päivä Boldtin kannattajat valtasivat Tuomiokirkon ja pitivät sitä hallussaan yli 18 tuntia. Lopulta miliisit onnistuivat pidättämään Boldtin, joka vietiin mielisairaalaan. Boldtin pidätys aiheutti torilla rajuja mellakoita.

Todellinen valtataistelu Suomessa huipentui heinäkuun puolivälissä kuitenkin aivan muista syistä.

Kesän 1917 epävarma tilanne

Jotta ymmärtäisi, mitä Suomessa oikeastaan kesällä 1917 tapahtui, on hyvä tietää, miten epävarmassa tilanteessa Suomi tuolloin oli.

Katunäkymä Pietarissa. Yle

Tsaari oli kaatunut maaliskuussa ja oli jäänyt epäselväksi, kenelle korkein valta Suomen suuriruhtinaskunnassa oikeastaan kuului. Venäjää johti tsaarin kaatumisen jälkeen väliaikainen hallitus, mutta kuuluiko sille myös suuriruhtinaan eli tsaarin valta ja asema Suomessa?

Suomen omassa eduskunnassa sosialidemokraateilla oli enemmistö, yli puolet kansanedustajista. Maan hallituksessa eli senaatissa porvarit ja sosialistit olivat jakaneet vallan. Senaatin johdossa, eräänlaisena pääministerinä, toimi kuitenkin sosialistien Oskari Tokoi.

Sosialidemokraattien kokous Helsingin työväentalolla. Työväenarkisto

Venäjä kävi koko ajan maailmansotaa, joka oli Pietarista käsin katsottuna suunnattomasti isompi asia kuin pienen rajamaan, Suomen, tilanne. Suomen oma armeija oli lakkautettu jo vuosia aiemmin, ja venäläisillä oli Suomessa kesällä 1917 yli 100 000 sotilasta.

Perinteinen poliisilaitos oli lakkautettu ja korvattu isommilla paikkakunnilla paikallisella miliisillä. Järjestyshäiriöt pahenivat koko ajan ja kaiken lisäksi talous heikkeni koko ajan. Työttömyys ja suoranainen nälkä vaivasivat maata ankarasti.

Järjestyskaartit ja miliisilakko

Heinäkuussa sosialistit ajoivat eduskunnassa kunnallisen äänioikeuden laajentamista sekä kahdeksan tunnin työpäivän saattamista lakiin. Lakihankkeita tuettiin suurilla mielenosoituksilla ja työväen järjestökaartit marssivat ympäri kaupunkia tehden selväksi, kenelle valta kaduilla kuului.

Pilapiirros kahdeksan tunnin työpäivätaistelusta. Museovirasto

Näin helsinkiläinen Karl Koskelin muisteli tapahtumia:

”Järjestyskaartiinhan minä liityin jo heinäkuussa 1917. Ja tämä järjestyskaarti oli eräänlainen apulainen miliisille, joka piti järjestystä yllä kaupungissa. Tällainen järjestökaartissa oleminen, mikä sitten muutettiin punakaartiksi, se oli sellaista alkusoittoa, ettei meillä tosiaan ollut aavistusta mihin ollaan menossa.”

Helsingin (työväen) järjestyskaarti. Yle

Samaan aikaan Helsingin varsinainen miliisi oli lakossa, mikä lisäsi rikollisuutta ja turvattomuuden tunnetta. SDP:n kansanedustaja Nestori Aronen kuvasi tuohtuneena kaupungilla näkemäänsä:

”Kun saavuimme paikalle, oli neljä ryöväriä lyönyt rikki erään kellokaupan näyteikkunan ja ryöstänyt kelloja parinkymmentä kappaletta. Ja kun sattui paikalle myös neljä lakossa olevaa miliisiä ja me pyysimme heitä, ei miliiseinä, vaan rehellisinä kunnon kansalaisina auttamaan, jotta ryövärit saataisiin kiinni, kieltäytyivät he siitä.”

Helsingin milliisi lakkoili kesällä 1917. Kansan arkisto

Valtalaki kuumentaa valtataistelun

Kesän kiihkein kiista käytiin niin sanotusta valtalaista. Sosialistit halusivat julistaa eduskunnan korkeimman vallan haltijaksi Suomessa. Venäjän väliaikaisen hallituksen vastuulle olisivat jääneet ainoastaan ulkopolitiikka ja sotatoimet.

Pääministeri Oskari Tokoi oli puhunut jo huhtikuussa avoimesti itsenäisyydestä:

”Minä rohkenen siis luottaa siihen, että Suomen kansan itsemääräämisoikeus, Suomen kansan itsenäisyyden alku on nyt varmalla pohjalla ja meidän velvollisuutemme on sitä kehittää järkähtämättä sillä tavalla, että Suomen kansan itsenäisyys jo läheisessä tulevaisuudessa tulee taatuksi.”

Keväällä neuvottelut venäläisten kanssa Suomen asemasta ajautuivat kerta toisensa jälkeen umpikujaan. Suomalaiset turhautuivat täysin venäläispoliitikkoihin. Venäjällä oli kuitenkin yksi puolue, jolla oli Suomen kysymyksestä erilainen käsitys.

Pietarin työläisten ja sotilaiden neuvoston istunto Taurian palatsissa. Ylen arkisto

Lenin nousee näyttämölle

Venäjän bolševikkien johtaja V.I. Lenin oli keväällä palannut maanpaosta Suomen kautta Pietariin. Hän oli ottanut puolueen kovaotteisesti haltuunsa ja alkanut puhua ennenkuulumattoman radikaalisti. Leninillä oli myös selvät, muista puolueista poikkeavat linjaukset Suomen asemasta:

”Me vaadimme sorretuille kansoille itsemääräämisoikeutta, oikeutta erota, mutta tämä ei tapahdu siksi, että uneksisimme pikkuvaltioihanteesta. Päinvastoin, me haluamme suuria valtioita, mutta todella demokraattisella pohjalla”, Lenin sanoi.

V.I.Lenin puhuu. Ylen arkisto

Leninille kansojen oikeus erota suurvalloista ei siis välttämättä tarkoittanut varsinaisesti eron kannattamista. Mutta suomalaiset sosialidemokraatit huomasivat hyvin selvästi, että Suomen itsenäisyyshaaveille ymmärrystä tuli nimenomaan bolševikeilta.

Venäjän väliaikainen hallitus taas alkoi hikeentyä suomalaisiin. Ulkoministeri Mihail Tereštšenko raportoi maansa suurlähettiläille:

Venäjän väliaikaisen hallituksen ulkoministeri Mihail Tereštšenko. Wikimedia Commons

”Hallitus ei halua ryhtyä äärimmäisiin pakkotoimenpiteisiin, koska se aiheuttaisi konfliktin Suomen kanssa ja kenties kapinan. [Suomi] taas valitettavasti osoittaa kaikissa asioissa äärimmäistä itsepäisyyttä ikään kuin provosoidakseen umpikujatilanteen.”

Työttömyys ja nälkä iskevät

Tavallisia ihmisiä kiinnosti kuitenkin paljon enemmän oma toimeentulo. Venäjä lopetti kesällä linnoitustyöt Suomessa ja vähensi hankintoja Suomen sotateollisuudelta. Se taas heijastui Suomen työttömyyteen, joka lähti alkukesästä rajuun kasvuun. Suomen talous suorastaan romahti kesällä. Samalla elintarvikepula paheni.

Luukkosen perhe Taivalkoskella joutui kesällä 1917 turvautumaan pettuleivän syöntiin. Samuli Paulaharju / Museovirasto

”Elintarviketilanne kävi kesällä 1917 Jyväskylässä ja sen ympäristössä vaikeaksi. Nälkä ja puute pääsi kasvamaan perin huolestuttavaksi”, Wilho Orenius muisteli puoli vuosisataa myöhemmin Työväen arkiston muistitietokokoelmaan kerätyssä haastattelussa.

”Elintarvikkeita jaettiin jonkinlaisen alkeellisen korttijärjestelmän mukaan valtion toimesta, mutta jakelu oli siinä määrin riittämätöntä, että Vaajakoskella rautatietyöntekijöitä ja heidän perheitään oli kolmekin päivää ilman leipää”, Orenius kertoo.

Huittisissa ammutaan halkopinon takaa

Maaseudulla maatyöläisten lakot kiristivät ilmapiiriä. Varsinkin Etelä-Suomessa oli paljon maata omistamatonta väestöä, joka vaati muun muassa lyhyempää työpäivää.

Huittisten osuusmeijeri. Huittisten museo

Huittisissa lakkolaiset ja paikallinen suojeluvartiosto ajautuivat kahakkaan, jossa käytettiin myös aseita. Paikallisen meijerin käynnissä pitämistä turvannut suojelusvartio ampui ja haavoitti useita lakkolaisia. Työmies-lehti kirjoitti raivoissaan 14. heinäkuuta 1917:

”Huittisten kapitalistit ovat suunnanneet pyssynsä sikäläisiä maatyölakkolaisia vastaan ja tehneet veritöitä. Meijerin luo päästyään saivat lakkovahdit halkopinojen taakse kätkeytyneeltä suojeluskaartilta vastaansa kuulasateen, joka lyhyeltä matkalta teki hirvittävää jälkeä. Seitsemän lakkovahtia vaipui verissään maahan haavoittuneena.”

Työmies-lehti oli maan johtava sosialistinen lehti. Sen kielenkäyttö koveni kovenemistaan koko vuoden 1917. Kansalliskirjasto

Tieto Huittisten tapahtumista kuumensi tunnelmia Helsingissä, jossa oli juuri kokoonnuttu suuriin, valtalakia tukeviin mielenosoituksiin.

Järjestysvallan horjuminen, rikollisuus, työttömyys, lakot, väkivaltaisuudet sekä venäläissotilaiden riehuminen loivat turvattoman ilmapiiriin, johon eri yhteiskuntaryhmät pyrkivät vastaamaan järjestäytymällä. Mutta työläisten perustamat järjestyskaartit synnyttivät pelkoa porvareissa, ja päinvastoin. Turvattomuuden kierre oli valmis.

“Uusi metsätoimisto”

Epäillessään suomalaisten hautovan kapinaa venäläiset eivät suinkaan olleet täysin väärässä. Kesällä 1917 salaiset järjestöt alkoivat valmistella Suomen itsenäistämistä Venäjästä aseellisella taistelulla.

Helsingin Yrjönkatu 25:ssä portinpieleen ilmestyi kesällä 1917 vaatimaton kyltti, jossa luki ”Uusi metsätoimisto”.

Uusi metsätoimisto -kyltti Helsingin Yrjönkadulla. Sotamuseo

Todellisuudessa toimistossa valmisteltiin aseellista taistelua Suomen irrottamiseksi Venäjästä.

Uusi metsätoimisto oli jääkärivärväystä harjoittaneiden aktivistien AK:n eli aktiivisen komitean uusi salainen keskustoimisto. Sen johtaja Elmo Kaila alkoi kesällä 1917 organisoida sotilaallisia järjestöjä, palosuojelukuntia eri puolille Suomea.

Elmo Kaila nousi aktivistien keskeiseksi hahmoksi kesällä 1917. Sotamuseo

Kaila suhtautui salassapitoon lähes pakkomielteisesti, viestejä välitettiin lähinnä suullisesti ja kirjalliset viestit Ruotsiin kirjoitettiin näkymättömällä musteella ja koodikirjoituksella.

Toimisto teki kaikkensa myös pitääkseen ”metsätoimiston” imagoa yllä.

”Toimisto rekisteröitiin virallisesti. Mahdollisten kotitarkastusten varalta ylläpidettiin jonkunlaista kauppakirjeenvaihtoa. Silloin tällöin ‘Uusi Metsätoimisto’ itse pani jonkun ilmoituksen lehtiin, tarjoten myytäväksi milloin mitäkin olematonta metsäpalstaa, lauta-, halko- tai puolukkavarastoa”, Kaila muisteli 1920-luvulla.

Uuden metsätoimiston hämäysilmoitus Uusi Päivä -lehdessä. Kansalliskirjasto

Joskus hämäys onnistui liiankin hyvin:

”Toisinaan toimistoon eksyi joku todellinen liikemies tai -nainen, mutta hänet toimiston ‘asiantuntija’ käännytti etehisestä takaisin milloin milläkin tekosyyllä.”

Aktivisteilla ja uudella metsätoimistolla oli keskeinen rooli suojeluskuntien tai niin sanottujen palokuntien perustamisessa eri puolille Suomea kesällä 1917. Varsinkin aluksi niiden ensisijainen tavoite oli taistelu venäläisiä vastaan ja vielä kesällä aktivistit suunnittelivat yhteistyötä itsenäisyyttä ajavien sosialidemokraattien kanssa.

Pesäpallon isä Lauri "Tahko" Pihkala kuului aktivisteihin. Tässä Pihkala perustamassa "palokuntaa" Haminaan kesällä 1917. Jussi Karjalainen / Museovirasto

Työväenmiehiin kuulunut Väinö Hakanto muisteli suojeluskunnan perustamisen kotipaikkakunnallaan Lopella tapahtuneen heinäkuussa:

_”Kyllä siihen muutamia työväenyhdistyksessäkin jäseninä olevia haksahti. Veljeni Einari vainaa oli liittynyt siihen ja tuonut sieltä kiväärin ja piilotteli sitä minulta puimaladossa. Isän kanssa me puhuimme järkiä päähän ja Einari kävi viemässä kiväärin pois.” _

Aktivistien johtaja Elmo Kaila piti yhteyksiä yllä jopa sosialistiseen pääministeri Oskari Tokoihin. Tokoi ajoi kyllä Suomen itsenäisyyttä, mutta suhtautui nuivasti ajatukseen aseellisesta taistelusta. Tokoi vihjasi aiheesta puhuessaan eduskunnassa kesäkuussa:

”Meille on sanottu, että hallituksen tueksi ja turvaksi olisi muodostettava aseistettuja joukkoja. Meidän on täytynyt sanoa: Ei, kiitoksia paljon, mieluummin me menemme aivan aseettomina, aivan turvattomina kansan eteen ja selitämme heille ne kysymykset, jotka tällä hetkellä ovat esillä”, Tokoi sanoi eduskunnassa 12. kesäkuuta.

Oskari Tokoi oli maailman ensimmäinen sosialistinen pääministeri. Ylen arkisto

Aktivistit ajattelivat suojeluskuntien perustamisessa ensisijaisesti taistelua venäläisiä vastaan. Silti monin paikoin niiden syntyyn vaikutti enemmän kysymys paikallisesta järjestysvallasta. Varsinkin Satakunnassa suojeluskuntia perustettiin nimenomaisesti maatalouslakkolaisia vastaan.

Valtalaki pelottaa porvaripuolueita

Enemmistö porvareista vastusti valtalakia, vaikka se olisi olennaisesti laajentanut Suomen itsemääräämisoikeutta. Porvarit pelkäsivät sen johtavan sosialistien vallan kasvuun, koska sosialisteilla oli eduskunnassa enemmistö.

Suomen eri poliittisten ryhmien suhtautuminen irtautumiseen Venäjästä olikin sidoksissa siihen, kuka kulloinkin piti valtaa Venäjällä ja kuka taas oli niskan päällä Suomessa.

Niin kauan kuin Venäjällä valtaa piti porvarillinen väliaikainen hallitus ja Suomen eduskunnassa oli sosialistienemmistö, eduskunnan julistautuminen korkeimman vallan haltijaksi tuntui porvareista vaaralliselta.

Savon työmies -lehti irvaili heinäkuussa pääkirjoituksessaan porvarien yllättävälle venäläismyönteisyydelle:

”Sosialidemokraattinen liike on yhä kasvanut ja voimistunut ja uhkaa käydä [suurporvaristolle] ylivoimaiseksi. Köyhälistöliikkeen pelko on niissä piireissä synnyttänyt omituisen vetovoiman Pietaria kohti.”

K.J.Ståhlberg noin vuonna 1907. Ylen arkisto

Toisaalta osa porvariedustajista pelkäsi aiheellisesti myös venäläisten vastaiskua, jos eduskunta yksipuolisesti tekisi irtioton väliaikaisesta hallituksesta. Tuleva presidentti K.J. Ståhlberg varoitti valtalakia käsitelleessä eduskuntakeskustelussa:

”Suomen itsenäisyyttä kohti pyrkiessä on valittavana kaksi tietä: joko tosiolojen pohjalla taikka heittäytyä tunteiden ja toiveiden johdettavaksi. En voi äänelläni kannattaa sen hyväksymistä ja antautumista sellaiseen seikkailupolitiikkaan maan ja kansan kohtalosta, jota tällainen menettely tietäisi.”

Bolševikkien kapina antaa lopullisen kipinän

Katutaisteluja Pietarissa heinäkuussa 1917. Getty Images

Heinäkuun puolivälissä Pietarissa puhkesi kapina, jonka johtoon astuivat bolševikit. Kun tieto Pietarin levottomuuksista kantautui Suomeen, eduskuntaa ei enää pidätelty. Ennen ratkaisevaa äänestystä valtalaista pääministeri Tokoi ilmoitti eduskunnassa Venäjän väliaikaisen hallituksen kukistuneen:

_ ”Aino este, joka tämän asian lopulliseen ratkaisuun viemiseen on ollut olemassa, on ollut Venäjän väliaikainen hallitus, niin kuin tiedämme. Viimeisten tietojen mukaan tätäkään estettä ei enää ole olemassa.”_

Eduskunta kokoontui vuosina 1911-1930 Heimolan talossa. Talo purettiin vuonna 1969. Helsingin kaupunginmuseo (CC BY 4.0)

Laki ”Suomen korkeimman vallan käytöstä” eli valtalaki hyväksyttiin 18. heinäkuuta äänimäärin 136 puolesta 55 vastaan. Sosialistien lisäksi hyväksymisen puolesta äänesti maalaisliitto sekä joukko muiden porvaripuolueiden itsenäisyysaktivisteja.

Eduskunta päätti vielä erikseen olla lähettämättä lakia Pietariin vahvistettavaksi. Yksipuolisella päätöksellä eduskunta rikkoi välinsä Venäjän väliaikaiseen hallitukseen.

Oskari Tokoi oli kuitenkin väärässä. Venäjän väliaikainen hallitus ei suinkaan ollut vielä kaatunut. Bolševikkien vallankaappausyritys epäonnistui, ja Lenin pakeni veturinlämmittäjäksi naamioituneena Suomeen.

Tämä kuva oli Leninin väärennetyssä passissa, jonka avulla veturinkuljettajaksi naamioitunut kommunistijohtaja pakeni Pietarista Suomeen. Yle arkisto

Sarjan seuraavassa jaksossa väliaikainen hallitus ottaa taas ohjat käsiinsä ja hajottaa eduskunnan. Samaan aikaan salaiset järjestöt valmistelevat kansannousua.

Lue ja katso sarjan muut osat.

Jutussa on käytetty lähteenä lukuisia historiateoksia, mm. Martti Ahdin, Samu Nyströmin, Pertti Haapalan, Tuomas Hopun, Heikki Rantatuvan, Vilho Rasilan, Hannu Soikkasen ja Pertti Luntisen tutkimuksia. Valtiopäiväpuheet lainattu Hannu Soikkasen toimittamasta teoksesta “Kansalaissota dokumentteina”. Osa muisteluista on peräisin henkilöiden muistelmateksteistä, osaTyöväen arkiston muistitietokokoelmista. Lisäksi lähteenä on käytetty mm. aikakauden lehtiä.