Liian varhain kuolleitten suomalaisten kirjailijoitten ja taiteilijoitten lista on pitkä: Eino Leino, Edith Södergran, Pentti Saarikoski, Olavi Virta, Irwin Goodman, Rauli Badding Somerjoki, Albert Järvinen, Kari Tapio.

Nämä legendat tulevat jo muistelematta mieleen. Kaikista heistä jäi kulkemaan monta tarinaa.

Vesa-Matti Loiri näytti pitkään pyrkivän tälle traagiselle listalle, mutta toisin onneksi kävi. Taiteilija täyttää tänään seitsemänkymmentä vuotta. Kun on nähnyt taiteilijan kasvuvuodet ja korkean keski-iän, näkee mielellään myös kypsän mestaruuden ajat.

Jatkoaika-niminen suora viihdeohjelma oli suomalaisen television kuusikymmentäluvun lippulaivoja. Sitä esitettiin myöhään illalla, mutta ainakin kerran olen saanut valvoa, koska silloin näin ensimmäisen kerran Loirin.

Kun on nähnyt taiteilijan kasvuvuodet ja korkean keski-iän, näkee mielellään myös kypsän mestaruuden ajat. Jari Tervo

Tuohon aikaan kansallinen ongelma oli voin liikatuotanto, voivuori. Kesken asiallisen keskustelun Loiri poukkasi ruutuun: ”Kansallinen mainostoimisto esittää isänmaallisen mainoksen. Syö voita raakana. Saatana.”

Alle kymmenvuotiaan mielestä televisiossa kiroileva nuori mies oli rohkea ja hauska. Hän osasi kaiken lisäksi kaatua taitavasti. Neljäkymmentä vuotta myöhemmin satuttiin Loirin kanssa samaan televisio-ohjelmaan. Pasilan studiotalon pihalla pohdiskelimme ohjelman jälkeen, pitäisikö meidän käydä joskus yhdessä kaljalla.

Lyhyen, mutta määrätietoisen hiljaisuuden jälkeen ehdotin: vaikka nyt. Taiteilija piti ehdotusta hyvänä ja omaperäisenä. Istuimme pitkää iltaa Hotelli Pasilassa. Kokemus oli hieno myös sosiaalisena tapahtumana. Kukaan ravintolassa ei tuijottanut minua. Asiakkailla oli mielenkiintoisempaa katsottavaa.

Tuosta illasta jäi mieleen Loirin kertoma tapaus syvältä 1970-luvulta. Taiteilija oli päättänyt ankaran työrupeaman. Hän oli järjestänyt itselleen viikon vapaata. Sen hän aikoi viettää Joensuussa. Siellä asui Veskun tuntema nainen, johon hän oli ihastunut.

Vesa-Matti Loirin sadat tarinat pitäisi saada talteen. Jari Tervo

Loiri odotteli hotelli Kimmelin baaritiskillä karjalaista heiliä, joka lopulta saapuikin iloisena ja hehkeänä. Nainen näytti ensi töikseen nimetöntään ja pyysi Loiria onnittelemaan: nainen oli juuri mennyt kihloihin. Eikö olekin ihanaa? Taiteilija huokaisi syvään, ja onnitteli.

Pilvistyneen tunnelman täydensi paikallinen, ilmeisesti pakollinen reuhupetteri, joka tunki baaritiskille kehittelemään näkemyksiään. Hän repi Loirin paidasta napit. Taiteilija rauhoitteli itseään: älä suutu äläkä ryhdy tappelemaan. Tyynnytys onnistui. Loiri kävi hotellihuoneessaan vaihtamassa paidan ja lähti kaupungille.

Yömyöhällä Loiri osti kioskilta paketin nakkeja. Taksin ikkunasta hän näki paitansa repijän huojuvan jalkakäytävällä. Loiri käski pysäyttää taksin. Hän meni paidanrepijän luokse ja tunki juuri ostetut sinappiset nakit rähjän paidantaskuun. Taiteilija Loiri, mitä te teette, kansalainen ihmetteli. Onko mieli nyt hyvä, Loiri kysyi. Paita paidasta.

Taiteilija katsahti nakkitaskuista miestä tarkemmin. Hitto vie. Ei se ollutkaan se paidanrepijä. Ihan muu mies se oli. Loiri pyysi moneen kertaan viattomalta mieheltä anteeksi, kutsui jopa hotellille seuraavaksi päiväksi kuulemaan lisää pahoitteluja, mutta miehen näkemys taiteilija Loirista näytti pysyvästi turmeltuneen.

Suuria taiteilijoita muistetaan lukemalla heidän kirjojaan, kuuntelemalla heidän laulujaan ja katselemalla heidän elokuviaan. Heidän elämänsä traagiset, koomiset ja tragikoomiset sattumukset ovat siivet saatuaan elävää kulttuurihistoriaa. Vesa-Matti Loirin sadat tarinat pitäisi saada talteen.

Voi hyvin, Vesku.

Jari Tervo

Kirjoittaja on helsinkiläinen kirjailija