Kaikki ei oikeasti ollut ennen paremmin.

Viime viikolla Turun yliopisto tiedotti uudesta evoluutiopsykologian sivuaineesta. Tämä herättikin jonkun verran keskutelua, muun muassa Kansan Uutisissa. Hahmottelen tässä ajatuksiani evoluutiopsykologiasta ja sen asemasta tieteen kentällä. Kirjoituksesta tuli valitettavan pitkä, mutta se oli välttämätöntä: näen muodissa olevan paleo-elämäntavan ja evoluutiopsykologian välillä yhtäläisyyttä. Kaartelen ensin paleoajatusten evolutiivisia sudenkuoppia ja siirryn sitten evoluutiopsykologiaan.

Luolamies-myytti elää puolitieteellisessä kirjoittelussa vahvana. Kovin usein, tai ainakin liian usein, puhutaan siitä kuinka ihmiset ovat sopeutuneet kivikaudelle, ja nykymaailma aiheuttaa stressiä, selkäkipuja, kakkostyypin diabetestä, pettämistä, riippuvuuksia tai unettomuutta. Kapitalismikin nähtävästi nojaa ajatukselle luolamiehen sisäsyntyisestä ahneudesta.

Tässä on vinha perä: ihmistä ei voi ymmärtää ilman että ymmärrämme ihmistä biologisena olentona ja evoluution tuotteena. Olisin kuitenkin varovainen evoluution soveltamisessa: en esimerkiksi lähtisi tästä näkökulmasta antamaan parisuhdevinkkejä.

Kivikausi-nostalgisointi nojaa kahteen oletukseen, jotka molemmat ovat epäilyttäviä:

emme ole pysyneet perässä evoluution perässä sen jälkeen kuin asetuimme aloillemme viljelemään maata ja toisaalta kivikauden ihmiset olivat erityisen sopeutuneita ympäristöönsä.

Kumpikin näistä tietysti on puppua: viimeisen kymmenen tuhannen vuoden aikana on ollut ihmisillä niin suuria eroja selviytyvyydessä, että tilaa valinnalle ja evoluutiolle on ollut runsaasti. Ihminen on tässä ajassa sopeutunut käyttämään enemmän maitoa ja tärkkelystä.

Miksi kivikauden ihminen olisi yhtään paremmin sopeutunut ympäristöönsä kuin me olemme ympäristöömme? Lajimme aikaisemmat painokset olivat aivan yhtä paljon tulossa jostain kaukaisesta evoluutiohistoriasta, mutta matkasivat silti eteenpäin, lisääntyivät ja täyttivät maan.

Tiedämme vieläkin hyvin vähän esi-isiemme elämäntyylistä, mutta oletamme paljon. Tautien perimä ja paleontologia kertoo tietyistä yksityiskohdista: Tuberkuloosi on ollut riesanamme ainakin 40 000 vuotta, karies ja malaria ainiaan. Fossiloituneet luut ja löydetyt aseet kertovat siitä, minkälaisia ravintoeläimiä käytetään. Hampaiden kiilteestä pystymme arvioimaan lihan ja kasvisravinnon välisiä suhteita. Nähtävästi ihminen on syönyt mitä tahansa on ollut saatavilla.

Tiede on kuitenkin kaukana objektiivisuudesta. Tulkinnat todistusaineistosta tehdään aina tietyssä yhteiskunnallisessa kontekstissa. Esimerkiksi sukupuolten välisiä suhteita peilataan usein lähimenneisyytemme perspektiivistä. Niinpä tutkijoille on yllätys, kun vain 2 600 vuoden takaisessa haudassa sotilaaksi olikin puettu nainen, eikä mies. Ajatukset siitä kuinka miehet ovat metsästäjiä ja naiset keräilijöitä, perustuu hyvin vähäiseen, epäsuoraan todistusaineistoon.

Jaan saman näkemyksen emeritusprofessori Petter Portinin kanssa (pdf): ihmisen biologisessa tutkimuksessa pitää ottaa huomioon ihmisen erityinen muovautumiskyky. Olemme hyvin sopeutuvaisia erilaisiin olosuhteisiin – ja siksi olemmekin niin menestyksekäs laji! Ihmiselämän ja evolutiivisen historian pelkistäminen geeneiksi pelkistää elämän ihmeen: kehitys hedelmöittyneestä munasolusta yhteiskunnan täysivaltaiseksi jäseneksi on aivan yhtä hämmentävä kehitys kuin lajimme evoluutiohistoria.

Ihmisen muovautumiskyky nostaa esiin kolmannen kivikausi-nostalgisoinnin oletuksen: evoluutiohistoriallamme on väliä käytännön elämässä. Geenimme tiedostamattamme esimerkiksi vaikuttavat siihen minkälaisen yksilön kanssa haluamme pariutua. Tämäkään oletus ei herätä luottamusta. Ihmisen uskomaton muovautumiskyky johtaa siihen, että kulttuurimme on paljon merkittävämpi tekijä kuin luolamiehen vietit. Geenimme eivät rajoita, vaan juuri mahdollistavat kuhunkin tilanteeseen sopivien käyttäytymismallien omaksumisen.

Evoluutiopsykologiasta tuli Turussa sivuaine ja näin ollen tieteenalan institutionaalistuminen on Suomessakin käynnistynyt. Useinhan vakiintuneen tieteenalan merkkeinä pidetään oppiaineen asemaa yliopistolla ja siihen suunnattuja vakituisia toimia.

Suhtaudun evoluutiopsykologiaan hyvin epäluuloisesti, koska en osaa pitää sen lähtökohtia ja tutkimusmenetelmiä kovinkaan tieteellisinä enkä tunnista evoluutiopsykologiasta järkevää evoluutionäkemystä.

Evoluutiopsykologiaa voi hyvin kritisoida mitä väliä -näkökulmasta. Markus Rantalan puheet vastakkaiden sukupuolen haluista ja sukupuolten aivojen erilaisuudesta voi perustellusti kyseenalaistaa argumentoimalla, että kulttuurin merkitys pariutumisessa on huomattavasti suurempi kuin tiedostomattomien evoluutiopsykologisten voimien. (Ja syytä kyseenalaistamiseen olisi, koska Ylen haastattelussa Rantalan lausahdukset tuovat eläväisesti mieleen paleo-ajattelun ja evoluutiopsykogologian hämärillä rajamailla liikkuvan pick up artist -kulttuurin.)

Tämä lähestymistapa kuitenkin lähtökohtaisesti hyväksyy evoluutiopsykologiset päätelmät omasta kehityshistoriastamme ja toiminnastamme. Siihen en ole valmis.

Ongelmallisinta on evoluutiopsykologiaan liittyvä ajatus, että ihmisen toiminta olisi adaptiivista. ”Adaptiivinen” tässä yhteydessä tarkoittaa, että ihmisen käyttäytymistavat johtuisivat evolutiivista sopeumista. Esimerkiksi: ihmiset ottavat tatuointeja ja lävistyksiä, koska tatuoinnit ovat terveysriski ja siten ne ovat merkki hyvästä kunnosta.

Evoluutiobiologit ovat erityisen kiinnostuneita sopeumista ja niinpä sopeuman määritelmä on tiukka. Ominaisuus on sopeuma, jos se parantaa yksilön kelpoisuutta (toisien sanoen: lisää selviytyvien jälkeläisten määrää) ja siihen kohdistuu luonnonvalintaa (toisin sanoen: ominaisuus periytyy geneettisesti). Tämä on paljon helpommin sanottu kuin luonnossa esiintyvästä ominaisuudesta todistettu! Hanna Kokko kirjoittikin tästä osuvasta vuonna 2005 Tieteessä tapahtuu -lehdessä (pdf): ”Jokaiselle evoluutiobiologian opiskelijalle teroitetaan mieleen, että vaikka piirre näyttäisi, maistuisi ja kuulostaisi sopeumalta, se ei silti sellaiseksi tutkimuksissa välttämättä osoittaudu.”

Evoluutiopsykologit ovat vankasti adaptionisteja. Evoluutiopsykologien on olennaista löytää ihmisen käyttäytymispiirteistä takana olevat sopeutumat: mitä hyötyä on homoudesta, olemmeko yksi- vai moniavioisia, minkä muotoiset kasvot ovat parhaita ja miksi pettämissivustot ovat suosittuja. (Ja nähtävästi evoluutiopsykologiasta on myös käytännön hyötyä, esimerkiksi iskemispuuhissa.) Mutta olennainen kysymys jää usein kysymättä: miksi mikään näistä ihmisen piirteistä olisi sopeuma?

Evoluutiobiologien keskuudessa kritiikki evoluutiopsykologiaan kiteytyykin tieteellisen selittämisen heikkouteen. Evoluutiopsykologian tutkimus saa aikaan paljon tuloksia, mutta nämä usein selitetään sopeutumistarinoina ilman todistetta itse sopeumasta. Evoluutiopsykologiset tulokset voi lähes aina aivan hyvin selittää myös muina kuin sopeumina.

Kun nyt evoluutiopsykologia on saanut Suomessakin akateemisen tunnustuksen, tieteenalan olisi aika jo aikuistua ja ottaa vakavasti evoluutiotutkimuksen vaikeus. Haluaisin nähdä hypoteeseja, jotka voidaan testata paleontologisin, arkeologisin, geneettisin tai fysiologisin menetelmin. Lupaan arvostaa evoluutiopsykologisia tutkimuksia, jotka perustelevat käyttäytymiserot geenien tai kehitysprosessin eroilla ja pohtivat ovatko käyttäytymiserot sopeumaa, sattumaa vai ympäristön aiheuttamaa.

Ihminen on valloittanut maailman, joten jotain teemme oikein. Pystymme elämään erilaisissa yhteisöissä erilaisissa ympäristöissä. Ehkäpä kyseessä on se, että olemme sopeutuneet käyttäytymään joustavasti, päinvastoin kuin evoluutiopsykologia haluaa meille kertoa. Ken Weissin sanoin: todellinen tutkimuskohde on miten ihmisestä tulikin näin huikean joustava.

Lisäys 30.7.2014 klo 12.37: Markus Rantala vastasi tähän kirjoitukseen: Evoluutiopsykologia aikuistui jo vuosia sitten - kritiikki ei.