Kreikan väite, että sen Troikan (EKP, EU:n komissio, IMF) kanssa sopima ohjelma on ongelma, ei ratkaisu, on tosi.

IMF on jo myöntänyt ohjelman virheet, erityisesti sen, että ohjelman pohjana olevissa laskelmissa aliarvioitiin karkeasti haitalliset vaikutukset Kreikan talouteen. Helsingin Sanomien haastattelussa silloinen EU:n talouskomissaari Olli Rehn myös myönsi virheitä tehdyn, mutta pani ne kiireen syyksi.

Kreikka siis pantiin hyväksymään ohjelma, jonka seuraamukset välittömästi poikkesivat arvioidusta. Seuraava kuva ohjelman ennakoidusta ja todellisesta vaikutuksesta Kreikan kokonaistuotantoon on Paul Krugmanin blogista (aivan vain ärsyttääkseni niitä mahdollisia lukijoita, joille Krugmanin näkemykset ovat aksiomaattisesti virheellisiä):

Ohjelman vuoksi Kreikan ahdinko kasvoi, jolloin se tarvitsi “lisätukea”. Sen sijaan, että ohjelmaehtoja olisi löysennetty, niitä kiristettiin, mikä edelleen pahensi Kreikan tilannetta, sekä taloudellista että yleisesti sosiaalista tilannetta. Mitään ei siis otettu opiksi, vaikka nyt uutta tietoa oli saatavissa. Rehnin väite kiireestä ja tiedon puutteesta näyttää siis hyvin ongelmalliselta. Oikeampi tulkinta Komission toimista lienee se, että Komissio vakavasti uskoi elvyttävän talouspaaston voimaan, siitä huolimatta, että jo tuolloin uskomuksen perusteet olivat murtuneet.

Troikka siis yksikäsitteisesti rikkoi Kreikan kanssa tehdyt sopimukset heti alussa, ohjelmien seuraukset erosivat arvioidusta. Julkisuudessa on vaadittu Kreikkaa noudattamaan yhteisesti hyväksyttyjä sopimuksia. Eikö sama vastuu kuulu toisellekin osapuolelle? Ja jos kuuluu, eikö silloin Kreikan vaatimus budjettiylijäämävaatimuksen alentamisesta ole kohtuullinen?

Kreikalta vaaditut sopeutustoimet ovat olleet myös täysin suhteettomat, kun niitä verrataan muilta kriisimailta vaadittuihin toimiin ja suhteutetaan vaikka maan julkiseen velkaan. Kevin O’Rourke on todennut tämän Irlannin osalta. Seuraavaan kuvaan olen koonnut tiedot julkisen sektorin (kulutus-)menojen muutoksesta Euroopan kriisimaissa ja Suomessa nykykriisin (2007-2014) aikana:

Tämänkin perusteella on selvää, että Kreikalta on vaadittu kohtuuttomia, suorastaan taloutta tuhoavia toimia muihin kriisimaihin verrattuna, ei siis vain Irlantiin nähden. Toiseksi suurimpaan uhraajaan, Portugaliin nähden Kreikan leikkaukset ovat olleet lähes kolminkertaiset, eivät siis missään suhteessa velkaan. Menojen leikkausten sosiaaliset seuraukset ovat olleet Kreikassa kammottavat. Tätäkään tosiasiaa Suomessa ei tunnusteta.

Pari viikkoa sitten edellinen valtiovarainministeri Jutta Urpilainen väitti Pressiklubi-ohjelmassa, että leikkausten osuminen huono-osaisimpiin ei olisi ollut välttämätöntä vaan vain seurausta Kreikan omista valinnoista. Mitään omituisempaa ei Kreikasta ole väitetty. Jos Suomelta vaadittaisiin 22 prosentin leikkausta julkisiin menoihin, niin millähän tavalla Suomessa voitaisiin välttää toistamasta Kreikan “virheet”, eikö kansanedustaja tiedä, että suurin osa Suomenkin valtion menoista suurin osa menee sosiaali- ja terveyssektorille ja koulutukseen? Miten Kreikan kaltainen menojen leikkaus voitaisiin toteuttaa ilman että perussosiaaliturvaa, perusterveydenhoitoa ja peruskoulutusta heikennettäisiin?

Kreikasta on koko ajan levitetty mielikuvia samaan tapaan kuin Venäjä on levittänyt omaa propagandaansa Ukrainasta. Mitään kunnollisia tietoja Kreikan julkisen sektorin mädännäisyydestä ei ole annettu, esille on tuotu vain yksittäistapauksia. Niiden avulla on yritetty väittää, että Kreikka voisi helposti supistaa menojaan ilman vahinkoa tavalliselle kansalle. Rikkaiden veroeduista ja veronkierrosta on nostettu meteliä, mutta eikö Suomessakin vaadita samoja veroetuja rikkaille ja eikö veronkierto ole ongelma myös meillä?

Kreikan vaatimus vaadittavan ylijäämän supistamisesta on siis perusteltu siksi, että Troikka on itse rikkonut Kreikan kanssa tehdyt sopimukset ja että Kreikalta vaaditut toimet ovat olleet täysin kohtuuttomat verrattuna muihin kriisimaihin. Thomas Philippon on esittänyt kolmannen perustelun. Kreikka oli ensimmäinen kriisimaa, jolloin kriisin tartuntariski oli suuri. Tämän vuoksi Kreikan lainoja ei voitu heti järjestellä uudelleen, ja Kreikka pakotettiin leikkaamaan julkisia menojaan liian paljon. Philipponin mukaan tällä perusteella Kreikan ylijäämätavoite pitäisi leikata 3 prosenttiin nykyisestä 4,5 prosentista. Kun tähän lisätään yllä esittämäni perustelut, ollaan jo lähellä Kreikan esitystä.

Huolestuttavinta tässä kaikessa on se, että selviä politiikkavirheitä ei suostuta myöntämään. Suomen vaatimus lainavakuuksista oli sellainen, mutta ei lainkaan samaa luokkaa kuin Troikan Kreikalta vaatimat toimet. Jos tämä johtuu EU:sta ja EMU:sta, niiden kyvyttömyydestä käsitellä virheitä ja muuttaa politiikkaansa, niin meidän tavallisten kansalaisten on syytä olla huolissamme. Katsokaa Islantia: EU:n ja EMU:n ulkopuolella se on kyennyt harjoittamaan politiikkaa, jolla se on selvinnyt kansainvälisestä rahoitusmarkkinakriisistä pienin vaurioin. Matkan varrella se on rikkonut sopimuksia (siis kieltäytynyt maksamasta velkojaan) ja suhtautuu nyt EU:iin kuin spitaaliseen. EU:n sisällä ahdinkoon joutuneeseen maahan suhtaudutaan kuin spitaaliseen, Tämäkö oli tarkoitus?

Avainsanat: Kreikka, menojen leikkaukset, Troikka

Aihealueet: Julkinen talous, Kansainvälinen talous, Makro