11-vuotiaan Sisu Tynin ilme on keskittynyt, kun hän asettuu tekemään kyykkyjä Haminan jäähallilla. Juniorijääkiekkoilija laskeutuu lähelle 90 asteen polvikulmaa. Polvissa alkaa hienoinen tärinä ja eteenpäin osoittavista jalkateristä toinen karkaa tukemaan huteraa asentoa.

Kyykkyliikkeen tekeminen loppuu.

– Joskus onnistun kyykyssä ja joskus köllähdän selälleni. Kyykkääminen ei ota jalkoihin, mutta en tiedä miksi vaan kaadun selälleni. Olen kuullut, että muillakin joukkuekavereilla on tätä samaa, Tyni kertoo.

Tyni ei ole ainoa junioriurheilija, joille kyykyssä pysyminen on vaikeaa. Tuki- ja liikuntaelinsairauksiin erikoistunut naprapaatti Petteri Koski on havainnut, että kyykkyasennossa pysymisestä on tullut yleinen ongelma 2000-luvulla syntyneille peruskoululaisille.

– Olen havainnut vaikeuksia lasten kyykistymisessä 10–16-vuotiailla nuorilla. Osa ei pääse asentoon lainkaan, osa horjuu ja kaatuu selälleen, Koski sanoo.

Koski on kyykkyongelmaisten lasten ja nuorten kanssa tekemisissä viikoittain. Liikunnan määrä ei selitä ongelmaa. Vaivojen vuoksi Kosken vastaanotolla käy niin liikuntaa harrastavia lapsia kuin niitä, jotka eivät liiku.

Naprapaatti Petteri Kosken vastaanotolle tulee alentuneesta liikkuvuudesta kärsiviä peruskouluikäisiä lapsia viikoittain. Antro Valo / Yle

Itse kyykistymisliike alkaa nilkasta. Seuraavaksi eteen liikkuu polvi ja liikesarjan täydentää lonkka. Oikeaoppiseen kyykkyyn tarvitaan lihasvoimaa, -venyvyyttä ja lihaksen sekä hermoston yhteistyötä.

Kosken havainnoissa nilkan ja lonkan liikkuvuus on alentunut monella lapsella. Jäykistä nilkoista johtuen lapsi ei saa sääriä työnnettyä kyykyssä tarpeeksi eteen, jolloin kyykkyasennosta "varastetaan" liikuttamalla selkää eteenpäin.

– 90 asteen kyykyssä lapsi usein myös kaatuu selälleen sen takia, ettei hänellä ole riittävästi keskivartalon hallintaa tai jalkojen lihasvoimaa hallitsemaan asentoa.

Kosken mukaan ilmiöön on vaikeaa nimetä yksittäisiä syytä. Yhtenä mainittavana seikkana hän pitää sitä, että lapsella nilkan ja lonkan liikkuvuus on nykyisellään rajoittunut. Huono liikkuvuus puolestaan johtuu siitä, että alakouluiässä liikunta ei ole niin monipuolista kuin pitäisi olla.

– Kyykkyliikkeitä ei enää arjessa tule. Alle 7-vuotiaana esimerkiksi hiekkalaatikkoleikeissä kyykkyyn päästään vaikka mistä asennosta. Sen ikäisenä kyykkytoistoja todella paljon päivittäin, Koski selventää.

Hiukan yllättävää ehkä on, että vaiva iskee myös paljon liikkuviin lapsiin. Miksi näin käy?

Sisu Tynin kasvattajaseura on haminalainen Kiekkoympyrät. Antti-Jussi Korhonen / Yle

Venyttely vain hetkellinen ratkaisu

Kosken mukaan on totta, että urheiluseurojen harjoitukset täyttävät liikuntasuosituksen. Samalla kuitenkin monipuolinen vapaa-ajan liikunta on jäänyt pois.

– Urheiluseuroissa harrastettava liikunta on usein liian yksipuolista ja se osaltaan aiheuttaa liikkuvuusongelmia, kuten kyykistymisvaikeutta. Pitkäjänteistä kestävyys- ja voimaharjoittelua tulisi urheiluseuroissa lisätä.

Hänen mukaansa suomalaisilla on voimaharjoittelussa paljon kehitettävää.

– Olemme unohtaneet täysin lasten ja nuorten voimaharjoittelun. Se aloitetaan liian myöhään, tavallisesti noin 15-vuotiaana. Voimaharjoittelun voi aloittaa kehonpainoilla jo seitsemänvuotiaana.

Polven rasitusvamma estää Sisu Tynin pelaamisen tällä hetkellä oikeissa otteluissa. Jääharjoituksiin hän voi osallistua. Antti-Jussi Korhonen / Yle

Liikkuvuuden harjoittelu voidaan yhdistää voimaharjoitteluun esimerkiksi keppijumpan avulla.

– Tehdään yksinkertaisesti kyykkyliikkeitä kepin kanssa. Näin pystytään ylläpitämään nilkan ja lonkan liikkuvuutta.

Venyttelyn lisääminen ei junioriseuraurheilussa ratkaise ongelmaa.

– Oheisharjoituksissa venytellään varmasti ihan tarpeeksi, mutta venyttely lisää liikkuvuutta vain hetkellisesti, Koski tarkentaa.

Näkyy myös tutkimuksissa

Kyykyssä pysymisen vaikeuksista nähdään viitteitä viime vuonna tehdystä koululaisten fyysistä toimintakykyä testaavasta valtakunnallisesta Move-mittauksesta. Sen tulokset kertovat, että edes kyykistysliike ei onnistu 16 prosentilla viidesluokkalaisista pojista.

Mittaus kertoo myös, että pojilla on tyttöjä enemmän vaikeuksia kehon liikuvuuden kanssa.

UKK-instituutissa puolestaan on havaittu, että kyykyn tekeminen on vaikeaa tai mahdotonta monelle juniorijalkapalloilijalle. Ongelmat näkyvät lihaskireytenä, esimerkiksi takareisissä ja pohkeissa.

Kyykyn vaikeus johtuu UKK-instituutin arvion mukaan siitä, ettei lapsen liikkuvuuteen ole kiinnitetty tarpeeksi huomiota nopean kasvun vaiheessa. Nopean kasvun vaihe alkaa lapsilla yleisimmin 12–14 vuoden iässä.

Vaikeus tehdä kyykky hyvällä suoritustekniikalla ei välttämättä vaikuta muuten terveen ja liikkuvan lapsen tai nuoren arkeen mitenkään. Keho kompensoi heikkouksia melko hyvin ja monet asiat, kuten esimerkiksi kengännauhojen sitomisen, voi tehdä erilaisella liikemallilla.

– Pitää muistaa, että myöskään valtaosa aikuisista ei pääse syväkyykkyyn hyvällä tekniikalla. Arki on tehty nykyihmiselle niin helpoksi, että syväkyykkyyn ei juurikaan tarvitse mennä, sanoo UKK-instituutin tutkimus- ja kehittämispäällikkö, terveystieteiden tohtori Mari Leppänen.

Seurauksia liikkuvuuspuutteilla kuitenkin on.

Sisu Tyni harrastaa jääkiekon lisäksi suunnistusta ja pesäpalloa. Jääkiekko tuntuu tällä hetkellä mielekkäimmältä. Antro Valo / Yle

Terveystieteiden tohtori Mari Leppäsen ja naprapaatti Petteri Kosken mukaan liikkuvuuspuutteet johtavat tekniikkavirheisiin liikutasuorituksissa, kuten juoksemisessa tai loikkimisessa. Nämä tekniikkavirheet puolestaan altistavat lapsia herkemmin rasitusvammoille.

– Liikkuvuusongelmat vaikuttavat varmasti myös liikkumisen mielekkyyteen. Tämä voi näkyä jatkossa liikuntamäärissä, Koski arvioi

11-vuotias Sisu Tyni harrastaa jääkiekon ohella pesäpalloa ja suunnistusta. Tänä syksynä Tynillä diagnosoitiin Osgood-Schlatterin tauti. Kyseessä on tyypillinen lasten rasitusvamma.

Vamma aiheutti Tynille polven etupuolelle patin, joka äityi todella kipeäksi. Nyt takana on kevyemmän harjoittelun lepojakso. Jääharjoittelua edeltävissä oheisharjoituksissa hypyt ja spurtit on korvattu liikkuvuusharjoituksilla. Liikkuvuutta ja lihaskuntoa Tyni treenaa jumppakepin ja kuntopallon kanssa.

– Uudet oheistreenit ovat ihan mukavia. En ole vielä havainnut eroa kyykkäämisessä, Tyni sanoo.

Liikkuvuusharjoitukset tuntuvat Sisu Tynistä mukavilta. Merkittävää eroa omassa liikkuvuudessaan hän ei ole huomannut. Antro Valo / Yle

Liian nopeasti aletaan keskittyä yhteen lajiin

Rasitusvammat ovat näinä päivinä lasten yleinen vitsaus. Rasitusvammoja syntyy lapselle yleensä liian yksipuolisen harjoittelun seurauksena. UKK-instituutin mukaan ongelma ei ole siinä, että lapselle tarjottaisiin liikaa liikuntaharrastuksia.

– Harrastusten määrää tärkeämpää on, millaista sisältöä harjoittelu tarjoaa ja onko harjoittelun välissä riittävästi aikaa palautua ja levätä. Esimerkiksi suurella teholla ja puutteellisella tekniikalla tehdyt hyppy- ja loikkaharjoitukset ovat usein kasvuikäisen vaivojen aiheuttaja, Leppänen havainnollistaa.

Terveysliikunnan asiantuntijat korostavat, että oikea viikoittainen liikuntamäärä on yksilöllistä. Sama harjoittelumäärä voi olla yhdelle liikaa, toiselle liian vähän ja kolmannelle sopiva.

Lapsen alkavien rasitusvammojen kohdalla reagoiminen tulee olla herkkää.

– Kipu ei kuulu harjoitteluun, ja puuttumalla siihen varhaisessa vaiheessa voidaan välttää vamman paheneminen. Lasten harjoittelussa tulee huomioida erityisesti iskuttavan harjoittelun määrä. Siihen kuuluvat muun muassa juoksut ja hypyt, Leppänen sanoo.

Haminan jäähallin pukukopissa Sisu Tyni kiristelee luistimia jalkaan ja naureskelee joukkuekavereiden jutuille. Oheisharjoitusten jälkeen on alkamassa joukkueen yhteinen jäätreeni. Jäälle Tyni on päässyt rasitusvammastaan huolimatta. Itse pelit ovat jääneet tältä kaudelta väliin.

– Odotan aika paljon, että pääsen pelaamaan. Pelien seuraaminen katsomosta tuntuu ärsyttävältä, koska haluaisi olla itsekin pelaamassa, Tyni sanoo.