Tässä blogisarjassa Kansallisteatterin pääohjaaja Esa Leskinen ihmettelee säännöllisen epäsäännöllisesti taiteen, kulttuurin ja yhteiskunnan ilmiöitä.

Tänä vuonna päätin viettää itsenäisyyspäivää seuraamalla Helsingissä jo perinteeksi muodostuneita äärioikeiston marsseja. Kun ottaa huomioon, että me kaikki ainakin jollakin tavalla tunnemme Kolmannen valtakunnan historian, päällimmäiseksi mieleen nousee tietenkin kysymys, miksi joku haluaa ihannoida Hitleriä ja ommella hihoihinsa hakaristejä Suomessa vuonna 2019. Sitä on täysin mahdotonta ymmärtää. Vai onko?

Berliinin Topographie des Terrors -museon seinällä riippuu kehystetty A4-arkki, jossa on muutama rivi koneella kirjoittua tekstiä ja alalaidassa Hitlerin nimikirjoitus. Kyseessä on niin sanottu Reichsausschussverfahren, laki, jonka nojalla vammaiset tai parantumattomasti sairaiksi katsotut lapset tuli ottaa haltuun ja kuljettaa erityisiin ”hoitokeskuksiin”, jossa heidät sitten vähin äänin tapettiin. Ohjelma käynnistettiin vuonna -39 ja vuoteen -44 mennessä se oli vaatinut todistettavasti ainakin 5000 lapsen hengen. He yksinkertaisesti katosivat maailmasta, ja heidän vanhempansa saivat ainoastaan lyhyen, virallisen ilmoituksen lapsensa äkillisestä ja odottamattomasta kuolemasta.

Monet historioitsijat uskovat, että laki näytteli merkittävää osaa siinä henkisessä prosessissa, joka sittemmin johti ”lopulliseen ratkaisuun”, eli holokaustiin. Erikoista tässä ohjelmassa oli, että se ei edustanut natseille tyypillistä rodullista politiikkaa – se ei kohdistunut erityisesti mihinkään väestöryhmään, vaan aivan tavallisiin saksalaisiin lapsiin, joita syystä tai toisesta pidettiin elämään kelpaamattomina. Seuraavaksi voidaan tietysti kysyä, mitä miettii ihminen, joka laittaa nimensä tällaiseen paperiin. Sillä se, jos jokin, on radikaalia pahuutta: tappakaa heikot, tappakaa sairaat lapset.

”Itseisarvoinen tehokkuus ja kasvun vaatimus johtaa loogiseen päätepisteeseensä vietynä väistämättä myötätunnon ja ihmisyyden katoamiseen.”

Hitler ei ollut hullu. Hän ei ollut menettänyt järkeään, vaan – kuten sanonta kuuluu – kaiken muun paitsi järjen. Tietyssä mielessä tämä hänen allekirjoittamansa laki oli erinomaisen järkevä ja rationaalinen. Se edusti eräänlaista äärimmäistä tehostamista – säästyyhän kansantaloudelta huomattavasti resursseja ja voimavaroja, kun ei tarvitse hoitaa vakavasti sairaita tai vammaisia, eivätkä he voi siirtää haitallisia geenejään eteenpäin. Kansakuntien välisessä resurssikilpailussa, josta Hitler oli hyvin tietoinen ja joka kovasti vaivasi hänen mieltään, ei ole varaa heikkouteen.

Aina, kun kuulen tehostamispuhetta, mietin tätä Hitlerin allekirjoittamaa paperia. Sillä mitä muuta se on kuin äärimmilleen vietyä hyötyajattelua, jonka tieltä on poistettu kaikki inhimilliset esteet. Meillä ei ole varaa heikkouteen, laiskotteluun tai sairauteen, meillä ei ole varaa inhimillisyyteen, sillä muuten kilpailija tulee ja syö meidät elävältä. Kaikkien on joustettava, oltava ketteriä, otettava haasteet vastaan. Vuosi vuodelta vaatimukset lisääntyvät eivätkä ne lopu koskaan. Vihollinen on aina askeleen edellä. Itseisarvoinen tehokkuus ja kasvun vaatimus johtaa loogiseen päätepisteeseensä vietynä väistämättä myötätunnon ja ihmisyyden katoamiseen.

Tietenkään ihmistä ei tämän tyyppisen ajattelun nimissä ole välttämätöntä tappaa – riittää, että hänen annetaan pudota avun ja myötätunnon ulkopuolelle. Jonkinlaista vastaavaa ajatuksenkulkua tavoitteli myös Perussuomalaisen puolueen nykyinen puheenjohtaja ja ainakin gallupien mukaan Suomen suosituin poliitikko Jussi Halla-Aho, kun hän vajaat 15 vuotta sitten blogissaan kirjoitti: ”Ainoa mitattava ja siten kiistatta olemassaoleva ihmisarvo on yksilön instrumentaalinen arvo. Yksilöt voidaan perustellusti asettaa arvohierarkiaan sen mukaan, miten paljon heidän kykyjensä tai osaamisensa poistaminen yhteisön käytöstä heikentäisi yhteisöä.” (Kirjoituksia uppoavasta lännestä, huhtikuu 2005)

”Torjunnan logiikka vaatii, että omassa itsessä pelätty ja inhottu asia ilmaantuu vihan kohteeksi jossakin muualla.”

Sveitsiläinen psykoanalyytikko C. G. Jung loi toisen maailmansodan jälkeen käsitteen nimeltä ”varjo”, josta tuli eräs hänen tunnetuimmista ja kestävimmistä ajatuksistaan. Varjo tarkoittaa sellaisia ihmisen persoonallisuuden puolia, jotka ovat tavalla tai toisella hylättyjä, ”vääriä” tai häpeällisiä ja tämän seurauksena tietoisuudesta torjuttuja. Jungin mukaan ongelma kuitenkin on, että mikään, mikä on torjuttua, ei koskaan katoa, vaan palaa takaisin oireena. Niin kauan kuin sisäistä varjoa ei kohdata ja hyväksytä, se materialisoituu maailmassa.

Torjunnan logiikka vaatii, että omassa itsessä pelätty ja inhottu asia ilmaantuu vihan kohteeksi jossakin muualla. Omasta minuudesta torjuttu heikkous ja negatiivisuus ottaa muodon maailmassa ja heijastuu johonkin toiseen, ulkopuoliseen. Tämä ilmenee armottomuutena ja myötätunnon katoamisena. Ilmiölle tyypillinen toisessa näyttäytyvää heikkoutta kohtaan tunnettu viha oli kansallissosialistisen ideologian keskeisin rakennusaine ja vaikuttaa tänään, sosiaalisen median aikakaudella, ympäröivän meitä kaikkialla.

”Fasismi ei kasva mustiin pukeutuneista klanipäistä ja hakaristilipun heiluttajista.”

Jos emme tunne itseämme, meitä hallitsee torjunnan armoton logiikka: maailmassa, jossa pelätään köyhyyttä, on köyhä syyllinen, maailmassa, jossa kammotaan työttömyyttä tai epäonnistumista, syyllisenä on työtön. Näin päädymme vihaamaan juuri niitä, jotka eniten muistuttavat meitä omasta haavoittuvaisuudestamme ja jotka kipeimmin olisivat myötätuntomme tarpeessa.

Fasismi ei kasva mustiin pukeutuneista klanipäistä ja hakaristilipun heiluttajista. He ovat vain sen ikävästi silmään pistävä oire. Fasismi kasvaa meidän tavallisten ihmisten pelosta ja myötätunnottomuudesta. Fasismi on nimi sille, mitä ihmisten enemmistö haluaa silloin, kun maailma vaikuttaa pelottavalta ja sieluttomuus ottaa vallan: vahvan johtajan, rangaistusten ankaruuden ja leppymättömän vihan sitä kohtaan, joka on heikko ja ulkopuolinen.

He, joiden mielestä työntekijöiden oikeudet ovat laiskottelijoiden hyysäystä, köyhät itse syyllisiä kärsimyksiinsä, työttömät loisia, sodan jaloista pakenevat ihmiset raiskaajia ja huijareita, seksuaalisten vähemmistöjen oikeudet luonnonvastaisia, ihmisoikeudet kommunistien juonia ja perustuslaki liiketoiminnan este, ovat fasismin kasvot ja sen sydän – juuri he eikä kukaan muu. Siellä, missä on luvallista ja oikeutettua vihata, vihataan taukoamatta, kunnes viha hautaa alleen kaiken. Ei siis kannata keskittyä kiroamaan klanipäitä, paljon parempi on katsella peiliin. Kuinka syvä minun varjoni on, ja miten pitkälle se ulottuu? Missä määrin voin kohdata itseni ja omat heikkouteni?

”Tämä koirilleen jutteleva ja muiden ihmisten pahuutta murehtiva Hitler kiinnostaa minua – Hitler, joka omasta mielestään teki kaikkensa, jotta maailmasta tulisi parempi paikka.”

Hitlerin varjo oli valtava, se peitti alleen lähes koko hänen ihmisyytensä. Mutta silti hän oli ihminen, aivan niin kuin me muutkin. Sen jälkeen kun Saksan sotaonni kääntyi Stalingradissa ja Kolmannen valtakunnan tappio alkoi näyttää yhä todennäköisemmältä, Hitler vetäytyi julkisuudesta ja vietti aikaansa tekemällä pitkiä kävelyretkiä koiriensa seurassa ja valittelemalla kaikille vastaantulijoille ihmisten pahuutta. Tämä koirilleen jutteleva ja muiden ihmisten pahuutta murehtiva Hitler kiinnostaa minua – Hitler, joka omasta mielestään teki kaikkensa, jotta maailmasta tulisi parempi paikka. Tämä pieni mies, joka kuoli näkemättä mitään ja ymmärtämättä koskaan itsestään mitään, oli omasta mielestään historian ja olosuhteiden uhri. Hänen aikaansaamansa paha mahdollistui viime kädessä vain siksi, että niin hän kuin hänen kannattajansa jäivät itselleen niin pohjattoman vieraiksi.

Ei riitä, että tunnemme historiamme. Äärioikeiston viimeaikainen nousu kaikkialla läntisellä pallonpuoliskolla osoittaa, että ellemme tunne ja kohtaa myös omaa itseämme, historia ei kykene opettamaan meille yhtään mitään.