Kreikan kriisi on kirvoittanut erilaisia väitteitä EU-sääntöjen rikkomuksista, joille ei kuitenkaan löydy perusteita. Yksi näistä on, että EU-sopimukset kieltävät jäsenmaiden julkisten velkojen anteeksiannon, ainakin sellaisten, joissa velkaa ovat antaneet muut EU-maat tai instituutiot.

Väite, että EU-sopimukset kieltäisivät jäsenmaiden julkisten velkojen anteeksiannon perustuvat Lissabonin sopimuksen artiklaan 125.1. Englanniksi artikla lausuu seuraavaa (en muutaman guuglauksen jälkeenkään onnistunut löytämään virallista suomennosta, erilaisista blogikirjoituksista löytyy suomennos, joka kyllä näyttää viralliselta):

“The Union shall not be liable for or assume the commitments of central governments, regional, local or other public authorities, other bodies governed by public law, or public undertakings of any Member State, without prejudice to mutual financial guarantees for the joint execution of a specific project. A Member State shall not be liable for or assume the commitments of central governments, regional, local or other public authorities, other bodies governed by public law, or public undertakings of another Member State, without prejudice to mutual financial guarantees for the joint execution of a specific project.”

Mielenkiintoista on, että tässä ei missään kielletä sitä, että EU-maat kokonaisuutena tai yksittäin antavat lainaa toiselle jäsenmaalle. Eurooppa-oikeuden päätös hyväksyä Euroopan Vakausmekanismin (EVM) antamat tukilainat jäsenmaille vahvistaa jäsenmaiden tai instituutioiden oikeuden ja mahdollisuuden antaa lainaa jäsenmaille. Artiklassa ei myöskään sanota mitään tällaisten lainojen ehtojen muuttamisesta eikä lainojen anteeksiannosta, erityisesti se ei kiellä niitä.

Erikoista kieltäminen olisikin, kun katselee olemassa olevaa käytäntöä. Selvästi EU-maat ovat antaneet lainaa jäsenmailleen, erityisesti Kreikalle. Lainojen ehtoja on muutettu, korkoja laskettu ja lainojen maksuaikaa pidennetty. Nämä toimet on hyväksytty, eikä niitä ole kiistetty, vaikka ne merkitsevät sitä, että osa Kreikan lainoista on annettu anteeksi. Miksi suora lainojen osittainen anteeksianto olisi sitten kielletty? Mikä artiklassa vaatii sitä? Jos artikla ei kiellä lainojen koron alentamista nollaan (tai jopa negatiiviseksi) eikä lainojen takaisinmaksuaikojen lykkäämistä vaikkapa kolmenkymmenen (jota IMF nyt vaatii ja jolloin 3 prosentin diskonttauskorolla yli puolet Kreikan lainoista annettaisiin anteeksi), sadan tai tuhannen vuoden päähän, niin miten sen kieltäisi velkojen suoran anteeksiannon?

Yksi, ja itse asiassa ainoa, mahdollinen peruste vedota artiklaan 125.1. velkojen anteeksiannon estämiseksi on, että koska se kieltää EU:ta ja sen yksittäisiä jäsenmaita ottamasta kantaakseen muiden maiden velkoja, niin se kieltää lainojen anteeksiannon, koska anteeksiannetut velat tulevat velkojien kannettavaksi. Mutta jos kerran velananto jollekin maalle, että se pystyy maksamaan pois velkansa muille velkojilleen, on sallittua (kuten Eurooppa-oikeuden päätös hyväksyä EVM:n lainat kriisimaille, joilla ne maksoivat pois muita velkojaan), niin on selvää, että tämä tulkinta artiklasta on virheellinen (ks. myös tämä).

On hyvä huomata myös se, että artikla ei sano myöskään mitään Rahaliitosta erottamisesta maksukyvyttömyyden perusteella. Onkin ihmeellistä, että näihin perusteluihin viitataan jatkuvasti julkisessa keskustelussa ilman, että niitä kyseenalaistetaan.

Tämä on hyvä esimerkki siitä, että Suomessa perinteinen tapa tehdä talouspolitiikkaa, rapulointi, ongelmien ratkaiseminen takapää edellä, on myös Euroopassa vallitseva tapa. Mutta se, mikä sopii tai siis sopi Lalli Partiselle kaukalossa, ei välttämättä sovi politiikan teon perustaksi.

On outoa, kuinka kosto on käytännössä hyväksytty EU:n keskeiseksi politiikan teon ohjenuoraksi: Kreikkaa on nöyryytettävä, koska se ei ole toiminut oikein, viime vaiheissa jopa niin tökerösti, että kreikkalaiset ehdottivat järkeviä ratkaisuja kriisin ratkaisemiseksi ja siksi heidät pakotettiin vaihtamaan pääneuvottelijansakin.

Äärimmilleen rapulointi meni silloin, kun Euroopan Keskuspankin ei annettu turvata Kreikan pankkijärjestelmän maksuvalmiutta loppukevään kriisin aikana. Tämä sai aikaan paniikin, ihmiset ryntäsivät pankkeihin ja yrittivät tyhjentää tilinsä. Kun EKP:n sitten sallittiin lisätä rahoitustaan pankeille, niin rahoitukselle pantiin katto, mikä tietysti kiihdytti pankkipaniikkia entisestään. EKP ei tämän kriisin aikana tehnyt tällaista virhettä ensimmäistä kertaa, ks. tämä Paul De Grauwen kirjoitus. Ehkä joskus olisi hyvä ratkoa ongelmia yläpää edellä?

Yksi mahdollinen syy, miksi Euroopassa ongelmia ratkaistaan rapuloiden, voivat olla päätöksenteon pelisäännöt. Viime perjantaina Paula Mäkelä väitöstilaisuutensa alun esityksessään kertoi, miten hänen tutkimuksensa auttavat ymmärtämään sitä, miten viimeisissä Kreikka-neuvotteluissa päädyttiin siihen, mihin päädyttiin. Uskaliaimpien kannattaa siis katsoa täältä, ja vielä onnittelut Paulalle!

Avainsanat: Kreikka, rapulointi, velkojen anteeksianto

Aihealueet: Lajittelematon