Akseli Gallen-Kallelan Aino-taru sai aiheensa Kalevalasta. Ilman sensuuria Kalevalan kuvastossa olisi ollut paljasta pintaa paljon enemmänkin.

Akseli Gallen-Kallelan Aino-taru sai aiheensa Kalevalasta. Ilman sensuuria Kalevalan kuvastossa olisi ollut paljasta pintaa paljon enemmänkin. Arja Lento / Yle

Kansanrunousarkisto haluaa hälventää salaisuuden verhoa Kalevalasta ja Kantelettaresta sensuroitujen kansanrunojen edestä. Lönnrotin keräämät runot ja loitsut ovat kansanperinnettä siinä missä muutkin tekstit, ja niitä pääsee lukemaan jokainen.

Mistä on kyse? Lönnrotin keräämät seksuaalisävytteiset runot eivät koskaan päätyneet sellaisinaan Kalevalan tai Kantelettaren kansien väliin, sillä niitä pidettiin sopimattomina.

Myös tutkijat ja julkaisijat väheksyivät runoja kauan. Niitä alettiin tutkia tarkemmin vasta muutama vuosikymmen sitten.

Kansanrunoista on opittu paljon esimerkiksi historian naiskuvasta ja sukupuolisuudesta.

Kun Elias Lönnrot kokosi tutkimusretkiltään kerättyjä runoja ja loitsuja Kalevalaan, joutui hän jättämään osan teksteistä kansalliseepoksen ulkopuolelle. Seksuaalissävytteiset runonparret ja nimitykset eivät istuneet aikansa sivistyneistön moraalikäsitykseen, joten Lönnrot katsoi parhaaksi, ettei liian rohkealla julkaisuilla herätetä pahennusta.

Osa kansanrunoista painettiin Kalevalan sisarteoksena pidetyn Kantelettaren kansien väliin, mutta esimerkiksi sanat "pillu" ja "kyrpä" muunneltiin soveliaammiksi. Alkuperäisiä runoja karsastettiin vielä pitkään myös tutkijoiden ja julkaisijoiden keskuudessa.

– Aiemmin niiden katsottiin olevan vähäarvoisia ja milloin minkäkin ideologisen suuntauksen mukaan jollain tavalla torjuttavia, toteaa Suomen kirjallisuuden seuran Kansanrunousarkiston arkistonjohtaja Lauri Harvilahti.

Suhtautuminen on heijastellut sitä, millä tavalla kansa on ymmärretty: mitä kansa on ja minkälaista kulttuuria sen on sopivaa saada käyttöönsä. Parin viime vuosikymmenen aikana tutkijat ovat kuitenkin alkaneet lukea runoja uusin silmin.

Nämä runot ovat varmasti hyvä lisä, sillä ne antavat vähän toisenlaisen kuvan. Lauri Harvilahti

Pian he löysivätkin asioita, joihin muut eivät olleet kiinnittäneet huomiota. Lemmenherätys- ja synnytysloitsuista ja eroottisista runoista on opittu lisää esimerkiksi historian naiskuvasta.

– Niissä puhutaan niin sanotusta naisen väestä, miten naiseudella itsessään ja sukupuolielimillä on voimaa eli väkeä. Sitä tuodaan esille vaikkapa synnytysloitsuissa tai lemmenloitsuissa. Aihe oli jonkinlainen aluevaltaus pari vuosikymmentä sitten, Harvilahti kertoo.

Seksuaalisuus on aina ollut tärkeä osa kulttuuria

Vaikka nykyihminen saattaa hihitellä mielestään rivon kuuloisille kansanrunoille, Harvalahti korostaa, että runot edustavat aikansa normaalia kielenkäyttöä.

– On aina vaara, että on ennakko-oletus siitä, miten kansa on ajatellut. Sen takia nämä runot ovat varmasti hyvä lisä, sillä ne antavat vähän toisenlaisen kuvan.

Niiden katsottiin olevan vähäarvoisia ja milloin minkäkin ideologisen suuntauksen mukaan jollain tavalla torjuttavia. Lauri Harvilahti

Harvilahden mukaan seksuaalisuus on ollut hyvin tärkeä elementti kulttuurissa, kuten se on nykyisinkin. Huvittavissakin kansanrunoissa käsitellään usein tärkeäksi koettuja ja merkittäviä aiheita: esimerkiksi naimaonnen säilymistä tai lapsen syntymää.

– Sehän on ollut ihan normaalia kansanperinnettä siinä missä muukin. Näitä runoja on käytetty yhtenä tärkeän elämän osa-alueen kommentoivana ja myöskin parodisoivana perinteenä.

Runoja ei piilotella

Lönnrotin keräämää kansanrunoutta säilytetään Suomalaisen kirjallisuuden seuran Kansanrunousarkistossa. Suuri osa aikoinaan paheksutuista runoista on päässyt myös kansien väliin _Suomen kansan vanhat runot _-teoksen viimeiseksi niteeksi.

Harvilahti harmittelee, että edelleen moni tuntuu ajattelevan, että runoja piilotellaan.

– Kannattaa luopua siitä käsityksestä, että nämä runot olisivat täällä meillä jossain piilossa. Kuka tahansa pääsee tutustumaan niihin täällä meillä, ja ne ovat myös talletettuna tietokantaan (siirryt toiseen palveluun), Harvilahti lupaa.