Kuvitellaan jättimäinen suo.

Kuvitellaan koko Uudenmaan maakunnan kokoinen läntti lotisevaa jänkää, männynkäkkäränevaa ja lettoja ja keitaita koko matkan Hangosta Lapinjärvelle ja Kirkkonummelta Karkkilaan. Kaivetaan siihen ojia viidenkymmenen metrin välein, katsotaan kuinka hillanlehti kuihtuu ja viimeinen riekko liitää pois.

Töllistellään jänkän reunalla, kuinka suoekosysteemit kuihtuvat risukon tieltä, ihmetellään, että miten hiipatissa Lapinjärvestä tuli niin sakeavetinen ja miksi jokien pohjassa nuljuaa humus eikä taimen. Kutsutaan operaatiota metsätaloudeksi ja jätetään risuttuva rikottu suo siihen lapsille ällisteltäväksi.

Kolmannes maailman kaikista metsäojista on kaivettu Suomeen

Rahtusen pököpäistä? Varmasti. Mutta niin siinä kävi. 1960–1980-lukujen ojitushuumassa ojitettiin noin miljoona hehtaaria suota, siis suurin piirtein Uudenmaan pinta-alan verran. Metsä ei alkanut kuivattamisesta huolimatta koskaan kasvaa, mutta ojittaminen tuhosi ja uhanalaisti suoekosysteemit ja pilasi vesiä.

Se on metsätalouden kaapuun puettu miljoonan hehtaarin ekokatastrofi.

Kokonaisuudessaan suota kuokittiin pikkuista vaille pirun iso määrä. Jos metsäojitettu viiden miljoonan hehtaarin suoalue ”maakunnallistetaan”, se on melkein yhtä suuri kuin Oulun ja Kainuun maakunnat yhteensä, kuudennes koko Suomen pinta-alasta.

Ja ajatella, kolmannes maailman kaikista metsäojista on kaivettu Suomeen. Pari sataa kansallisvaltiota, joukossa isot sotkupossut Venäjä, Yhdysvallat ja Kiinakaan, ei pärjää pienelle ja sisukkaalle kansalle, jonka rakkain eepos alkaa sattuvasti lauseella: "Alussa olivat suo, kuokka – ja Jussi."

Että meniköhän taas pikkuisen överiksi? Varmasti. Ja mitä me teemme? Jatkamme tietenkin ojittamista, ja tuemme sitä avokätisesti valtion varoin, sillä kuten valtion Metsäkeskus sanoo (siirryt toiseen palveluun): ”Ojituksen avulla soistuneiden metsien vedenpintaa lasketaan, jolloin puusto kasvaa paremmin (…) Ojat on tarpeen kunnostaa yleensä 20–40 vuoden välein.”

Metsäojittamisen tuki maanomistajalle (siirryt toiseen palveluun) on jopa 60 prosenttia kunnostusojituskuluista.

Vanhojen ojitusten typpikuormat ovat jopa 2–3 -kertaiset uusiin ojiin verrattuna

Ojittamista jatketaan, koska se on metsätalouden näkökulmasta kannattavaa. Suuri osa metsäteollisuuden ja päättäjien mainostamasta ”metsät kasvavat enemmän kuin koskaan” -puheesta katetaan ojitettujen soiden puustonkasvulla.

Uusille suoalueille ei sentään enää mennä, eikä miljoonan hehtaarin hutiojittamista enää jatketa, mutta nykytiedon valossa metsäojitus on ongelmallista sittenkin.

Aiemmin luultiin, että ojitusten ravinnepäästöt vähenevät radikaalisti kun kymmenen vuotta ojittamisesta on kulunut. Luonnonvarakeskuksen (Luke) tutkijoiden mukaan asia onkin päinvastoin.

Kirjoitin reportaasin metsäojittamisesta Apu-lehteen (5.10.2017). Kysyin päättäjätaholta onko hallituksen vesiensuojeluun ja vaelluskalakantojen turvaamiseen tähtäävien kärkihankkeiden ja ojitustuen välillä ristiriitaa ja tiedustelin Luken johtavalta tutkijalta Mika Niemiseltä ravinnepäästöistä.

Hän kertoi, että vanhojen ojitusten typpikuormat ovat jopa 2–3-kertaiset uusiin ojiin verrattuna. Nieminen arvioi, että tulevaisuudessa ravinnekuormat kasvavat vielä tätäkin suuremmaksi, kun turvemetsiä aletaan hakkaamaan.

Vaikka jotenkin pystyisi perustelemaan itselleen humuskuormat, jotka pilaavat vaelluskalojen kutusoraikot, vaikka jotenkin sietäisi vesien rehevöitymisen siksi, että neljä miljoonaa hehtaaria kunnostusojitusta tarkoittaa kansantaloudellista hyvää, sitä Uudenmaan kokoisen suoalueen nykytilaa ei voi mitenkään hyväksyä.

*En voi käsittää, *että valtion kassa on auki päästöjä lisäävälle kunnostusojittamiselle, mutta miljoonan hehtaarin ympäristötuhon jälkiä on ennallistettu luonnontilaan vasta puoli prosenttia eikä paljon enempää ole luvassa, sillä ennallistamista pidetään liian kalliina.

Ei kai se, että ympäristönpilaajia on keskuudessamme paljon, vie pois sitä periaatetta, että aiheuttaja maksaa sen minkä tuhosi

Eikö miljoonan hehtaarin kiihtyvä ravinnekuormitus ja ekosysteemien tuhoaminen sitten ole kallista?

Eikö takavuosikymmenten ojitushulluus ole kansallinen häpeä ja kollektiivinen ympäristörikos ja poissa luonnon ja sitä kautta myös omasta ja lastemme hyvinvoinnista?

Ja ei kai se, että ympäristönpilaajia on keskuudessamme paljon, vie pois sitä periaatetta, että aiheuttaja maksaa sen minkä tuhosi. Jos eivät ojittajat takavuosina tienneetkään mitä tekivät, me emme pääse enää faktoja pakoon.

Suomi vaurastui sotien jälkeen hurjalla tahdilla. Sanotaan, että vaurastuimme kovalla työllä, mutta yhtä lailla vaurastuimme velalla, jonka myönsi pakon edessä suomalainen luonto. Metsistä, soilta ja vesistä otettiin kansakunnan tarpeisiin enemmän kuin se kesti.

Yksi suurista luotonantajista makaa korpiemme alavissa paikoissa, jossa ennen asteli arvokas kurki ja päkätti ponteva riekko. Aikooko suomalainen tosiaan jättää miljoonan hehtaarin velkansa maksamatta?

Pekka Juntti

Kirjoittaja on Ruotsin Haaparannalla asuva, Lapissa työskentelevä palkittu toimittaja ja kolmen lapsen isä. Vapaa-aikanaan hän hortoilee pohjoisen talousmetsissä kädessään hinkki tai haulikko.