Ilman todellista vuoropuhelua julkinen keskustelu junnaa paikallaan ja kohut paisuvat.

Sunnuntaina 18.12. lukuisat tiedotusvälineet siteerasivat pääministeri Juha Sipilän (kesk) blogia, jossa hän kommentoi oikeuskansleri Jaakko Jonkan Helsingin Sanomissa esittämää kritiikkiä kehnosta lainvalmistelusta.

Pääministerin haastatteluja ei näkynyt, sillä hän ei sellaisia antanut.

Blogit, twiitit ja Facebook-päivitykset ovat yhä useammin poliitikkojen käytössä, kun he haluavat kertoa näkemyksiään julkisuuteen.

Toimittajat saavat tyytyä siteeraamaan poliitikkojen tai heidän avustajiensa valmiiksi muotoilemia lauseita – haastatteluja kun ei välttämättä irtoa. Haastattelupyyntöön voi saada vastaukseksi kehotuksen ”lue blogi!”

Poliitikkojen toiminta on toki ymmärrettävää julkisuuden hallinnan näkökulmasta, sanoo Tampereen yliopistossa muun muassa medioitumista ja päätöksentekoa tutkiva Esa Reunanen. Blogitekstissä asian voi esittää omasta näkökulmastaan ja omin sanoin.

Kehityksessä on kuitenkin huolestuttavakin puoli. Se heikentää poliitikkojen ja toimittajien vuoropuhelua. Keskustelua ei synny, koska poliitikot pallottelevat omalla kentällään eivätkä toimittajat pääse esittämään tarkentavia kysymyksiä.

”Poliitikkojen kansalaissuhteeseen kuuluu velvollisuus altistua kritiikille ja kysymyksille”, Reunanen sanoo.

Kun dialogi puuttuu, asioiden eteneminen hidastuu eivätkä ongelmat ratkea. Julkinen keskustelu junnaa paikallaan.

Poliitikot ovat toki ennenkin yrittäneet irtisanoutua journalismista. Viime vuosina tätä ovat kenties eniten yrittäneet perussuomalaiset. Jo 2011 Jussi Halla-aho suuttui Aamulehdelle niin, että kieltäytyi kommentoimasta lehdelle enää mitään asiaa.

Nyt toimittajien kanssa hankauksessa on kuitenkin vallassa oleva pääministeri.

Kello 13.02 tekstiviestillä haastattelupyyntö keskustan eduskuntaryhmän puheenjohtajalle Antti Kaikkoselle, puoli tuntia myöhemmin Kaikkoselta tekstiviestillä vastaus, että haastattelu sopii. Kello 13.39 hän soittaa.

Näin sujuvasti poliitikon parhaimmillaan tavoittaa. Kaikkonen on myös tunnettu ahkerana ja helposti lähestyttävänä viestijänä. Hän bloggaa, twiittaa ja kirjoittaa päivityksiä Facebookiin. Ajankohtaisia poliittisia kysymyksiä hän sanoo käsittelevänsä blogissa, sosiaalisessa mediassa voi sitten olla jotain kevyempääkin.

Mitä ajattelet siitä, että kun toimittaja pyytää poliitikolta kommentteja, poliitikko kehottaa lukemaan ne blogistaan?

”Harvemmin itse toimin niin”, Kaikkonen sanoo. ”Jos toimittaja haluaa keskustella ja aikaa on, niin ei se minusta ole kohtuuton tehtävä.”

Erityisesti vaikeissa kysymyksissä blogin taakse voi piiloutua vain hetkeksi.

”Ei poliitikko kovin pitkään voi väistellä hankalia kysymyksiä. Jossain kohdassa niihin on kuitenkin pakko vastata.”

Kaikkosen mukaan viestinnästä keskustellaan välillä keskustan eduskuntaryhmässäkin, ja edustajia on kannustettu hyödyntämään somen mahdollisuuksia. Puolueessa ei Kaikkosen mukaan ole ryhdytty erityisoperaatioihin, vaikka pääministerin hankala mediasuhde on herättänyt laajaa keskustelua.

”Lähinnä pääministeri on harrastanut itsetutkiskelua”, Kaikkonen sanoo.

Kun julkisuuteen nousee jokin kritiikin kohde, asia paisuu ja lieventävät asianhaarat katoavat.

Netin on ajateltu romuttavan perinteisen median asemaa julkisuuden portinvartijana. Poliitikko ei enää tarvitse toimittajaa välittämään mielipiteitään yleisölle, vaan hän voi julkaista ne itse.

Esa Reunasen mielestä muutos on toki todellinen, mutta ei niin suuri kuin helposti ajatellaan.

”Poliitikot tarvitsevat edelleen myös perinteistä julkisuutta, oma blogijulkisuus ei korvaa sitä. Valtamedian julkisuus on haluttua ja kilpailtua.”

Televisiolla, radiolla ja sanomalehdillä on edelleen iso yleisö ja suuri merkitys yhteiskunnallisen keskustelun kannalta. Suomessa on yhä olemassa niin sanottu yleisjulkisuus, jossa erilaiset näkemykset voivat esiintyä rinnakkain ja jonka organisoijina toimittajat toimivat.

Reunanen ei vetäisi Sipilän tapauksesta liian pitkälle meneviä johtopäätöksiä: ”Tässä ei välttämättä ole kyse mistään linjasta. Voi olla, että Sipilä on herkkänä ja väsynyt Terrafame- ja Yle-kohuista.”

Miksi poliitikot sitten eivät halua olla haastateltavina vaan mieluummin bloggaavat? Yksi syy löytyy journalismin tavasta toimia.

Esa Reunasen mielestä journalismilla on taipumusta yksiniittisyyteen: Kun julkisuuteen nousee jokin kritiikin kohde, asia paisuu ja lieventävät asianhaarat sekä tilanteen monimutkaisuus katoavat. Syntyy mittakaavaharha.

Tämä saattoi vaikuttaa myös siihen, miten oikeuskansleri Jaakko Jonkka reagoi sunnuntaina.

Aamulla hän oli kritisoinut Helsingin Sanomissa lakien valmistelua, päivällä hän lievensi lausuantoaan Ylellä ja illalla taas sanoi seisovansa alkuperäisten lausuntojensa takana.

”Kenties Jonkkakin säpsähti kohun voimakkuutta.”

Reunasen mielestä mittakaavaharha ei synny yksittäisestä jutusta vaan kokonaisuudesta ja volyymista, jota vahvistaa yksioikoinen kommentointi sosiaalisessa mediassa.

Antti Kaikkonen näkee saman ongelman. Hän uskoo sen johtuvan toimitusten kaventuneista resursseista. Se on johtanut leikkaa–liimaa-journalismiin, aiheiden kopioimiseen toisilta tiedotusvälineiltä. Ja usein omaan juttuversioon on tietysti saatava vielä hiukan lisää dramatiikkaa verrattuna kilpailijan uutiseen. Ainekset asian paisumiseen ovat valmiit.

Mitä toimittajat ja poliitikot sitten voisivat tehdä, jotta yhteiskunnallinen keskustelu säilyisi ja voisi hyvin?

Reunasen mielestä yhteisistä pelisäännöistä on käytävä jatkuvaa keskustelua.

Toimittajien pitää säilyttää kriittinen toimintatapansa, mutta olla myös luotettavia. Luottamus häviää, jos poliitikko esimerkiksi kokee, että hänen asiansa esitetään tavalla, jota hän ei itse tunnista. Poliitikkojen taas on oltava valmiita altistumaan kritiikille. Se kuuluu heidän työhönsä.