ALS iskee yllättäen terveisiin ihmisiin. Kestävyysurheilijat ovat sairastuneiden joukossa yliedustettuina, ylipainoiset ja alkoholin liikakäyttäjät aliedustettuina. Alkuvaiheessa mikään ei viittaa parantumattomaan sairauteen – minäkin epäilin ensimmäisen puoli vuotta huonon toimistoergonomian aiheuttamia rannevaivoja. Diagnoosin saaminen on yleensä pitkä prosessi, kun kunnon biomarkkeria ei ole, ja kuullessaan sairauden olevan ALS potilas on usein jo aika huonossa kunnossa. Kun tähän laskee mukaan joillekin diagnoosista seuraavan lamaannustilan ja keskimäärin parin vuoden elinajan, niin ihmekös tuo jos älämölön pitäjiä ei löydy ja tauti pysyy marginaalissa.

On mielenkiintoista leikkiä ajatuksella, että ne reilut 10000 suomalaista, jotka tulevat sairastumaan elämänsä aikana ALSiin, saisivat siitä ennakkotiedon tänään. Mikään muu ei muuttuisi eikä tauti olisi yhtään yleisempi kuin nyt, mutta yhtäkkiä meillä olisi käsissämme kansallinen katastrofi ja nuo kymmenen tuhatta nousisivat barrikadeille vaatimaan parannusta tilanteeseen.

Vaan kun eivät tiedä, ovat hiljaa diagnoosiinsa asti, ja sitten on liian myöhäistä. Eikä barrikadilla ole isommin seuraa, kun muutkin odottavat diagnoosia ennen kuin heräävät toimimaan.