Muusikko ja kirjailija Kauko Röyhkän tahti on suorastaan hengästyttävä. Juuri ilmestyneen levyn lisäksi syksyllä julkaistaan uusi romaani. Röyhkää leimaa rohkeus: hän ei kaihda puhua aroistakaan asioista, kuten seksistä ja seksuaalisuudesta.Tapaamme joka sunnuntai kulttuurivieraan, jolla on ajankohtaista asiaa.

Turussa viimeiset seitsemän vuotta asunut Kauko Röyhkä herättää huomiota missä liikkuukiin. Kun Röyhkä astuu sisälle Aurajoen rannalla sijaitsevaan kahvilaan, pitkä mies tuntuu täyttävän koko paikan tummalla karismallaan.

Röyhkän jo 1970-luvulla alkanut taiteellinen ura on rönsyillyt kirjallisesta tuotannosta lukuisiin musiikillisiin projekteihin. Äskettäin julkaistulla Röyhkä/Inginmaa/Hypnomen-levyllä operoivat Röyhkän lisäksi pitkän linjan instrumentaaliyhtye Hypnomen sekä uusi laulajatulokas Anna Inginmaa.

– Olen aina tykännyt svengaavasta musiikista. Uutta tässä projektissa on se, että naisääntä käytetään enemmän ja että siinä on toinenkin soololaulaja. Meidän äänemme täydentävät toisiaan siten, että minähän olen pikemminkin puhelaulaja ja pidän lauluista, joissa on mahdollisimman vähän nuotteja. Anna voi sitten vetää ne nuotillisemmat osuudet, Röyhkä vitsailee.

Oman identiteetin vahvuus

Röyhkällä on viime vuosina ollut lukuisia yhteistyöprojekteja muun muassa Uhrijuhla-yhtyeen sekä psykedeelisestä musiikistaan tunnettujen Mika Rätön ja Jussi Lehtisalon kanssa. Artisti ei ole halunnut polkea paikallaan.

– Minulla oli oma bändi 27 vuoden ajan. Ajattelin että tällaisten eri kokoonpanojen kanssa levyttäminen ja erilaisten konseptien keksiminen tekee musiikistani mielenkiintoisempaa.

– Huono puoli tässä on ollut se, että ihmiset ovat epäluuloisia ja haluaisivat, että levyn kannessa lukisi pelkästään Kauko Röyhkä. Identiteettini on kylläkin sen verran voimakas, ettei se katoa minnekään. Päin vastoin, yhteistyöprojektit tuovat taiteilijakuvaani jotakin uutta.

Voimakkkaalle identiteetille on ollut käyttöä jo Röyhkän kotikaupungissa Oulussa.

– Kun aloittelin uraani Oulussa, se oli kaupunki jossa ihmiset olivat joko urheilijoita tai uskovaisia, muita vaihtoehtoja ei juuri ollut. Löysin kuitenkin henkilöitä, jotka eivät sopineet noihin kuvioihin ja joiden kanssa pystyin tekemään ensimmäisiä taidejuttujani.

Jussi Mankkinen / Yle

Nuoruuden hurmaa

Röyhkä/Inginmaa/Hypnomen-levyltä nousee esiin Nuoruus-kappale, joka kertoo Röyhkän ensimmäisestä tyttöystävästä.

– Se oli sellainen vähän kimurantti suhde. Kirjoitin jo silloin ensimmäistä romaaniani, pöydällä oli kirjoituskone ja siinä lojui papereita. Tyttöystäväni ei koskaan kysynyt, mitä kirjoitan ja minä taas en koskaan kertonut, mitä olin tekemässä. Hän varmaan luki hyvää kirjallisuutta ja pelkäsi, että olen täydellinen pettymys, että on parempi, ettei puutu siihen, mitä olin kirjoittamassa.

– Aina välillä haikailen nuoruuden perään. Se oli aikaa, jolloin monet asiat kuten taide, musiikki ja kirjallisuus avautuivat ja tulivat läheisiksi. Toisaalta taas seksuaalisuus puhkesi kukkaan. Ensimmäinen tyttöystävä ja toisen ihmisen läheisyys olivat voimakkaita kokemuksia.

Puhetta seksistä

57-vuotias Röyhkä on aina hallinnut ärsyttämisen ja provosoinnin jalon taidon. Jo Steppaillen-ensisinglen räyhäkäs ote ja artistin venkoileva imago saivat monet näkemään punaista. 90-luvulla Röyhkä flirttaili avoimesti okkultismin kanssa. Viime aikoina taiteilija on puhunut avoimesti seksistä ja seksuaalisuudesta. Sekin on ärsyttänyt monia.

– Eikös tuo nyt ole aivan totta, että kyllähän se hyvä seksi nostaa itsetuntoa. Sehän on selvä juttu. Jos kukaan ei huoli sinua ja et pääse koskaan ketään panemaan, niin kyllähän sitä silloin on aika maassa ja masentunut.

Röyhkän mukaan seksistä kirjoittavia ja puhuvia miehiä leimataan, naisia ei. Seksistä kirjoittava nainen on rohkea ja taiteellinen, mies taas irstas ja alatyylinen. Naiselle seksistä puhuminen on luvallisempaa kuin miehelle.

– Miehet harjoittavat usein itsesensuuria, eivätkä uskalla ilmaista asioita kuten ajattelevat. Pelätään, että leimaudutaan joksikin ihmeen seksifanaatikoksi, ja etenkin kulttuuripiireissä jyllää tietynlainen feminismi, joka ehkäisee asioiden kertomista miesten näkökulmasta. Minun mielestäni on täysin luontevaa, että molemmilla sukupuolilla on seksuaalisuutensa ja että esimerkiksi vanhemmalla miehellä on myös oma seksuaalisuus tallella. Ei se ole sieltä minnekään kadonnut.

Röyhkä ei halua kiistää sitäkään, että seksi oli myös yksi syy hänen uravalinnalleen.

– Minulle seksi on ollut elämän suola. Lähdin mukaan rokkikuviohin tietenkin siksi, että pidän musiikista, mutta myös sen takia, että tässä on mukana tietynlainen seksuaalinen vetovoima, eli juuri tästä naiset pitävät.

Röyhkälle nainen on muusa.

– Kun näin Patti Smithin ensialbumin kannen ajattelin, että jumalauta, tuollaisen naisen minä haluan, missä niitä oikein on. Smithistä näki heti, että tuossa on taidenainen, jossa on poweria.

Jussi Mankkinen / Yle

Takahuoneissa tapahtuu

Viime vuonna Röyhkä kohahdutti Soundi-lehdessä julkaistuilla 16 tarinalla, joissa kerrottiin suorasukaiseen tyyliin siitä, mitä keikkamatkoilla ja takahuoneissa oikeasti tapahtuu. Vaikka lehden päätoimittaja olisi halunnut jatkaa sarjaa, vastaanotto oli Röyhkän mukaan muuten tyrmäävää. Niinpä sarja lopetettiin.

– Parin tyypin kanssa oli puhetta, että ei tuollaista voi kirjoittaa. Olen oikeasti elänyt tällaista elämää ja kirjoittanut omista kokemuksistani, joten miksi ihmeessä en muka niistä saisi kirjoittaa. Kyllä ne kaikki olivat tositarinoita. Ihmiset eivät ehkä halua avata silmiään tuollaiselle todellisuudelle, Röyhkä pohtii.

– Kuvasin yksinäisyyden tunnetta sekä varsin kylmää ja vieraantunutta maailmaa, jossa myös seksillä oli paikkansa. Ehkä näistä sitten toivottiin jotakin hauskoja pikku rokkijuttuja. Sellainen kiva nahkahousumeininki näistä oli kyllä kaukana.

Samalla mitalla takaisin

Vaikka Röyhkä on herättänyt ihmisissä tunteita laidasta laitaan, hän kokee saaneensa osakseen varsin vähän suoranaista vihapuhetta.

– Olen yleensä antanut samalla mitalla takaisin. Ihmisillä on kuitenkin jonkinlainen kunnioitus meikäläistä kohtaan, ne tietävät että olen tehnyt ison määrän keikkoja, enkä ole asunut missään suojatussa ympäristössä.

– Esitin taannoin tunnusmusiikin Suomi on ruotsalainen -ohjelmasarjaan, jonka toimittajat saivat tappouhkauksia. Minä en saanut siitä sellaista palautetta. Toimittajat elelevät pitkälti omissa ympyröissään, eivätkä joudu olemaan kovin paljon kansan parissa. Toimittajat voidaan kokea eliittiporukkana, jota voi sitten uhkailla.

Röyhkän mukaan kotimainen keskusteluilmapiiri ei ole mennyt kovinkaan hyvään suuntaan.

– Kohteliaisuussääntöjä ei oikeastaan enää ole, se on mennyt sellaiseksi loanheittämiseksi. Ei tämä minusta kovin kivaa ole ja kaipaisin kyllä jonkinlaista itsehillintää, turha tässä on alkaa mitään vihollisuuksia lietsomaan.

Jussi Mankkinen / Yle

Uusi romaani syksyllä

Sekä muusikkona että kirjailijana Röyhkä on ollut suomalaisen mittapuun mukaan poikkeuksellisen tuottelias, eikä tahti ole hiipumaan päin. Tällä hetkellä Röyhkä vaikuttaa Uhrijuhla-yhtyeessä, tekee yhteistyötä vibrafonisti Severi Pyysalon kanssa, levyttää The Boots-bändin uutta albumia ja lisäksi hänellä on musiikkiprojekti, jossa hän soittaa kaikki kitarat itse – puhumattakaan ahkerasta keikkailusta Anna Inginmaan ja Hypnomenin kanssa. Uusi romaani ilmestyy syksyllä.

– Tein jo 90-luvulla käsikirjoituksen _Lapin poika _-lyhytelokuvaan. Ryhdyin käsittelemään tuota tarinaa uudestaan ja tein siitä nyt romaanin. 70-luvun alussa lappalaispoika lähtee rokkityttöjen perässä Helsinkiin. Kirja käsittelee 20 vuoden jaksoa, sitä kuinka nuoruuden unelmat muuttuvat aikuisiän todellisuudeksi.

– Jotain itseänikin siinä on, mutta enhän minä sellainen Lapin poika ole, vaikka murteen osaankin, Röyhkä virnistää.