”Onko sinusta paha, jos enkeli hakee sinut pois”, kysyi äiti 10-vuotiaalta Rauha Anttilalta, kun tämä oli kuolla keuhkokuumeeseen. ”Ei, ei sitä tarvitse itkeä”, vastasi Rauha.

–Henkiin jäämisestäni ei annettu toiveita, Rauha Anttila kertoo lapsuudestaan, jota varjosti toistuvasti keuhkokuume. Tilanne parani, kun hän sai oikean lääkkeen.­

Sain ensimmäisen keuhkokuumeen kolmevuotiaana, sen jälkeen niitä oli joka vuosi. Henkiin jäämisestäni ei annettu toiveita, mutta äiti oli sitkeä, Rauha Anttila, 76, muistaa.

Rauha Anttilan vanhemmat olivat pientilallisia Kiimingissä. Lapsia syntyi neljä, joista yksi kuoli lapsena. Raha oli tiukassa, mutta nälkää perhe ei nähnyt, sillä oma maa tuotti riittävästi satoa.

Vuonna 1950 Rauha-tyttö oli 10-vuotias – ja sairaampi kuin koskaan ennen. Sairaalassa vanhemmille kerrottiin, että tytön henki voitaisiin pelastaa uudella streptomysiini-antibiootilla.

– Mutta se olisi maksanut yhden lehmän verran, meillä oli lehmiä vain kaksi. Lehmien lisäksi oli vain työkyvytön vanha hevonen, jota yritettiin lihottaa lihanluovutukseen, Rauha Anttila kertoo.

Kuvassa Rauha-tyttö (toinen vasemmalta) Aarno-veljen, Sirkka-serkun ja Jorma-pikkuserkun kanssa Kiimingissä 1940-luvun puolivälissä. – Nahkasaappaat olivat kotitekoiset ja sukat paikattuja, Rauha Anttila kertoo.­

Vanhemmilla ei ollut vaihtoehtoja: he halusivat pelastaa lapsen. Niinpä Rauha alkoi saada Oulun lääninsairaalassa streptomysiiniä, josta oli tulossa perheelle kallis lasku.

Eräänä päivänä tapahtui ihme: Unicef ilmoitti antavansa Rauhalle lääkkeen lahjana. Se tarkoitti, että perhe sai pitää molemmat lehmänsä.

Rauha-tyttö oli sairaalassa maaliskuusta heinäkuuhun. Ja parani.

– Muistaakseni Unicef antoi myös kouluun maitojauhetta ja D-vitamiinia, Rauha Anttila kertoo kotonaan Helsingissä.

Anttilan mielestä on tärkeätä, että ihmiset tietävät Unicefin avun kohdistuneen myös suomalaisiin apua tarvitseviin lapsiin silloin, kun täällä oli vaikeat ajat.

”En kuule enää hengitysääniä”

Jos Rauha-tyttö ei olisi saanut lääkettä, hän olisi luultavasti kuollut. Ennen kuin hän joutui sairaalaan lääkäri oli sanonut: ”En pysty auttamaan, en kuule enää hengitysääniä”.

– Keuhkopussit olivat niin tulehtuneet, ettei hengitysääniä kuulunut, Rauha Anttila tietää syyksi lääkärin dramaattiseen lausahdukseen.

– Seuraavana yönä heräsin siihen, että äiti istui sänkyni laidalla ja itki. Hän kysyi: ”Onko sinusta paha, jos enkeli hakee sinut pois?” Vastasin, että ei, ei sitä tarvitse itkeä, Rauha Anttila muistaa.

Kuolema kuulosti silloin hänestä melkein samalta kuin olisi lähdössä kylään uuteen paikkaan. Ei sen kummemmalta.

– Kuolemanpelko tuli sitten myöhemmin teini-iässä, Anttila hymähtää.

Sairaalassa Rauha oli toisen tytön kanssa varastohuoneessa, koska tilaa ei ollut muualla. Leluja ei ollut, vain yksi kuvakirja.

– Sairaalasängyssä maatessani ajattelin, että kyllä minä paranen ihan pian. Opettelin itsesuggestiota, Anttila naurahtaa.

–Vieläkin olen kiitollinen Unicefille lääkkeestä, jonka lapsena sain. Joka jouluksi ostan heidän korttejaan ja olen kuukausilahjoittajana, Rauha Anttila kertoo.­

Senkin Anttila muistaa, että hän kulutti aikaa seuraamalla varpaitaan. Hän oli hyvin laiha ja halusi nähdä, milloin varpaisiin tulee lihaa luiden päälle.

– Mutta ensimmäisen kuukauden sairaalassa ajattelin vain karkaamista, Anttila muistelee.

Aamut olivat pahimpia. Rauhan vatsaan työnnettiin joka aamu letku, jonka avulla etsittiin mahdollista tuberkuloosia, joka oli yleinen sairaus.

Eräänä päivänä Unicefin virkailijat tulivat sairaalaan ihan Amerikasta asti katsomaan avun kohteena olevia lapsipotilaita. Rauha ja hänen potilastoverinsa odottivat kovasti vierailua.

– Minulla oli oikein rusetti päässä ja puhdas mekko, mutta sairaalassa päätettiinkin näyttää Unicefin virkailijoille vain toinen meistä, Anttila kertoo pettymyksestään, kun hän ei päässytkään tapaamaan tärkeitä vieraita.

Jälkeenpäin Rauha Anttila on ymmärtänyt, että hän oli kuitenkin onnenpekka. Aivokalvontulehdusta sairastanut huonekaveri menetti kuulonsa, ilmeisesti lääke ei ollut hänelle sopiva.

– Seuraavana vuonna sain taas keuhkokuumeen, mutta silloin lääke kuului jo sairaalamaksuun, Anttila kertoo.

Streptomysiini oli aikoinaan pelastus varsinkin monille keuhkosairaille. Enää se ei ole Suomessa käytössä.

” Yöllä heräsin siihen, että äiti istui sänkyni laidalla ja itki. Hän kysyi: ’Onko sinusta paha, jos enkeli hakee sinut pois?’ Vastasin, että ei, ei sitä tarvitse itkeä.”

Rauha Anttila meni naimisiin ja sai kaksi lasta. Tänä päivänä hän asuu miehensä ja Oiva-koiran kanssa. Paljon on tapahtunut, mutta eräs asia ei ole muuttunut: Rauha Anttila sairastuu edelleen helpolla keuhkokuumeeseen. Hänelle on tullut myös muita keuhkosairauksia.

– Erilaiset keuhkosairauteni johtuvat uusimpien tutkimusten mukaan entsyymipuutoshäiriöstä, Anttila kertoo.

Rauha Anttilalla on myös harvinainen kasvainsairaus. Hänen maksassaan on lukuisia etäispesäkkeitä. Kun sairaus löydettiin, lääkäri sanoi, ettei siihen heti kuole. Siitä on nyt 25 vuotta.

– Edelleen paranen keuhkokuumeestakin, Anttila kertoo.

Kasvain- ja keuhkosairautensa takia Anttila lopetti työt Arabian posliinitehtaan koristelijana 54-vuotiaana. Sairauksistaan huolimatta hän vaikuttaa pirteältä ja iloiselta.

– Vieläkin olen kiitollinen Unicefille lääkkeestä, jonka lapsena sain. Joka jouluksi ostan heidän korttejaan ja olen kuukausilahjoittajana.

Katso alla olevalta videolta, miten Unicef auttoi nuorta Irja Vuorista.