Ilman luottamusta yhteisöön olisimme köyhiä ja kurjia.

Rahaa saa palkkana tai avustuksena ja sillä voi ostaa tavaroita ja palveluita. Tuntuu itsestäänselvältä – kunnes maksuvaikeudet ja talouskriisit havahduttavat kysymään, mitä raha oikeastaan on ja mistä sitä syntyy.

Raha on velkaa. Raha on sopimus. Raha on vaihdon väline, kirjanpidon mitta ja arvon säilyttäjä. Näin luonnehtivat oppikirjat, mutta tyhjentävää määritelmää tuskin löytyy: raha on niin erottamaton osa yhteiskuntaa, että sen täydellinen ymmärtäminen vaatisi koko ihmiskunnan toiminnan ymmärtämistä. Oleellisen voi silti ymmärtää selvittämällä, mistä raha saa arvonsa.

Rahan arvon perustan paljastaa sen syntymä: uutta rahaa syntyy, kun pankki myöntää lainan luotettavaksi arvioimalleen taholle. Raha ei nykyään sitoudu kulta- vaan luottokantaan.

Koska raha on luottamusta, talouskriisien ratkaisukin on pohjimmiltaan yksinkertainen: on palautettava luottamus ihmiseen.

Helpommin sanottu kuin tehty: luottamukselle on löydyttävä myös katetta, sillä katteettomaan uskoon perustuva rahakupla poksahtaa, kun bluffi paljastuu ja epäluottamus vain syvenee. Katetta ei tarvitse kuitenkaan olla heti, vaan tulevaisuudessa – sitä juuri on luottamus, josta raha saa arvonsa.

Vain murto-osa maailman rahavaroista voidaan vaihtaa konkreettisiksi hyödykkeiksi tässä ja nyt. Rahatalouden epäilijät esittävät tämän todisteeksi siitä, että raha on vain katteeton pyramidihuijaus. Mutta samalla epäilijät jättävät huomiotta sen mittaamattoman arvon, joka ihmiseen luottamiseen liittyy – kenties siksi, että heiltä itseltään tuo luottamus puuttuu!

Jos rahan arvo olisi sidottu vain välittömästi realisoitaviin hyödykkeisiin, eläisimme köyhyydessä ja kurjuudessa. Ajatellaan vaikkapa tulevan vuosikymmenen ruokasatoa: sitä ei voida syödä tänään, mutta se on ihmiselle elintärkeän arvokas. Tai miten hullua olisikaan pitää tiedettä, sivistystä ja terveyttä arvottomina vain koska niitä ei voida vaihtaa kullaksi tai ravinnoksi juuri nyt!

Sijoittaminenkin on luottamusta, joka järkevästi kohdistettuna synnyttää lisää luottamusta, vaurautta ja hyvinvointia. Kun ravinnon ja asunnon kaltaiset tarvehierarkian perusteet ovat kunnossa, tiede ja sivistys ovat pitkällä aikajänteellä osoittautuneet ihmiskunnan ylivoimaisesti tuottavimmiksi sijoituskohteiksi. Tieteen ja sivistyksen mitattavissa oleva tuotto syntyy kuitenkin ilmeisesti liian pitkällä aikavälillä, jotta nykyinen hallintojärjestelmä osaisi antaa sille ansaitsemansa arvon.

Sijoittaminen voi tuottaa myös tappiota, jos se vähentää luottamusta. Esimerkiksi jokainen asevarusteluun sijoitettu miljardi voi vähentää ihmiskunnan todellista vaurautta usealla miljardilla, koska aseisiin kuluvien luonnonvarojen lisäksi ihmistä vastaan suunnatut aseet väistämättä heikentävät luottamusta ihmiseen. Varustautuminen ympäristökatastrofien ja asteroiditörmäysten kaltaisia yhteisiä ulkoisia uhkia vastaan voi sen sijaan jopa lisätä luottamusta ihmiseen.

Rahatalous ei ole nollasummapeliä, jossa yhden voitosta seuraa toisen tappio, vaan toistuvaa vangin dilemma -peliä, jossa pidemmän päälle kivat kaverit voittavat ja yhteistyö palkitaan.

Yhteistyön vaihtoehtona on irrationaalisten pelkojen, kateuden ja ahneuden ajama lyhytnäköinen edun tavoittelu, mikä tuottaa lopulta pelkkiä häviäjiä. Niinpä siemenperunoitaan ei kannata rynnätä kaivamaan kylvöstä, vaikka uhitteleva naapuri veistelisi omistaan ammuksia. Epäluottamuksesta tulee nopeasti itseään toteuttava ennuste.

Arkielämässä rahan luonteen pohdinta saattaa tuntua tarpeettoman syvälliseltä. Rahan ymmärtämisellä voi kuitenkin olla tulevaisuutemme kannalta ratkaiseva merkitys: mitä paremmin sen sisäistämme, sitä järkevämmin osaamme sijoittaa rajalliset voimavaramme aidosti arvokkaaseen ja jättää populistien lupaukset omaan arvoonsa.