Suomen metsissä elää yli 800 ihmisen toimien vuoksi uhanalaista lajia. Jos niiden elinolosuhteita ei korjata, jopa kahta sataa lajia uhkaa sukupuutto seuraavien 50 vuoden aikana.

Euroopan tiedeakatemioiden metsiä koskevaa raporttia (siirryt toiseen palveluun) (EASAC, pdf) laatimassa ollut Jyväskylän yliopiston professori Janne Kotiaho toteaa, että jos mitään ei tehdä, Suomen metsistä katoaa 100-200 lajia sukupuuttoon seuraavan 50 vuoden aikana.

Maamme metsien lajeista yli 800 on uhanalaisia (siirryt toiseen palveluun) (Ympäristöministeriö) ihmisen toiminnan vuoksi.

Lisää kuollutta puuta

Yksi vaikuttavista tekijöistä on kuolleen puun liian vähäinen määrä metsissä. Ongelma on kasvussa koko Euroopassa, sillä metsiä käytetään enenevästi biopolttoaineen raaka-aineena.

Luonnontilaisessa suomalaisessa metsässä kuollutta puuta on 60-120 kuutoimetriä hehtaarilla. Talousmetsässä määrä on Kotiahon mukaan noin viisi kuutiometriä.

Kuolleesta puusta riippuvaisia lajeja metsissämme on tuhansia.

– Hakkuutähteen keruullakin on merkittävä haitallinen vaikutus metsäluontoon, Kotiaho sanoo.

Kotiahon peukalosääntö on 30 prosenttia. Luonnon monimuotoisuuden turvaksi riittäisi se, että lahoavaa ainesta jäisi metsään kolmannes luontaisesta määrästä.

Suunnittelu maanosan tasolle

Kotiaho katsoo, että sekä metsien hyöty- että luontoarvot voitaisiin parantaa merkittävästi paremmalla suunnittelulla. Paremman suunnittelun esteenä taas ovat hallinnolliset rajat, niin kansalliset kuin kansainvälisetkin.

Kotiahon mukaan suvereenisuus ja itsehallinto vaikuttavat olevan pyhiä, siitä huoliomatta että luonto ja sen monimuotoisuus eivät rajoja tunnusta. Nykyiset suunnittelun tavat haaskaavat Kotiahon mukaan sekä taloudellisia että monimuotoisuuteen liittyviä arvoja.

– Maan- ja metsien käyttöä pitäisi suunnitella koko Euroopan tasolla. Siten nähtäisiin, miten eri puolilla olevia erilaisia metsiä voitaisiin hyödyntää taloudellisesti parhaalla tavalla, mutta niin, että samalla aiheutetaan mahdollisimman vähän haittaa luonnon monimuotoisuudelle, hän toteaa.

Pirstaleinen suunnittelu aiheuttaa kotiahon mukaan tilanteen, jossa säädösten hyvä tarkoitus menettää merkityksensä.

Avohakkuun keskelle jätetyt muutamat puut eivät pidä yllä metsien monimuotoisuutta. Jos säästöpuut keskitettäisiin isompiin kokonaisuuksiin, samalla panostuksella syntyisi myös suuria, monimuotoisia alueita.