Miinojen räjähde on myrkyllistä ja niin ovat myös sen hajoamistuotteet, kun miina ratkeaa vanhuuttaan auki ja räjähde pääsee veteen. Simpukkakokeet ovat todistaneet, että myrkkyjä päätyy eliöstöön.

Suomenlahdesta Suomen vesialueilta Nord Stream 2 -kaasuputken reitiltä raivattiin kesäkuun alussa lähes 90 sodanaikaista ammusta. Itämeren valtioiden merivoimien Open Spirit -yhteisoperaatiossa (siirryt toiseen palveluun) löytyi viime kuussa saman verran ammuksia. Siivousta tehtiin tällä kertaa Viron vesillä.

180 voi kuulostaa suurelta määrältä, mutta se on vain pisara merimiinoista ja muista ammuksista, jotka vanhenevat Itämeressä. Osa on kestänyt aikaa hyvin, mutta osa on vanhetessaan ratkennut auki.

– Historiallisten tietojen mukaan Suomenlahteen laskettiin sodan aikana 60 000 miinaa. Suomenlahti oli yksi maailman miinoitetuimmista merialueista. Siellä on myös muun muassa syvyyspommeja. Myös upotettujen alusten hylyissä saattaa yhä olla paljonkin sotatarvikkeita, kertoo meribiologi Anu Lastumäki Suomen ympäristökeskuksesta SYKE:stä.

Open Spirit -operaatio saalisti tänä kesänä 50 merimiinan lisäksi muun muassa torpedon sekä useita kranaatteja ja sukellusveneiden turmaksi tarkoitettuja syvyyspommeja.

Miinojen kunto vaihtelee paljon

Lastumäki ei usko kenenkään osaavan sanoa, kuinka paljon miinoja Suomenlahdesta on saatu raivattua ja kuinka paljon niitä on vielä jäljellä. Merivoimat nostaa ja räjäyttää niitä työkseen, mutta työ on käytännössä melkein loputon, hän sanoo.

Miinojen vaarallisuus riippuu erittäin paljon vesialueesta ja siitä, minkälainen ammus on kyseessä. Kunto vaihtelee suuresti: osa on täysin koskemattomia, osasta räjähteet ovat jo päässeet karkaamaan ympäristöön, Lastumäki kertoo.

– Osassa on paksu kuori, osassa ohuempi. Jos ne makaavat syvällä alueella, jossa ei ole happea pohjalla, niin ruostumisprosessi on hidas. Ne saattavat myös olla uponneina syvälle sedimenttiin. Mutta jos ne ovat lähempänä rantaa alueella, jossa on virtauksia ja paljon happea, osa on todistetusti ruostunut puhki.

Suomenlahdessa ei liene kemiallisia aseita

Anu Lastumäki on projektipäällikkö EU:n rahoittamassa kansainvälisessä DAIMON (siirryt toiseen palveluun)-hankkeessa, jossa arvioidaan Itämeressä piilevien sotamateriaalien ympäristöhaittoja.

Suomalaistutkijat ovat osallistuneet kahteen aiempaankin kartoitusprojektiin, mutta ensi kertaa kohteena ovat myös tavanomaiset merimiinat ja niiden räjähdysaine TNT, eivät pelkästään kemialliset aseet.

Suomalaiset voivat nyt tehdä tutkimuksiaan kotivesillä, sillä täällähän niitä miinoja riittää. Kemiallisia aseita Suomenlahteen ei ole minkään tiedon mukaan upotettu, Lastumäki kertoo.

Kemikaalit muhivat syvänteissä

DAIMON:ia edeltäneet MERCW- ja CHEMSEA (siirryt toiseen palveluun)-projektit selvittivät, missä kohdin Itämeren pohjaa makaa kemiallisia aseita ja miten ne vaikuttavat ympäristöönsä.

Kemiallisia aseita upotettiin toisen maailmansodan jälkeen 50 000 tonnia, pääasiassa Bornholmin ja Gotlannin syvänteisiin. Suurin määrä oli sinappikaasua.

Tuohon aikaan oltiin siinä luulossa, että sodan jälkeen hyödyttömiksi jääneet myrkylliset muistot häviävät juuri meressä jäljettömiin mahdollisimman pienin kustannuksin. Ympäristöseurauksista ei välitetty tai niitä ei edes osattu ajatella.

Lisäksi oiottiin mutkia: ammuksia ei kuljetettu kauas syvälle Atlantille, kuten oli kansainvälisesti sovittu, vaan niitä päätyi muuallekin, myös matalaan Itämereen. Upotuksista on pitkä artikkeli Tiede-lehdessä (siirryt toiseen palveluun) (9/2012).

– Miinojen raivaamista voi sanoi kohtalaisen helpoksi ja turvalliseksi, jos niitä vertaa kemiallisiin aseisiin. On paljon kinkkisempää, mitä niille pystytään tekemään. Nostaminen ei tule kyseeseen. Aineet ovat huomattavasti myrkyllisempiä ja operaatio haastavampi, Lastumäki sanoo.

Merimiinoja miinalaivan kannella. Kuva vuodelta 1943. Heinrich Hoffmann / AOP

TNT hajoaa muiksi myrkyiksi

Kalastajan verkkoon tarttunut, laivaväylälle pulpahtanut tai kaasuputken reitiltä merenpohjasta esiin möyritty miina voi edelleen räjähtää, mutta laukeamattakin se tekee tuhojaan, kun aika puhkaisee sen.

– TNT liukenee veteen aika huonosti. Toisaalta se hajoaa herkästi muiksi aineiksi. Tutkimuksissa on kuitenkin todettu, että myös hajoamistuotteet ovat myrkyllisiä, kertoo meribiologi Anu Lastumäki.

DAIMON-projekti etsii eliöstöstä muun muassa entsyymitason muutoksia ja solutason vaurioita.

– Mitä suurempi osa näistä biomarkkereista antaa vasteen, sitä suuremmalla todennäköisyydellä eliölle on koitunut haitallisia vaikutuksia, esimerkiksi sen lisääntymiselle tai ihan yleisterveyteen.

Biomarkkeri on tekijä tai ominaisuus – esimerkiksi molekyyli, solu, proteiini tai hormoni – joka näyttää, onko eliön biologinen tila muuttunut.

Kulkeutuvatko myrkyt lautaselle?

Saksalaisissa akvaariokokeissa tutkitut eliöt olivat simpukoita. Altistuskokeet vahvistivat, että niihin oli kertynyt TNT:tä ja sen hajoamistuotteita.

Kielin rannikolla on havaittu kaloissa tavallista enemmän kudosvaurioita ja kasvaimia. Alueen merenpohjassa 10–20 metrin syvyydessä on suoranainen miinakasa, 150 miinaa. Osasta vuotaa TNT:tä.

Kulkeutuvatko myrkyt ravintoverkossa ihmisen lautaselle asti? Se on vielä selvittämättä, vastaa Anu Lastumäki.

– Olemme näissä tutkimuksissa keskittyneet siihen, miten haitallisia vaikutukset voivat olla merieliöstölle. Biomarkkereilla pystytään todentamaan aineiden vaikutus yksilöihin, ennen kuin kokonaiset populaatiot alkavat harveta tai tapahtuu alueellisia muutoksia.

Päättäjille työkalu

DAIMON-hankkeen lopputuloksena saatujen tietojen pohjalta luodaan tietokonetyökalu auttamaan viranomaisia päätöksenteossa.

Työkalun avulla on tarkoitus ratkaista, miten kulloiseenkiin ammukseen olisi ympäristön kannalta parasta suhtautua: nostaa, räjäyttää vai jättää paikoilleen.

Siitä tulee hankkeen nimikin, Decision Aid for Marine Munitions eli DAIMON. Sen lopulliset tulokset julkistetaan ensi vuoden helmikuussa.