Suomi tekee bisnestä jättiketuilla. Euroopassa se kummastuttaa ja tarhausta kielletään. Iltalehti kävi kahdella tarhalla ja näki, mikä elinkeinossa kuohuttaa.

Vieri vieressä Etelä-Pohjanmaan lakeuksilla nököttää 150-metrisiä, matalia rakennuksia. Kun menee lähemmäs, huomaa satojen silmäparien tuijottavan suoraan kohti.

Turkistarhan omistaja Kennet Myllykoski kävelee vastaan ja tervehtii vieraita.

Kauhavallekin on viimein satanut lunta, ja nuoska narskuu jalkojen alla. On ahtauduttava toppavaatteissa kahiseviin suojapukuihin. Tarhaan ei saa kulkeutua tauteja sen ulkopuolisista eläimistä. Myllykoski ei pukua tarvitse, koska hän on tekemisissä vain omiensa kanssa.

Siniketut alkavat kiertää vikkelästi häkeissään. Yksi rääkyy. Säikkyvätkö ne vieraita ihmisiä?

– Ehkä ne haistavat ihmisiä, en minä tiedä, mutta kyllä nämä käyttäytyvät aika samalla lailla kuin jos vain minä olisin tässä. Ei siinä minusta ole mitään eroa, Myllykoski sanoo.

Katetun häkkirivistön eli varjotalon keskellä kulkee kapea käytävä. Perässä kävelee Suomen Turkiseläinten Kasvattajain Liiton (Fifur) viestintäjohtaja Olli-Pekka Nissinen.

Kun Iltalehti ryhtyi sopimaan vierailua turkistarhalle, ensimmäinen lähestytty tarhaaja vastasi epäröiden ja sanoi kysyvänsä ensin ”Nissiseltä”. Lopulta liiton edustaja Nissinen järjesti tarhat, joilla vierailu onnistuisi ja kertoi tulevansa mukaan haastatteluun. Ensin lähestytty tarhaaja ei enää palannut asiaan.

On harvinaista, että yrittäjän haastattelua saapuu valvomaan etujärjestön viestintäjohtaja.

Siniketut jatkavat levotonta liikuskeluaan. Myllykoski näyttää, että ne eivät vierasta ihmisiä. Hän avaa yhden luukun ja tarttuu sinikettuun. Se koittaa pyristellä voimalla pois, mutta antaa lopulta ottaa syliin.

– Ehkä yksi tuhannesta yrittäisi näykätä jostakin, ovat sillä lailla kesyjä.

Myllykoski laskee eläimen takaisin ja jättää luukun auki. Se luikkii häkin perälle. Avoin ovi ei sitä kiinnosta.

Kennet Myllykoski on perhetilan yksi kolmesta omistajasta. Tila oli alun perin kodin pihapiirissä, mutta 12 000 ketun tarha on jo isommissa tiloissa. Inka Soveri

Vaaleasävyiset siniketut katselevat Myllykosken tilan varjotalosta. Häkkien kokovaatimus on vajaa neliömetri. Inka Soveri

Rahanarvoista jalostusta

Suomi tuottaa Euroopassa eniten turkiksia ja on maailman suurin sinikettujen tuottaja. Ala on pienentynyt, mutta Suomessa on edelleen 676 turkistarhaa.

Vuonna 2018 Suomessa tuotettiin 2 miljoonaa sinikettua, 1,4 miljoonaa minkkiä ja 160 000 suomensupia.

Etenkin sinikettujen jalostus on viety kannattavuuden nimissä pitkälle: suuria nahkoja, tiheää karvaa ja tuottavia siitoseläimiä. Lihavuus lisää nahan kokoa, ja koko on merkittävin hintaa määräävä tekijä.

Suomessa on onnistuttu jalostuksessa erittäin hyvin. Niin hyvin, että työn tulokset halutaan viedä Kiinaan.

Vuoden alussa otsikoihin nousi tapaus, jossa eräs kiinalaistarhaaja oli myymässä Kokkolasta 2 500 siitosurosta Kiinaan. Myynti on laillista, mutta suomalaistarhaajat vastustivat sitä. He eivät halua, että jalostettujen siitoseläinten rahanarvoiset ominaisuudet leviävät ulkomaille. Kyseistä erää ei lopulta viety, mutta myyntiä on tehty jo vuosia.

Isokokoiset turkiseläimet puhuttivat jo 1980-luvulla. Tuolloin tarhaajat esittelivät suuriksi jalostamiaan ”superkettuja”, ja eläinoikeusliike nosti esille niiden terveysongelmat. Liitto kertoi kieltävänsä ylisuurten eläinten kasvatuksen.

Kettujen koko on kuitenkin vain kasvanut.

Tarhaaja Kennet Myllykoski kertoo näkemyksistään elinkeinoon.

Suomea kauhistellaan maailmalla

Suomen turkistarhaus on monessa maassa oudoksuttu, jopa kauhisteltu ilmiö.

Elokuussa 2017 Oikeutta eläimille -järjestö julkaisi liudan salakuvia viideltä suomalaistarhalta. Järjestöjen mukaan kuvat osoittivat, että jalostusta tehdään niin, että eläimet kärsivät ja eläinsuojelulakia rikotaan. Turkiskasvattajien, nykyisen Fifurin toiminnanjohtaja Marja Tiura kommentoi, että liitto ei hyväksy ylisuuria eikä sairaita eläimiä: ongelmiin tartutaan heti, jos saadaan tietää, millä tiloilla kuvat on otettu.

Kuvamateriaali levisi mediassa ulkomaita myöten. Brittilehti Daily Mail nimitti sinikettuja ”monsteriketuiksi” ja kertoi salakuvatun videon olevan shokeeraava. Jopa eläinoikeuksien takapajulaksi tunnetussa Kiinassa suomalaistarhaajia haukuttiin ”mustasydämisiksi bisnesmiehiksi”.

Viimeksi joulukuussa Sveitsin yleisradioyhtiö kävi kuvaamassa suuria sinikettuja Pohjanmaalla.

Taustalla on trendi, joka jyllää nyt maailmalla.

2000-luvulla Euroopassa turkistarhaus on kuihtunut. Muun muassa Isossa-Britanniassa, Itävallassa ja Belgiassa se on kokonaan kielletty, Hollannissa kielto astuu voimaan 2024. Sveitsissä häkkikasvatus on kielletty ja Ruotsissa kettujen tarhaus on loppunut, koska eläinten elinolojen vaatimukset on asetettu niin korkealle, että elinkeinosta on tullut kannattamatonta.

Myös muoti on muuttunut. Viime vuosina jättibrändit kuten Gucci, Furla ja Michael Kors ovat peräjälkeen ilmoittaneet luopuvansa turkiksista. Myös julkisuuden henkilöt ovat lähteneet mukaan: esimerkiksi aiemmin puuhkissa nähdyn kuningatar Elisabethin kerrotaan jättäneen turkikset.

Ei niitä Suomessakaan juuri osteta. Noin 99 prosenttia Suomen nahoista viedään ulkomaille, pääasiassa kiinalaisille ja venäläisille.

Osa Myllykosken ketuista karttaa ihmisiä, mutta osa on hyvinkin uteliaita. Inka Soveri

Aamuisin siniketut ruokitaan koneella, joka ajetaan varjotalon käytävää pitkin. Rehussa on myös kettujen lihaa. Inka Soveri

Puolen vuoden elämä

Tammikuussa Myllykosken tarhalla on 2 000 sinikettua. Naaraat siitetään keväällä, ja pennut syntyvät toukokuussa.

Emo ruokkii niitä alkuun, jonka jälkeen alkaa rehuruokinta. Kahdeksanviikkoisina pennut siirretään kasvamaan pareittain häkkeihin.

Suurin osa ketuista lopetetaan puolivuotiaina marraskuussa, tehdään nahoiksi ja viedään Saga Furs -yhtiölle Vantaalle huutokaupattaviksi.

Parhaat yksilöt jätetään siitoseläimiksi. Ennen nahkontaa Myllykoskella oli syksyllä yhteensä 12 000 sinikettua.

Pisimpään poikasia tuottavat naarat elävät kahdeksan vuotta, hän kertoo.

– Valtaosa elää kahdesta viiteen vuotta, Nissinen sanoo väliin.

– Kyllä muistan sellaisia, jotka ovat olleet niin monta vuotta, ettei ole korttikaan pysynyt mukana. Ei ollut ihan varmaa, kuka se on. Väitän, että joskus kauan sitten oli jokin liki kymmenvuotias naaras, joka penikoi aina vaan, Myllykoski jatkaa.

Myllykosken käsien läpi kulkee tuhansia naaleja vuodessa, pennusta nahaksi. Hän on yksi perhetilan kolmesta omistajasta ja ollut mukana työssä pienestä asti. Eläimiä ei opi tunnistamaan, niitä on liian paljon, hän sanoo.

Mutta yksi sinikettu on jäänyt mieleen. Se oli pariviikkoinen pentu, jota emo kantoi päivästä toiseen pois pesästään. Myllykoski otti pennun hoiviinsa.

– Koetin lasten maidonkorvikkeita ja majoneesia, mitä tahansa. Sain sen pysymään hengissä niillä, ja se alkoi kasvaa ja tervehtyi. Olin tyytyväinen, että se pelastui. Laitoin sille kaverinkin pesään, ettei tarvitse yksin olla.

Tuli syksy, ja pentu kuoli.

– Totta kai tuntui pahalta, kun sitä kävi joka päivä katsomassa.

Paljastui, että pennun sydän oli kauttaaltaan rasvainen. Myllykoski uskoo emon tienneen, että siinä oli jotain vialla.

Kennet Myllykoski säilyttää valmiita nahkoja tarhalla ennen kuin ne viedään huutokaupattavaksi. Inka Soveri

Ylipaino suurin terveysongelma

Siniketut on kasvatettu isoiksi viime vuosikymmeninä. Suomalaistutkimusten mukaan nahkonta-aikaan siniketut painoivat 1990-luvun puolivälissä alle 10 kiloa, ja vuoteen 2007 mennessä paino oli noussut 15–20 kiloon.

Myllykoski sanoo, että hänen sinikettunsa painavat syksyisin ennen lopettamista 15–19 kiloa. Myllykosken tammikuussa näyttämät naaraat olivat hänen mukaansa 8–10-kiloisia. Ne voivat siis vielä tuplata painonsa.

Koko alalla kilot ovat samansuuntaisia: Fifurin mukaan tuotantoeläinten keskipaino oli syksyllä 15 ja siitoseläinten 11,5 kiloa.

Vuoden 2017 salakuvakohun jälkeen Fifur päätti rajoittaa huutokaupattavien nahkojen pituutta, ja nyt rajoitus on 155 senttiä. Myllykosken mielestä eläinten koon vahtimiseksi riittää nahan koon rajoittaminen.

– Kun eläin kasvaa loka–marraskuussa loppupainoonsa, eli isoin paino on eläimellä kolmesta neljään viikkoa, niin minusta se ei ole niin vaarallista.

Eläinsuojelulaissa on kielletty sellaisen jalostuksen tekeminen, josta voi aiheutua kärsimystä tai merkittävää haittaa eläimen terveydelle tai hyvinvoinnille.

Fifur ja huutokauppayhtiö Saga Furs ylläpitävät tietokantaa, johon kerätään tietoja tarhoilla tehtävästä jalostuksesta. Luonnonvarakeskuksen (Luke) kehittämän laskentamenetelmän avulla tarhaajat voivat valita ”huippuyksilöt” siitoseläimiksi. Järjestelmään kuuluu kolmannes tarhoista, mutta muilta tarhoilta ei saada tietoja jalostuksesta.

Suuri koko saavutetaan jalostuksella ja ruokinnalla. Tutkimusten mukaan ylipaino on merkittävin sinikettujen terveyttä heikentävä tekijä.

Sinikettujen jalostusta tutkinut Luken Riitta Kempe sanoo, että nykyisin useimmat siniketut ovat lihavia ennen nahkontaa. Ylipainolla on vaikutusta niiden liikuntakykyyn: liikalihavuus kuormittaa erityisesti jalkoja, mikä näkyy ranteiden taipumisena ja liikuntakyvyssä.

Siniketuilla on perinnöllistä alttiutta sairastua silmätulehduksiin. Kasvatuksen loppupuolella ketun naaman alueelle kertyvä rasva ja ihopoimut saattavat pahentaa silmän tai silmäluomen rakennevikaa ja altistaa tulehduksille.

Kempe sanoo, että tarhoilla voisi valikoida ennemmin pitkiä ja hoikkia kuin lihavia yksilöitä. Pitkien sinikettujen suosiminen ei lisää ylipainon, jalkavikojen ja silmäongelmien riskiä niin, että nahan halutut ominaisuudet kärsivät.

– En syyttäisi jalostusta suoraan ongelmista, kuten lihavuudesta ja jalkavioista. Ongelmat johtuvat pikemminkin siitä, ettei jalostusta ole tehty oikein tai se on laiminlyöty. Jalostus vaatii ison työn käytännössä, ja se vie aikaa, ja aika on rahaa, Kempe sanoo.

Myllykosken mukaan nämä tammikuussa kuvatut siitosnaaraat painavat 8–10 kiloa, eli ne jopa tuplaavat painonsa ennen nahkontaa. Inka Soveri

Vaikea saada suomalaisia töihin

Vuonna 2018 turkistuotanto työllisti yhteensä 4 700 ihmistä. Yli 90 prosenttia tarhoista on Pohjanmaalla.

– Jos halutaan, että ihmiset asuvat vielä täällä, niin pitää olla jotain tekemistä. Tämä on sellaista, mitä voi tehdä. Olemme maailman huipulla, ja tähän asti on pärjätty, Myllykoski sanoo.

Muiden maatilallisten tavoin turkistuottajat saavat valtiolta tukea lomiin. Maksuvaikeuksissa olevien maatilojen on ollut mahdollista saada lainan valtiontakausta. Viime vuonna turkistarhoille myönnettiin maatilatyypeistä eniten takauksia.

Myllykoski kertoo, että viime vuosina tarhalle on ollut vaikeaa löytää työntekijöitä. Hänen tarhallaan on nyt töissä ympärivuotisesti ukrainalainen mies.

– Maaseutu autioituu. Ennen nuoria ihmisiä oli enemmän täällä, oli kavereita, joilta saattoi kysyä, tuletko jelppimään kun on sesonkiaika.

Myllykosken kokemus ei ole ainutlaatuinen. Fifurin mukaan yli puolella tarhoista on tai on ollut ulkomaalaisia työntekijöitä. Lähes 30 prosentilla tiloista on vakituisessa työsuhteessa ulkomaalainen.

– Kun nyljetään kettuja, pitää käyttää käsiä, ja se on kovaa nivelille. Joutuu pitämään käsiä lämpimässä vedessä tai syömään buranaa joka päivä. Se on kovaa työtä, ei siihen saa helposti ihmisiä.

Myllykoskella ei ole omia lapsia tilan jatkajiksi, mutta veljeltä jälkikasvua löytyy. Mies on kuitenkin ajatellut, että tila voisi saada uuden omistajan vaikka Ukrainasta tai Virosta.

Myllykosken tilalla siniketut lopetetaan sähköllä ja nyljetään käsin, koneet apuna. Inka Soveri

Poliittista vääntöä

Keskustelua Suomen turkisalan kohtalosta on käyty aika ajoin.

Myllykosken mielestä pitää jättää kuluttajien päätettäväksi, jatkuuko turkistuotanto vai ei. Lähes kaikki nahat viedään ulkomaille, joten suomalaisten ostopäätökset eivät juuri vaikuta elinkeinoon.

Suomen turkisten liikevaihto on pienentynyt seitsemässä vuodessa 800 miljoonasta 300 miljoonaan euroon. Fifurin toiminnanjohtaja Marja Tiura uskoo Suomen hyötyvän siitä, että maailmalla turkisten tuotanto on vähentynyt. Hän on varma, että liikevaihto vielä nousee.

Viime vuosina Fifur on markkinoinut suomalaista turkista vastuullisena valintana vaatteiden massatuotannon rinnalla.

Turkistuotannolla on saanut kritiikkiä kuitenkin myös ilmastovaikutuksista: rehunvalmistus aiheuttaa hiilidioksidipäästöjä, vaikka turkiseläimet syövätkin paljon Itämeren silakkaa.

– Muoviperäisistä raaka-aineista halutaan eroon. Turkis on luonnontuote, joka on uudelleen modifioituva, käytettävä ja maatuvaa materiaalia. Se ei jätä jäämiä luontoon verrattuna fast fashion -tuotteisiin. Näen, että aidolla turkiksella tulee varmasti olemaan kysyntää, Tiura sanoo.

Suomessa on valmisteltu uutta eläinsuojelulakia vuodesta 2011 asti. Eläinoikeusjärjestöt haluavat, että siinä turkistarhaus kielletään.

Lännen Median helmikuisessa kyselyssä 60 prosenttia kansanedustajista kannatti tarhauksen jatkamista. 32 prosenttia kieltäisi tarhauksen siirtymäajan jälkeen. Vastustajia on aiempaa enemmän, mutta kannattajat ovat edelleen enemmistössä. Suurista puolueista erityisesti keskusta on puhunut elinkeinon puolesta.

Myös aiempaa useampi kansalainen haluaa tarhauksen loppuvan, mutta edelleen enemmistö antaisi elinkeinon jatkaa. Tämä käy ilmi Iltalehden tammikuussa teettämästä gallupista.

Tilanne on se, että keskustalaisen ministerin Jari Lepän vastuualueisiin kuuluu sekä eläinsuojelulain uudistus että tarhaus maatalouselinkeinona.

Iltalehden gallup 30 prosenttia suomalaisista sanoi, että turkistarhaus on eettisesti väärin, ja se pitäisi lopettaa.

53 prosenttia vastasi, että tarhaus on eettisesti hieman kyseenalaista, mutta elinkeinona se saa jatkua.

15 prosentin mielestä tarhaus on täysin hyväksyttävä ja kannatettava elinkeino.

Vuonna 2009 vastaajista 16 prosenttia halusi tarhauksen lopetettavan, kun taas 29 prosenttia piti elinkeinoa täysin hyväksyttävänä.

Koneet auttavat irrottamaan rasvan nahasta. Ruskea tahma on irronnutta rasvaa. Inka Soveri

Laiminlyöntejä enemmän kuin muualla

Eläinvalvonnassa turkistarhoilla on viime vuosina havaittu enemmän eläinsuojelulain laiminlyöntejä kuin mulla kotieläintiloilla. Vuonna 2016 tarkastetuista tarhoista 66 prosentilta löytyi laiminlyöntejä. Muilla kotieläinlajeilla prosentti oli 17–28.

Ruokavirasto otti vuonna 2018 turkiseläimet painotettuun valvontaan. Silloin käytiin aiempaa useammalla tarhalla. 89 tilasta 37 prosentilla löytyi laiminlyöntejä, joka oli edelleen enemmän kuin muilla tiloilla. Suurin osa laiminlyönneistä liittyi eläinten hyvinvointiin.

Ylitarkastaja Sari Salminen sanoo, että turkisalalla on vielä työtä tehtävänä.

– Se ei ole eläinten hyvinvointiasiantuntijan ymmärryksessä, miksi jossain elinkeinossa eläinten pitäjät noudattavat vähemmän lainsäädäntöä kuin muussa. Se on varmaan ihmisasiantuntijoiden tehtävä tutkimus, Salminen sanoo.

– Samalla tavalla tarkastetaan kaikkien eläinten pitoa, joten jostain muusta ne erot tulevat.

Fifurin Marja Tiura kertoo, että vuoden 2018 jälkeen eläinten hyvinvoinnin neuvontaa ja käyntejä tarhoilla on lisätty.

Turkiskasvattajilla on laatujärjestelmä, johon kuuluvat tilat ovat sitoutuneet liiton asettamiin eläinten hyvinvointivaatimuksiin. Järjestelmä kuuluu eurooppalaiseen hyvinvointisertifikaattiin Welfuriin. Lähes kaikki Suomen tarhat ovat mukana järjestelmässä.

– Kontrolloimme ja seuraamme tarkasti tilannetta. Sanoisin, että näiden tilastojen valossa, mitä tänä päivänä on minulla käytössä, suomalainen sinikettu on suhteellisen hyvinvoiva eläin, Tiura sanoo.

Iltalehti kävi toisella turkistarhalla, jossa aktivistit kertoivat tarhauksesta eläinoikeusliikkeen näkökulmasta.

Kettutarha yöllä

Koska Suomen suurikokoiset ja huonosti voivat turkiseläimet ovat herättäneet paljon kansainvälistä huomiota, Iltalehti halusi todentaa, että niitä on olemassa. Turkistarhaajien etujärjestö ei tällaisia eläimiä näytä. Suomalaiset eläinsuojeluaktivistit kuitenkin tietävät, missä niitä elää.

Siksi Iltalehti kävi kuvaamassa kettuja toisella tarhalla yöaikaan Oikeutta eläimille -järjestön työntekijöiden ja aktivistien Kristo Muurimaan ja Juho Kerolan kanssa.

Käynnille valittiin tarha, jota ei ole aidattu tai jossa ei ole ihmisasutusta lähellä. Aitaamattomalla tuotantolaitoksella käynti ei ole julkisrauhan rikkomista. Yksityisyyden suojan rikkominen tai salakatselu eivät tule kysymykseen, jos lähellä ei ole ihmisiä.

Iltalehti toteutti käynnin lain puitteissa eikä mitään lakia rikottu. Käyntiä voisi verrata siihen, että menee laitumelle kuvaamaan lehmiä.

Auto jätettiin metsätielle, ja tarhoille käveltiin parin kilometrin matka. Kuvaamassa käyneet Iltalehden toimittaja, kuvaaja ja Muurimaa pukeutuivat suojapukuihin. Tarhalla viivyttiin vartin verran.

Suurin osa siniketuista näytti olevan melko samankokoisia kuin ketut Myllykosken tarhalla, eli alle kymmenen kilon kokoisia. Todennäköisesti tämänkin tarhan ketut tuplaavat painonsa ennen nahkontaa.

Iltalehti näki kahden varjotalon yli sata kettua, ja niistä hyvin monella oli silmätulehdus. Tulehtuneissa silmissä oli runsaasti rähmää, ja joidenkin toinen silmä oli muurautuneet umpeen.

Varjotaloissa oli joitain selkeästi muita isompia sinikettuja. Yhtä, todennäköisesti urosta, tarkasteltiin ja kuvattiin tarkemmin.

Yksilön liikehdintä oli hidasta, ja jalat hädin tuskin näkyivät laskostuvan turkin alta. Sen silmät olivat hautautuneet poimuihin.

Iltalehti kävi eläinoikeusjärjestön kanssa toisella tarhalla yöllä. Monen ketun silmät olivat rähmän peitossa. InkaSoveri

Yöllä kuvatulla tarhalla oli hyvin suuri uroskettu. InkaSoveri

Liiton mukaan asiaa hoidetaan

Kaksi tarhakäyntiä antaa vahvistuksen aiemmalle uutisoinnille: turkiselinkeinon edustajat ja eläinoikeusaktivistit antavat erilaisen kuvan turkistarhauksesta.

Iltalehti kysyi Fifurilta, miten liitto kommentoi väitettä siitä, että paikoin turkistarhoilla on edelleen ongelmia sinikettujen vakavan ylipainoisuuden ja silmätulehdusten kanssa.

Fifurista kerrotaan, että asiaa hoidetaan systemaattisesti. Laatujärjestelmään lisättiin kaksi vuotta sitten sinikettujen painoindeksiseuranta, ja se on ohjannut painoa ja kokoa oikeaan suuntaan. Rajojen kerrotaan tiukkenevan ensi syksynä.

Liiton mukaan siniketuilla on ajoittain silmätulehduksia, ja niitä lääkitään. Jalostuksessa silmätulehdusalttiit sukulinjat pyritään karsimaan, mutta tästä huolimatta silmätulehduksia voi esiintyä.

Yöllä käyty tarha kuuluu Fifurin laatujärjestelmään.

Myös tarhan omistajaan otettiin yhteyttä. Hänen mukaansa eläimillä on ollut silmätulehduksia, mutta sairaat on eristetty.

Tarhaajan mukaan hänellä on ollut myös liian suuria eläimiä, mutta niistä on pyritty eroon. Tarhaajan mukaan silmäongelmat tai lihavuus eivät ole iso ongelma tarhalla.

Eläinoikeusliike: ongelmat laajoja

Muurimaa ja Kerola ovat käyneet tuotantoeläintiloilla noin kymmenen vuoden ajan. Eläinoikeusliike salakuvaa eläimiä vastatietona markkinointikuvastolle, jossa korostetaan maatilaidylliä ja eläinten hyviä olosuhteita.

Muurimaan mukaan yöllä kuvatun tarhan tilanne ei ole harvinaisuus elinkeinossa.

Eläinaktiiveja hiertää käsitys siitä, että sinikettu olisi tarhaukseen mukautunut eläin. Muurimaa sanoo, että turkiseläimiä on tarhattu vasta noin sata vuotta, kun esimerkiksi sika on kymmenen tuhannen vuoden jalostuksen tulos.

Elinkeinon ja lain piirissä puhutaan siniketuista, mutta järjestöt kutsuvat niitä naaleiksi – heidän mukaansa sinikettu on tieteellisesti katsoen edelleen sama eläin kuin luonnossa elävä naali, ja sen pitäisi saada toteuttaa lajityypillistä käytöstään.

Suomen lainsäädäntö käsittää luonnon ja tarhan eläimet kuitenkin erilaisina: Valtioneuvoston asetuksessa tarhattavan siniketun häkin on oltava 0,8 neliömetriä, kun eläintarhoissa naalilla on oltava 600 neliömetriä tilaa.

Eläinoikeusjärjestöt haluavat, että tarhaus kielletään Suomessa kokonaan, koska pienet elinolojen parannukset eivät riitä ratkaisemaan eläinten hyvinvoinnin ongelmia.

Aktivistit näkevät turkikset turhakkeena: suomalaiset eivät niitä tarvitse tai edes halua.

– Kyseessä on puhtaasti statussymbolinen tuottaminen, joka ei ole millään lailla merkittävä kenenkään ihmisen hyvinvoinnille. Häkkituotannossa eläimillä on erityisen paljon kärsimystä. Alan alasajo olisi helppoa ja tarpeen mahdollisimman nopeasti, Muurimaa sanoo.

Eläinoikeusjärjestön näyttämällä tarhalla ketuilla oli lievää tai jo pahaksi edennyttä silmätulehdusta. InkaSoveri