Valtion tukemien asuntojen omistajien yleishyödyllisyysvaateesta luovutaan uuden tuotannon osalta.

En pidä tästä lainkaan. Asuntopulaa on vain kasvukeskuksissa ja oikeammin Helsingissä. Asuntopula nostaa hintoja ja haaskalle tulijoita riittää. Sosiaalinen asuntotuotanto tuottaa jo nyt omalle pääomalle mahtavan koron. Oma esitykseni on, että jos tähän mennään, Helsinki luovuttaa näitä tontteja vain omistamalleen ATT:lle. Sinänsä sellainen välimuoto, joka menisi säännellyn vuokran ja markkinavuokran väliin, olisi hyvästä – keskituloistenkin on voitava asua – mutta tästä voitto kuuluu yhteiskunnalle, ei rahanahneille keinottelijoille, jotka eivät osallistu rakentamisen edellytyksenä olevan infrastruktuurin kustannuksiin.

Vuokra-asuntotuotannon lisäämiseksi luodaan uusi kymmenen vuoden välimalli, joka on avoin kaikille tukiehdot täyttäville ja niihin sitoutuneille toteuttajille.

Nämä eivät niin yleishyödylliset yhtiöt sanoivat, että voisivat rakentaa Helsinkiin 20 000 vuokra-asuntoa, jos saisivat haluamansa tontit haluamaansa hintaan. Kuka hyvänsä tekee mitä tahansa, jos saa Jätkäsaaresta rantatontin ilmaiseksi. Asunto kannattaa pitää vaikka kymmenen vuotta tyhjänä, jos sen saa sen jälkeen myydä vapaasti markkinahintaan. Viittaan edelliseen. Ei pidä mennä takaisin käytäntöön, jossa kunnan maaomaisuus jaetaan poliittisten voimasuhteiden mukaan sopiville tahoille. Tälle vaihtoehtona ovat vain tarjouskilpailut.

Helsingin ulkopuolella, jossa havitellut voitot jäisivät kohtuullisemmiksi, tätä mallia voi toki soveltaa. Helsingin kannattaa ottaa haviteltu voitto itselleen.

ARA:n vuokra-asuntojen asukasvalintoja kehitetään paremman kohtaannon saavuttamiseksi liittämällä asukasvalinnan sosiaaliseen tarveharkintaan tulorajat. Asukkaan tulot tarkistetaan ARA-asuntoon muuton ja asunnon vaihdon yhteydessä sekä uusissa sopimuksissa 5 vuoden välein. Siirtymäaika asunnosta on 2 vuotta. ARA-asuntojen asukasvalinnasta voidaan poiketa tapauksissa, joissa julkinen tuki ei johda epä- terveeseen asukaskilpailuun yksityisten vuokra-asuntomarkkinoiden kanssa.

Tässä leivotaan kaikkien kannustinloukkujen äitiä, jos rangaistuksena töihin menemisestä on lähes tuhannen euron vuokrankorotus, kun säännellystä vuokrasta joutuu siirtymään markkinavuokriin. Samalla taataan, että lopulta noihin taloihin jäävät vain työttömät.

Ongelma sinänsä on olemassa. Pitäisi olla niin, että ARA-vuokra olisi lähempänä markkinavuokraa ja siitä annettaisiin sosiaalisin perustein alennusta. Toisin sanoen vuokra vaihtelisi tulojen mukaan. Kun tulot nousevat, vuokra nousee, mutta ei hyppäyksenomaisesti tuhannelle eurolla, jos tuloraja ylittyy eurolla.

Kuntien välisissä suhteissa tervehdin sinänsä tyydytyksellä sitä, että alkujakoon palautetaan tulorajat, koska jotkut kunnat fuskaavat ottamalla asuntoihin hyvätuloisia.

Olemassa olevan ARA:n asuntokannan käyttö- ja luovutusrajoituksista joustetaan, mikäli vapautuva pää- oma käytetään asuntotuotantoon tai asuntokannan korjaamiseen. Selvitetään, missä määrin ARA-vuokra- asuntotarjontaa voidaan toteuttaa hankkimalla vuokra-asuntoja vapaarahoitteisesta asuntotuotannosta. Erityisryhmien ARA-investointiavustusta jatketaan uusin rajauksin.

Hyvä!

Pitäisi olla mahdollista luoda käytäntö, jossa vuokralla asuva voisi (ainakin tulorajan ylittämisestä johtuvan häädön sattuessa) ostaa asunnon itselleen. Kuka voi tästä naputtaa, jos samalla rahalla hankittaisiin uusi vuokra-asunto.

Oikeastaan ei pitäisi olla erillisiä köyhien kerrostaloja, vaan vuokra-asunnot pitäisi ostaa ihan tavallisista taloista.