De hollandske diger holdt stand forrige onsdag, og her før valgene i EU’s kernelande Frankrig og Tyskland ser den højrepopulistiske bølge ud til at have trukket sig en smule tilbage. Situationen er imidlertid lige så alvorlig som før flygtningesommeren i 2015.

Fra den 1. januar til den 7. marts i år ankom 15.844 personer til Italien fra Middelhavet. Det er 70 procent flere end i samme periode sidste år. Når vejret bliver varmere, stiger det tal.

Inger Støjberg bager sine strammerkager og spiller behændigt på venstrefløjens forudsigelige forargelsesorgel, men marcipan fra Guldbageren kan ikke skjule, at regeringen reelt har udsolgt på alle hylder. EU-lovgivning, traktater og domsafsigelser umuliggør i praksis yderligere stramninger, så det er tomme kalorier, når regeringen tager æren for opbremsningen i antallet af asylansøgninger.

Sandheden er, at flygtningestrømmen ret nøje følger den generelle udvikling, og at den pt. kontrolleres af den tyrkiske præsidentsultan Erdogan.

Dyr fiasko

Flygtningene kommer, fordi vi har indrettet et system, hvor vi stort set ignorerer dem i nærområderne, men samtidig giver asyl til en meget stor andel – hvis de altså ikke drukner i Middelhavets voldgrav.

I Danmark får 98 procent af syrerne opholdstilladelse, mens tallet i 2015 var 38 procent for afghanerne og irakerne og 72 procent for iranerne. Samtidig er det reelt umuligt eller uforholdsmæssigt dyrt at udvise afviste asylansøgere. I de nævnte lande og mange flere er millioner af mennesker personligt forfulgte eller på flugt fra konkrete krigshandlinger og har konventionskrav på asyl.

Bredt i Europa, men i særdeleshed i Danmark er vælgerne entydigt imod yderligere masseindvandring fra Mellemøsten og Afrika. Herhjemme vil to ud af tre begrænse indvandringen fra muslimske lande. De vælgere vil stemme længere og længere mod højre, indtil de finder nogen, der kan stoppe udviklingen.

Partierne på midten og til venstre kan håbe på, at populisterne skyder sig selv i foden med skandaler og tossekandidater, men der skal kun ske ét forkert valg i et af EU’s kernelande, og så falder den liberale orden, vi har kendt i hele efterkrigstiden, fra hinanden. Højrepopulisterne har ingen respekt for magtens tredeling. De anser den frie og kritiske presse for en folkefjende; de er i lommen på Putin og anser pluralisme og samarbejde for svaghed.

Den svære erkendelse er bare, at mens højrepopulisternes løsninger er værre end problemet, så er deres grundlæggende analyse rigtig nok. Europas og Danmarks flygtninge- og indvandringspolitik er en dyr fiasko.

Jeg kender indvendingerne

Asylretten blev til i en tid, hvor antallet af personligt forfulgte flygtninge var langt lavere, og hvor man med rette skammede sig over forløbet op til Anden Verdenskrig.

I 1938 havde Amerika og det demokratiske Europa sagtens kunnet rumme 500.000 tyske jøder. I dag er 60 millioner mennesker på flugt, og det er komplet urealistisk at genbosætte de millioner af mennesker, der globalt forfølges pga. deres religion eller etnicitet, i Vesten.

Og lad os stoppe her et øjeblik, for jeg kan lige så godt tage alle indvendingerne med det samme. At jeg blander flygtninge og indvandrere sammen, ignorerer alle de positive historier og i øvrigt er fremmedhader og populist, og hvad med kampfly og skattesnyd?

Vi tager det fra en ende af: I 2016 var der 452.548 indvandrere og efterkommere med ikkevestlig baggrund i Danmark. Da indvandringsstoppet blev indført i 1973, havde 54.716 udlændinge opholds- eller arbejdstilladelse. Man kan mene, at den stigning ikke udgør noget problem, og at mange af de indvandrere er blevet lige så danske som dig og mig. De fleste af os har venner og kollegaer med indvandrerbaggrund. De passer deres arbejde og opdrager deres børn og er på alle måder værdifulde borgere.

Men vi kommer ikke uden om, at cirka halvdelen af alle ikkevestlige indvandrere er arbejdsløse, og at det blandt kvinderne er endnu flere. Kriminalitetsstatistikken viser en tilsvarende overrepræsentation, der – selv korrigeret for socioøkonomiske faktorer – er ekstremt høj. Og som i øvrigt er stigende for de yngre generationer.

Flere mennesker fra ikkevestlige lande vil betyde flere mennesker i de kategorier. Flygtninge bliver indvandrere, og der foregår stadig indvandring via familiesammenføringer. Hvis du ikke vil høre det fra mig, så læs socialdemokraten Mattias Tesfayes nye bog, Velkommen Mustafa.

Anklagen om fremmedhad gider jeg ikke forholde mig til. Den er et grundvilkår, når man tillader sig at være uenig med konsensus på venstrefløjen, og med tiden bliver man ligeglad.

Så er der pengene til kampfly og skatteskandaler osv. Klart. Her skal der strammes op. Men grundlæggende er det en gang whataboutery, og derudover er der forskel på engangsbeløb og løbende udgifter.

Ifølge Rockwool Fondens Forskningsenhed koster de indvandrere, som allerede har fået ophold i Danmark, mindst 16 milliarder årligt. Dertil kommer sundhedsudgifter og udgifter til asylmodtagelse, integrationsindsatser og familiesammenføring, der i 2015 var på ni milliarder kroner. Til sammenligning bruger FN lidt over tre milliarder kroner på op mod 1,5 millioner flygtninge i Libanon.

Men hvad med den fælles europæiske fordeling af flygtninge? Sorry. Den kommer aldrig til at virke. Flygtninge vil ikke til Østeuropa, og Østeuropa vil ikke have dem.

Højrepopulisterne vil vinde

I disse år ændrer Danmark sig fra at være et mere eller mindre monokulturelt, hvidt, lille puslingeland til et sted, hvor vidt forskellige mennesker med modstridende værdier skal lære at leve sammen. Det er ikke alt sammen negativt, og som lille åben økonomi kan vi ikke lukke os af for resten af verden.

Men mange steder opstår parallelsamfund, hvor dansk er et skældsord. Venstrefløjen nægter at forstå betydningen af kultur, og djøfferne i centrumpartierne anerkender slet ikke, at kultur findes. For dem er det pølsesnak, hvis det ikke kan måles og sættes i et regneark. Men i takt med at flere mennesker i Danmark har rødder i Mellemøsten, kommer kulturelle træk fra Mellemøsten til at vinde indpas. Det er den udvikling, mange vælgere modsætter sig, og som risikerer at bringe yderliggående højrerekstremister til magten.

Tilbage til nærområderne

Hvad er så løsningen? En del af den er at afskaffe retskravet på asylbehandling. Send alle, der kommer hertil tilbage til en sikker lejr i nærområdet. Uden undtagelse. Hvis vi vil modtage flygtninge, så gør det muligt at søge asyl i nærområderne.

Danmark har brug for en periode, hvor vi får integreret dem, der allerede er her. Hvis det viser sig nemmere end først antaget, kan vi tage nogle flere – men jeg holder ikke vejret.

Og sæt så gang i en kolossal hjælpeindsats i nærområderne. Jeg ved, det er svært, og jeg ved, det ikke løser problemerne på sigt, men det er det bedste, vi kan gøre.

Tænk, hvis Merkel havde stået i en flygtningelejr i Jordan, da hun udtalte sit berømte »wir schaffen das«. Tænk, hvis hun havde sat hele sin autoritet og Tysklands magt bag et fælleseuropæisk initiativ til drift og udvikling af flygtninge- og migrantlejre i Mellemøsten.

Vi nordeuropæere var sikkert endt med at betale det sammen. Men frem for at hjælpe tusinder, var vores penge gået til at forbedre livskvaliteten for millioner. Og vi var sluppet for de økonomiske og politiske omkostninger ved en flygtningepolitik, der for længst har spillet fallit.