Da Casper og Mandrilaftalen huserede på tv omkring årtusindskiftet, var én af programmets tilbagevendende features at gøre grin med satire. Det var aldrig helt eksplicit, hvori det latterlige ved satiren ifølge mandrillerne bestod, men der var en klar tendens til at fremstille den som en form for doven komik: En genre, hvor man bare overdriver eller tilføjer ét eller andet forvrængende element til en holdning eller en nyhed uden virkelig at skabe noget eller få folk til at tænke. Eksperten Satire John, der »dypper aktuelle nyheder i sin egen holdningsmættede whiskey-dressing«, var således flere gange i studiet for at forklare, hvordan satire fungerer. Hans råd, der var lige til at gå til, kan opsummeres i, at man kan skabe satire ved at tage en hvilken som helst sætning og så tilføje »… ligesom nazisterne…!« Hvis man f.eks. siger »Jeg gik en tur med min hund,« og så tilføjer »… ligesom nazisterne!«, så er satiresuccessen hjemme.

I modsætning til vittigheder fungerer satire ikke ved retroaktivt, f.eks. gennem en overraskende pointe, at ændre betydningen af det sagte, men ved at overdrive eller forvrænge, så forskellige træk ved virkeligheden fremstår i et mere grotesk lys. En vittighed spiller på ordenes flertydighed eller fremskriver en situation, der pludselig viser sig at være noget helt andet, end man troede. Den leger med sproget, eller med den symbolske orden som sådan, og der er en form for belønning i en god vittighed, en nydelse i at fremvise selve det, at den symbolske orden ikke er fast, ubetvingelig eller ’hel’. Betragt for eksempel den særdeles korte vittighed: To musikere og en banjospiller gik ind på en bar.

Satiren, derimod, leger ikke med den symbolske orden. Den vrænger af den. De mange karikaturer, der har præget DR2’s satireprogrammer siden Casper og Mandrilaftalen har f.eks. ofte været udformet efter den skabelon, der hedder »lidt tumpet mand/kvinde/par siger nogle mærkelige og overdrevne ting«.

Ved at udstille og overdrive nogle særprægede karakterer, kan der fremskrives en satirisk bemærkning til, at »danskerne opfører sig dårligt i trafikken«, »mange par lever kedelige liv og går op i helt åndssvage ting«, osv. Det skal ikke være for sjovt, som Satire John sagde, for man skal også kunne læne sig tilbage i stolen og tænke: »Han har jo ret!«

Satire Marie

Det er svært ikke at komme til at tænke på Satire John, når man betragter den politiske verdens brug af begrebet ”;satire”; i dag. Da Marianne Jelved under en konference på CBS kom til at sige, at hun håbede, at Anders Bondo ville vinde konflikten om folkeskolen, måtte hun senere ud og trække sit udsagn tilbage – eller rettere sagt: Hun undgik at trække det tilbage ved at hævde, at det hun havde sagt, skulle forstås som satire. Nærmest som om, hun lige kom i tanke om, at hun havde glemt at tilføje det obligatoriske »… ligesom nazisterne!«

Præcis samme manøvre benyttede Dansk Folkeparti for nylig, da partiets medlem af Forsvarsudvalget, Marie Krarup, var kommet for skade at sige noget usædvanligt dumt om forskellige traditionelle ritualer i New Zealand. Da sagen kom frem og begyndte at ligne en diplomatisk krise, måtte partiet ud og lægge afstand til de mærkværdige og nedgørende betragtninger. Næstformand Søren Espersen ’beklagede’ hændelsen, men fremhævede også, at han kunne forstå, at Krarup selv forstod sit indlæg i Berlingske Tidende som satire. Det var, som om det tog lidt af brodden af det.

Hvis man bruger John Austins teori om talehandlinger til at analysere dette fænomen, kunne man sige, at politikerne tilsyneladende har fundet ud af, at man kan beklage en talehandlings illokutionære kraft, mens man lader det lokutionære indhold og den perlokutionære effekt forblive. Hvis jeg f.eks. siger, at mælk smager godt og er sundt, er denne sætnings semantiske mening (dens lokutionære indhold) relativt ligefrem (mælk er godt), men samtidig siger den (den illokutionære kraft), at enhver derfor bør købe og drikke mere mælk. Endelig er den perlokutionære effekt den effekt, talehandlingen vil få – nemlig f.eks., at den, jeg henvender mig til, begynder at drikke mere mælk.

Ved at kalde sit udsagn for satire forsøgte Marie Krarup at fjerne udsagnets illokutionære kraft: Hendes blogindlæg skulle ikke alvorligt slå til lyd for, at vi nu bør assistere New Zealand i kulturkampen, eller at man i det hele taget bør gå rundt og kritisere andres skikke, så længe de bliver der, hvor de er. Men netop fordi ’satire’ bare er en tilføjelse, der stiller den talende anderledes i forhold til det sagte, kan både det lokutionære indhold og den perlokutionære effekt alligevel bibeholdes: Udsagnet står fast. Det var nogle meget mærkelige ritualer. New Zealand ligger under for et naivt, multikulturalistisk dogme, der fører til ragnarok. Og det ’virker’ formentligt: Selv om udsagnets kraft hævdes at være trukket tilbage, er der lige blevet prikket til vores frygt for det fremmede igen, og vi fornemmer, at Dansk Folkeparti er der for at beskytte os mod den.

Men de har jo ret!

Det er med andre ord, som om der simpelthen er opstået en helt ny kattelem for politiske brølere: Hvis man kommer til at dumme sig eller overtræde en grænse for, hvad ens parti kan holde til, kan man altid bagefter gå ud og sige: »Det var satire.« Konsekvensen af dette er den lidt mærkelige, at man ikke helt kan vide på forhånd, om noget er satire eller ej: Det kan vise sig at have været det – hvis det bliver taget meget dårligt imod. Samtidig kan man slippe af sted med at sige noget uden at sige det: Alle ved i dag, at Marianne Jelved har det dårligt med presset på skolelærerne, og alle har (endnu engang) fået bekræftet, at Dansk Folkeparti er bannerføreren for en politik, der sikrer en fast, men fair holdning over for brune mennesker. Det kan godt være, at de ikke direkte vil stå ved det, men mange har sikkert takket være Satire Marie hemmeligt fået muligheden for at læne sig tilbage i stolen og sige: »De har jo ret!«

Dansk Folkeparti er på mange måder et komisk parti med selvmodsigelser og overdrivelser, som det ind imellem virker helt bizart, at de kan slippe af sted med. Men man må give dem, at de er effektive kommunikatorer, som eksperter i den slags da også ofte understreger det. Ligesom nazisterne.