Tirsdag den 13. september kl. 21.29 lettede et chartret fly med nummer QS4338 fra Roskilde Lufthavn med destination Kabul i Afghanistan via Trabzon i Tyrkiet.

Ombord på flyet, der havde plads til mindst 180 passagerer, var foruden besætningen fire afviste afghanske asylansøgere, en håndfuld danske politiembedsmænd samt en tolk, en dansk læge og en repræsentant for Ombudsmanden.

For den ene af de fire afghanere var det ikke første gang, at vedkommende blev forsøgt udsendt. Både i december 2015 og i januar, marts og juli 2016 havde UNC, Udlændingecenter Nordsjælland under Rigspolitiet, forgæves forsøgt at få den 21-årige afviste asylansøger udsendt med et almindeligt rutefly. Det var mislykkedes hver gang.

»Alle udsendelserne måtte afbrydes, da udlændingen hver gang havde sat sig voldsomt til fysisk modværge i det han bl.a. spyttede, sparkede og forsøgte at banke sit hoved ind i de ledsagende polititjenestemænd,« som det hedder i ’Rapport Ledsaget udsendelse 130916’. Den er skrevet af en politiassistent fra UCN, der selv deltog på turen.

Læs også: Afghansk viceminister siger nej til tvangshjemsendelser

Desuden havde den 21-årige to gange »bidt sig i mundregionen, hvilket havde fremkaldt en kraftig blødning fra munden«, fortsætter rapporten, som Information har fået af den 21-åriges advokat, Marianne Vølund.

Ved den femte udsendelse i september blev alle sejl derfor sat til for at få det til at lykkes, bl.a. blev der chartret et fly, som afghanske myndigheder efter en del forhandlinger havde accepteret kunne lande i Kabul lufthavn.

På forhånd havde UCN aftalt med Vridsløselille Fængsel, hvor den 21-årige skulle afhentes, at han ikke måtte orienteres om den forestående rejse.

Hensigten med hemmeligholdelsen var bl.a. at forhindre, at den 21-årige skulle gøre skade på sig selv, og, som det videre hedder i rapporten, »for at udsendelsestidspunktet ikke kom offentligheden til kendskab«..

På baggrund af de tidligere forsøg indgik det i den taktiske plan, politiet lagde for udsendelsen, at man »hurtigt fik styr på udlændingens arme og hoved« samt fik iført ham nyindkøbt tøj »for at hindre, at han havde gemt genstande i sit tøj, som kunne gøre skade på ham selv eller andre«.

Det fremgår af rapporten, at da politiet kl. 19.30 ankom til Vridsløselille Fængsel, var politidirektør i Nordsjællands Politi Jens-Christian Bülow også til stede. Hvorfor forklares dog ikke.

Ved ankomsten blev politiet orienteret om, at den 21-årige tidligere på dagen havde været til psykolog, og at han denne dag ikke havde ønsket at tage sin beroligende og antidepressive medicin.

Med politidirektøren, en repræsentant for Ombudsmanden, en tolk, en læge samt betjentene var det et anseeligt følge, der gik hen til den 21-åriges celle.

Barberbladet

Da fire af betjentene løb ind i den mørklagte celle og »højt og tydeligt« sagde, at de var fra politiet, sad den 21-årige ned kun iført T-shirt og shorts.

Den første betjent observerede, at den 21-årige fik puttet noget i munden »som lignede et lille barberblad«, mens de øvrige betjente greb fat i hans arme og ben.

Selv om betjentene slæbte afghaneren ud fra cellen og ud på gangen, og en betjent holdt hans hoved bagfra, nægtede den 21-årige at spytte ud og åbne munden.

En af betjentene tog så med sin »højre hånds tommel- og pegefinger kortvarigt fat i udlændingens kæbe lige under kindbenene«, så han åbnede munden. Det lykkedes dog ikke at se, om han havde en genstand i munden eller ej.

På etagen nedenunder var der lagt en stor madras frem, og efter at være blev slæbt baglæns ned ad trappen fik den 21-årige nu at vide, at han under ledsagelse skulle sendes til Kabul med et chartret fly.

Herefter blev han kl. 19.45 afført alt sit tøj og iført de nye underbukser, strømper, T-shirt, træningsbukser og kondisko. Derefter fik han en slags spændetrøje på.

Læs også: Forhandlinger om udsendelse af afghanere mørklagt

»Han blev cirka kl. 19.52 iført bodycuff med fuld fiksering af hænder, arme, ben, knæ og ankel. Dette for at sikre, at udlændingen ikke gjorde skade på sig selv eller udfald mod andre«, fremgår det af rapporten.

Kort efter fandt betjentene ud af, at den 21-årige havde »et barberblad på ca. 3x4 mm« i munden, men selv om betjentene forsøgte at få det ud, lykkedes det ikke.

I stedet begyndte den 21-årige at bløde fra munden og spytte en blanding af spyt og blod ud på gulvet.

Da blødningen tog til, lagde betjentene ham ned på madrassen på »venstre side for at hindre, at udlændingen fik blod og spyt ned i luftvejene«, og, som det tilføjes, fordi han fik »sværere ved at modsætte sig fysisk, når han lå ned«.

Lidt efter fik den 21-årige slugt barberbladet. Lægen, der deltog på rejsen, konsulterede derfor en speciallæge på Rigshospitalet, der oplyste, at hvis en person havde slugt et barberblad, ville behandlingen normalt være at tage et røntgenbillede og behandle med »masser af asparges og efterfølgende afføringsmiddel«.

En politikommissær besluttede på det grundlag at gennemføre udsendelsen med henblik på, at den 21-årige kunne komme på hospitalet i Kabul, »hvis udlændingen skulle ønske det«.

Derefter blev den 21-årige ført ud til en VW Transporter, hvor han »begyndte at råbe, skrige og spytte, mens han forsøgte at rejse sig.«

Han blev derfor iført en hjelm, mens hans arme blev holdt fast, og hans hoved bagfra blev presset ned, så hjelmen rørte nakkestøtten på sædet foran.

På det tidspunkt ringede speciallægen fra Rigshospitalet og oplyste, at når der var tale om så lille et barberblad, var der ikke nogen risiko forbundet med at synke det, og at det ville blive opløst af mavesyren.

Derefter konkluderede lægen, at »der ikke var noget sundhedsfagligt til hinder for, at udlændingen kunne flyve«.

Flyveturen

Ved ankomsten til Roskilde Lugthavn kl. 20.53 blev VW’en parkeret ca. 30 meter fra flyet, hvor tre andre afviste afghanere, en far, mor og et barn, allerede var kommet ombord.

Herefter blev den 21-årige trukket ud af bilen og trods voldsom fysisk modstand båret vandret hen til trappen op til kabinen. Undervejs faldt hjelmen af, og da udlændingen »var gået helt amok«, kunne betjentene ikke få sat den på igen.

Derfor tog en af betjentene »fat i udlændingens hår for at sikre udlændingens hoved«, så han ikke under ombordstigningen kunne skade sig selv ved at banke hovedet »ind i diverse ting på vej ind i flyet«. Inde i flyet slap betjenten den 21-åriges hår, og han blev ført ned mod sæde 30 D, E og F.

Han fortsatte med at sætte sig fysisk til modværge, »idet han lavede ’harmonikabevægelser’ og kastede sit hoved fra side til side, mens han råbte og skreg«.

Efter at have sendt en spytklat »med en blanding af blod og spyt« mod den kvindelige tolk, tog en betjent igen fast i hans hår »i cirka 1 minut«, mens betjentene bærende på den 21-årige løb ned mod hans sæde. Også en betjent blev ramt af en spytklat direkte i ansigtet

Derefter blev den 21-årige presset ned i sit sæde, og hans hoved blev holdt nede, så han sad »i en vinkel på cirka 90 grader«.

Da han ikke faldt til ro, men tværtimod »fortsatte med at være aggressiv«, tog en af betjentene endnu et magtmiddel i brug, nemlig atemi: Han pressede sin »højrehånds tommelfinger ind mellem udlændingens venstre øre og venstre kæbe« i 10-15 sekunder »for at få ham til at falde til ro«.

Der blev lagt bleer ud på gulvet, fordi den 21-årige blev ved med at spytte blod og spyt op. Derefter spændte betjentene bodycuff’en lidt strammere samt påsatte en ekstra rem rundt om maven på den 21-årige og flysædets ryglæn.

Kort efter faldt han lidt til ro og fik derfor lov til at rejse sig op i sædet, så han sad i en vinkel på ca. 135 grader.

Først på det tidspunkt kunne flyet lette. Klokken var blevet 21.29.

På turen fik den 21-årige kl. 02.30 skiftevis løsnet sin venstre og højre overarm, så han kunne få skiftet sin T-shirts, der »var fuld af blod«. Et par minutter senere fik han fjernet knæfikseringen, remmen rundt om flysædet samt fikseringen af overarmene.

Efter at flyet var landet kl. 05.43 i Kabul, fik den 21-årige fjernet bodycuff’en og ankelfikseringen, så han var »fri for enhver form for fiksering«, og han blev iført en sort træningsjakke.

Han ville dog ikke forlade flyet, før en tilstedeværende afghansk general og en major var steget ombord og havde talt med ham. Det skete kl. 06.12, fremgår det af rapporten.

Det fremgår også, at han 84 minutter senere kom ombord igen, fordi »de afghanske myndigheder ikke havde accepteret tilbagetagelsen af udlændingen«.

Men det fremgår ikke, hvad der skete inde i lufthavnen i løbet af den knap halvanden time.

VIP-loungen i Kabul

Det gør det til gengæld af det notat, som Information også har fået af advokaten Marianne Vølund.

Det er udarbejdet af en medarbejder fra Rigspolitiet, der dagen i forvejen var rejst til Kabul for i samarbejde med den danske ambassade at »aftale modtagelsesprocessen« og dokumentationen af de afviste asylansøgeres identitet. Han var tilskuer til begivenhederne uden for flyet.

De indledende drøftelser foregik ifølge notatet »i en god og venskabelig tone« med en generalløjtnant, der ud over kontrollen med lufthavnens sikkerhed også havde ansvaret for modtagelse af personer.

Om morgenen den 14. september, hvor flyet var landet, deltog også dr. Alema Alema, som er viceminister i Flygtningeministeriet.

Ifølge notatet forlod den afghanske familie »meget modvilligt« flyet, mens det afghanske politi måtte hente den 21-årige.

Dr. Alema opholdt sig i VIP-loungen, og her udspandt der sig en længere samtale mellem de tre voksne »deportees« og viceministeren. »De klagede alle tre over, at de var blevet slået af det danske politi samt havde været fastspændt under hele turen«, fremgår det af notatet.

Derefter blev dr. Alema Alema vred og skældte ud: »Danmark og Norge var de ’værste’ europæiske lande, når det gjaldt tvangsmæssig udsendelse«, blev hun refereret for, og da det skriftlige materiale om de fire ifølge dr. Alema tilmed var mangelfuldt, ønskede hun ikke at modtage nogen af dem.

Efter en »længere samtale« mellem repræsentanter for de danske myndigheder og den danske ambassade på den ene side og dr. Alema på den anden side, oplyste viceministeren, »at man i dette helt særlige tilfælde nødtvungent accepterede de fire personer.«

Men, som notatet fortsætter, »det ville så være de sidste fire tvangsmæssige, Afghanistan ville modtage. Fremover skulle Danmark kun sende frivillige hjem til Afghanistan og ikke med chartret fly«.

På det tidspunkt var den 21-årige gået hen til et hjørne af VIP-loungen, hvor han begyndte at råbe, »at han var kristen og at hans liv derfor var i fare«.

Da dr. Alema hørte det, meddelte hun, at »det var alt for farligt at tage imod en ’konvertit’, idet han straks han forlod lufthavnen, ville være i livsfare«.

Der var så mange sikkerhedsfolk til stede i lufthavnen, at det ikke ville kunne undgås, at denne oplysning blev spredt, mente hun. Og ikke blot den afviste asylansøger ville være i livsfare, det ville også de, der eventuelt tog ham med fra lufthavnen, være.

Derefter forsøgte den danske ambassade at interviewe den 21-årige om hans forhold til kristendommen, men hertil sagde han blot, at han ikke var kristen, men derimod ateist.

Det gjorde dog ikke sagen bedre ifølge dr. Alema: »Blot det at ’deporteen’ havde råbt, at han var kristen, ville være nok til, at han sandsynligvis blev slået ihjel«.

Heller ikke generalløjtnanten mente nu at kunne tage ansvar for den 21-åriges sikkerhed længere. Selv om de danske myndigheder protesterede og truede med, at »sagen ville bragt op politisk på højt niveau af Danmarks ambassadør i Afghanistan«, var det resultatløst.

Og da dr. Alema og generalløjtnanten derefter begyndte at stille sig på bagbenene også i forhold til at modtage den udsendte afghanske familie, opgav de danske myndigheder at få afleveret den 21-årige.

Retur til Danmark

Klokken 07.36 den 17. september blev den 21-årige ført tilbage til flyet under bevogtning af danske betjente.

Undervejs mod Danmark blev der udført et lægetilsyn, fordi den 21-årige klagede over smerter i overarmene lige over albuerne og i højre knæ.

Der var »røde mærker efter fikseringen på håndleddene og på overarmene« samt muskelømhed, alt sammen noget, der ifølge lægen ikke »krævede yderligere behandling«. Den 21-årige sagde nej til at modtage noget smertestillende medicin.

Sidst i rapporten om den forgæves udsendelse er der en optegnelse af de magtmidler, der er anvendt: »Håndkraft« i 10 timer og 23 minutter. »Bodycuff med begge hænder fikseret« og »ankelfiksering« i 10 timer og 11 minutter. »Albuefiksering« og »knæfiksering« i seks timer og 40 minutter. »Hjelm« i 45 minutter og »rem« om mave og ryglæn i fem timer og 17 minutter.

Det chartrede fly landede uden yderligere problemer kl. 17.25 i Roskilde Lufthavn. Derefter blev den 21-årige kørt til Center Sandholm og løsladt kl. 18.19.

Den 7. oktober var han tilsagt hos politiet i Sjælsmark og blev bl.a. udspurgt, om han ville udrejse frivilligt. Ifølge advokat Marianne Vølund sagde han nej, hvorefter politiet lod ham gå.

Advokaten har nu skrevet til Flygtningenævnet og bedt om genoptagelse af hans sag. Hun mener bl.a., at han ved en tilbagevenden vil være i risiko for at blive udsat for forfølgelse, fordi der ifølge hendes klients oplysninger »blev fotograferet i lufthavnen«, og fordi afghanske myndighedsrepræsentanter »med meget stor sandsynlighed« vil afvise at tage imod ham.

Marianne Vølund har ikke tidligere hørt, at hendes klient, der søgte asyl i Danmark i august 2014, skulle være konverteret eller være blevet ateist. Men hun tror gerne på, at han har mistet troen efter at have siddet i en celle i Vridsløselille Fængsel omkring et års tid.

Hun beskriver sin klient som en spinkel, ung mand, og undrer sig lidt over, at der skal tre-fire stærke betjente til at håndtere ham.

»Det viser jo bare, at han er er rædselsslagen for at blive sendt til Afghanistan. Der er ikke så meget mere i det. Det er ikke en bevidst plan, han har,« mener hun.