»Jeg sidder og fortæller om, hvordan Saddam Hussein hjalp folk med at få kønsskifteoperationer. De tror ikke på, at Saddam hjalp med den slags, men bare spørg Ahmed, sagde jeg.«

Sådan starter dokumentarfilmen Qamar, som handler om den transkønnnede Qamar Yaseen Ibrahim fra Irak.

Qamar Yaseen Ibrahim sidder i sin lyserøde seng og taler i telefon med sin ven Ahmed.

Ahmed i den anden ende af telefonen fortæller om livet i Irak før krigen, om et land, hvor man i nogle områder havde frihed til at være den, man var – millionær, homoseksuel og endda transkønnet.

»Svaret på jeres spørgsmål er ja!« siger Ahmed til kameraet. »Saddam Hussein hjalp med kønsskifteoperationer.«

Filmen er instrueret af Ida Marie Gedbjerg og vises på dette års LesbianGayBiTrans-filmfestival Mix Copenhagen.

Da Information møder Ida Marie Gedbjerg og Qamar Yaseen Ibrahim til en snak om filmen, fortæller Qamar Yaseen Ibrahim, hvordan det føltes at lande i Kastrup som kvinde og så blive behandlet som ingenting i de næste mange år.

»I Irak kunne jeg selv bestemme over min krop. I Danmark bestemmer Sexologisk Klinik over den. Jeg forstod det ikke,« siger hun.

Læs også: ’Hvis nogen har blod på hænderne, er det Sexologisk Klinik’

Qamar Yaseen Ibrahim er herboende irakisk flygtning, og så er hun transkønnet. Hun har levet som kvinde, så længe hun kan huske, og allerede som teenager under Saddam Husseins regime fik hun hormoner og blev lovet en biologisk kønsskifteoperation. Men så kom krigen i Irak, der tvang hende til at flygte. Først til Syrien, hvor hun, fordi hun er transkønnet, blev FN-flygtning og fik visum i Danmark med besked fra FN om, at hun i Danmark kunne fortsætte sin hormonbehandling og dermed også sin udvikling mod at blive kvinde. For seks år siden endte hun i Danmark. Her fik hun fik ikke lov til at få hormoner, og drømmen begyndte at smuldre.

I dag er Qamar Yaseen Ibrahim 40 år. Siden hun var 18, har hun taget kvindeligt kønshormon. Medicin, som hun fik i Irak, og som har skabt hendes kvindelige krop. Hendes hud er glattere, hun har ikke længere skæg, og hun har fået bryster. Men da hun kom til Danmark for seks år siden, stoppede det brat, fordi Sexologisk Klinik på Rigshospitalet afviste, at hun var berettiget til at få hormoner.

Fastlåst situation

Da Ida Marie Gedbjerg møder Qamar Yaseen Ibrahim og beslutter at lave filmen, er situationen låst fast.

»Jeg var chokeret over, at hun var fanget i et limbo mellem at ligne en kvinde og leve som kvinde, men ikke kunne fuldføre det med en operation og hormoner,« siger Ida Marie Gedbjerg.

Det er et af de paradokser, som instruktør Ida Marie Gedbjerg forsøger at sætte fokus på med sin film.

»Det er uhyggeligt, at staten bestemmer over vores kroppe, og jeg synes, at dette paradoks er vigtigt at få frem, fordi det piller ved vores forestillinger om Vesten i modsætning til Mellemøsten,« siger hun og uddyber, at det ikke nødvendigvis var lige let for alle i Irak at få adgang til hormoner og operation, og at det ikke er ønskværdigt at have et system, der fungerer på den måde, men at paradokset mellem vores system og deres alligevel virkede så absurd, at det var noget, der måtte frem.

»Det danske system er rigidt, de kan jo godt se, at Qamar er kvinde, alligevel forhindrer de hende i at få de hormoner, hun har taget i mange år, hvilket er direkte farligt,« siger hun og uddyber:

»Hun virker som en ønskecase for Sexologisk Klinik. Det er jo så tydeligt, at det her er det, hun vil. Alligevel skal hun igennem så meget, at det er ved at koste hende livet.«

Læs også: ’En transperson kan selvfølgelig ikke regne med at blive forstået’

Hvorfor ligner jeg en mand?

I fælleskab laver Ida Marie Gedbjerg og Qamar Yaseen Ibrahim en ny ansøgning til Sexologisk Klinik, som genoptager Qamar Yaseen Ibrahims sag og tilbyder hende seks samtaler, hvorefter de skal beslutte, om hun kan få hormoner. Første skridt på vejen mod at få en kønsskifteoperation.

De seks samtaler strækker sig over et halvt år, hvor Ida Marie Gedbjerg filmer forløbet. De år hun ikke har fået hormonerne, har allerede sat sine spor, og jo længere der går, jo mere vil hendes krops udvikling mod at blive kvinde gå baglæns. Hendes bryster vil forsvinde, og hendes feminine stemme vil blive mørkere.

Qamar Yaseen Ibrahim fortæller, hvordan hendes gamle venner kunne se, at hendes krop ændrede sig. Hvilket vises i en scene i filmen, hvor hun skyper med sine venner i Irak.

»De spurgte mig, hvorfor jeg ligner en mand, efter jeg er kommet til Danmark,« siger hun og forklarer, hvordan det psykiske pres på det tidspunkt stiger, fordi hun kan se sin krop ændre sig.

»Det er psykisk terror at gå og vente på at få afklaret sin skæbne, når det konstant trækkes i langdrag,« fortæller hun.

Samtidig frustrerer det hende at blive konfronteret med ikke at være den kvinde, hun ønsker at være, og tonen blandt lægerne på Sexologisk Klinik er sårende.

»Der er oplevelser på Sexologisk Klinik, hvor de virkelig taler ned til mig. Og de burde skamme sig over at tale sådan til mig. Jeg er ikke sindssyg, jeg er kvinde.«

Og lige præcis måden at tale til Qamar Yaseen Ibrahim på chokerer Ida Marie Gedbjerg, mens de laver filmen.

»Der er slet ingen forståelse for, at det her er et kæmpe traume for hende. Det gør ondt inden i hende, at hun har testikler, og de konfronterer hende med det hele tiden,« forklarer hun.

Manglen på finfølelse sammen med de lange ventetider, mistilliden og den ensomhed, som det fører Qamar Yaseen Ibrahim ud i, er ifølge Gedbjerg det værste ved forløbet.

»Mange bryder psykisk sammen, fordi der ligger en konstant mistillid i luften, hvor man skal bevise, at man er transkønnet,« siger hun.

Læs også: ‘Jeg var bange for, de ville sige, at det bare var en fase‘

Fortabt i sin krop

Qamar Yaseen Ibrahim fortæller, at hun mange gange i forløbet var så nedslidt, at hun havde lyst til at give op, og fremhæver en episode, hvor Sexologisk Klinik har mistanke om, at hun har en hormonsygdom. De nye undersøgelser, det kræver, risikerer at trække processen endnu mere i langdrag.

»Jeg var ikke kommet den dag for at få flere undersøgelser, jeg har levet som kvinde i 30 år. Det er det, jeg er. Jeg vil leve som kvinde. Ellers er jeg død,« siger Qamar Yaseen Ibrahim og forklarer, at hun på det tidspunkt har kæmpet med Sexologisk Klinik i fire år og ikke gider mere.

Der er oplevelser på Sexologisk Klinik, hvor de virkelig taler ned til mig. Og de burde skamme sig over at tale sådan til mig. Jeg er ikke sindssyg, jeg er kvinde.

For Ida Marie Gedbjerg var det vigtigt, at filmen sætter fokus på, hvordan Sexologisk Klinik behandler transkønnede, og de mange følger af, at de trækkes igennem et så langt og opslidende forløb.

»Det når til et punkt, hvor Qamar bare sidder på standby i sin stue og venter på nogle hormoner og en operation, som måske aldrig kommer,« forklarer hun og uddyber:

»Hun er fanget i sig selv og sin egen krop og tør ikke gå ud, fordi det er for hårdt at blive konfronteret og diskrimineret hele tiden.«

Qamar Yaseen Ibrahim fortæller, at det på dette tidspunkt er tæt på at tage livet af hende. Hun truer med selvmord, sover ikke om natten og udvikler en depression. Da Ida Marie Gedbjerg tager kontakt til Sexologisk Klinik, får hun at vide, at det vil påvirke Qamars sag, hvis hun er psykisk ustabil.

»Det er jo en enorm svær balance, Qamar bliver fanget i. Fordi hun bliver så deprimeret, risikerer hun at blive vurderet for ustabil til operation, og det er manglen på operation, der gør hende ustabil,« siger Ida Marie Gedbjerg.

En ny kamp går i gang

De sidder over for hinanden i sofaen og venter på, at Sexologisk Klinik skal ringe.

Det er nu, Qamar Yaseen Ibrahim får besked om, hvorvidt hun er blevet godkendt til at få hormoner.

Da de endelig ringer, er det med nyheden om, at Qamar kan starte på hormoner. Begrundelsen fra Sexologisk Klinik er, at hun ligner en kvinde og lever som kvinde.

Sådan slutter filmen om Qamar.

»Jeg blev glad for at få hormonerne, men forstår ikke, hvorfor det har taget dem så lang tid at indse, at jeg er en kvinde,« siger Qamar Yaseen Ibrahim, der må vente yderligere seks måneder, før hun står med hormonerne i hånden. Hormoner, hun skal tage i seks måneder, før man kan vurdere, om hun kan få en kønsskifteoperation.

I dag er de seks måneder for længst gået. I oktober 2014 får hun besked om, at hun kan få operationen, men for fire dage siden får hun endnu et brev om, at der tidligst vil være plads i januar 2016. Hvis hun får operationen der, har hun ventet i syv år.

»Jeg stoler ikke på dem, de lover ting, de ikke holder, og trækker ting ud. Hvis ikke jeg får den operation, så ved jeg ikke, hvad jeg skal gøre med mit liv,« siger Qamar Yaseen Ibrahim.

For hende føles det, som om en kamp er vundet, men at der nu begynder en ny og lige så hård kamp.

Information har forsøgt at få en kommentar fra Sexologisk Klinik på Rigshospitalet. På mail svarer de:

»Vi kender ikke filmens indhold. Vi er selvfølgelig rigtig kede af, at der er nogle, der opfatter deres forløb på den måde. Behandlerne på klinikken gør deres bedste i mødet med brugerne inden for de rammer, vi skal følge, der er bestemt af vejledninger og lovgivning.«

Rettelse: I en tidligere version af denne artikel omtalte vi Qamar Yaseen Ibrahim som transseksuel. Det er forkert. Qamar Yaseen Ibrahim er transkønnet.