Et eller andet i Integrations- og Udlændingeministeriet er helt galt!

Det føler den snart 80-årige advokat Henrik Holm-Nielsen sig overbevist om, når han læser avisernes dækning af den seneste skandale i Inger Støjbergs (V) ministerium – den der handler om den manglende efterlevelse af den såkaldte Paposhvili-dom om humanitære opholdstilladelser, der blev afsagt af Den Europæiske Menneskeretsdomstol i december 2016.

»Det kan godt være rigtigt, hvad ministeren forleden forklarede på et samråd om sagen: At hendes embedsværk ikke af sig selv blev opmærksomt på dommen, og at de derefter misforstod dommens betydning. Men det kan også være forkert.«

Han ser kun to muligheder: Enten har embedsværket svigtet fatalt, eller også er ministerens forklaring ikke rigtig.

»Den usikkerhed gør, at sagen bør undersøges nærmere og kulegraves,« siger Henrik Holm-Nielsen.

Om nogen ved Henrik Holm-Nielsen, hvad det vil sige at kulegrave en sag. Han blev kendt af en bredere offentlighed – uden for topjuristernes og erhvervsadvokaternes eksklusive cirkler – da han i sommeren 1990 blev udnævnt til officiel udspørger i Tamilsagen.

Da Poul Schlüter gik af

Tamilsagen, der af nogle er blevet kaldt for Danmarks Watergate, handlede meget kort fortalt om den daværende konservative justitsminister Erik Ninn-Hansens ulovlige tilsidesættelse af tamilske flygtninges retskrav på familiesammenføring. For 25 år siden, den 14. januar 1993, førte sagen til Poul Schlüters afgang som statsminister.

Efter at Henrik Holm-Nielsen var blevet udnævnt til udspørger, modtog han seks flyttekasser med dokumenter fra Justitsministeriet og Direktoratet for Udlændinge. Han tog hele læsset med op på sin ødegård i Värmland i Sverige og brugte sommermånederne i 1990 på at læse alt materialet, deriblandt hemmelige skuffenotater og dagbogsoptegnelser fra embedsmændene.

Han blev chokeret over at læse, hvordan administrationen i Justitsministeriet var foregået.

Den daværende departementschef Poul Lundbæk Andersen, som Henrik Holm-Nielsen i øvrigt kendte fra jurastudiet, havde på forhånd opgivet at konfrontere sin minister for at få ham til at følge loven. Embedsværket sagde således aldrig direkte til ministeren, at han administrerede ulovligt.

»Jeg havde ikke drømt om, at sådan noget kunne foregå. Èn ting var, at Erik Ninn-Hansen administrerede udlændingeloven, som om den indeholdt en særlig paragraf: Loven gælder ikke for Grønland, Færøerne og Justitsministeriet. En anden ting var, at embedsværket ikke klart og tydeligt sagde fra.«

Det rigtige for departementschefen og afdelingschefen – og det blev langt senere også fastslået som korrekt rettesnor for en lovlig administration – havde været at skrive et notat til justitsministeren, hvor det klart og utvetydigt blev slået fast, at tilsidesættelsen af tamilernes retskrav på familiesammenføring var ulovligt.

»I flok og følge skulle topembedsmændene have sagt til ministeren, at han fulgte en ulovlig kurs, og at de ville orientere Statsministeriet derom, hvis ikke ministeren rettede ind. Og så skulle topembedsmændene have forladt deres job. Der kan komme et tidspunkt, hvor man i sådan en stilling må rejse sig op og sige: Nu går jeg, for det her vil jeg ikke være med til.«

Gulvtæppetalen

I dag huskes Tamilsagen nok mest for Poul Schlüters berømte gulvtæppetale, hvor han forsikrede Folketinget om, at der ikke var noget galt:

»Den foreliggende sag er belyst tilstrækkeligt, og ansvaret var regeringens og justitsministerens. Der er ikke fejet noget ind under gulvtæppet,« sagde den daværende statsminister i Folketinget den 25. april 1989.

»Det var det glade vanvid og temmelig rystende for mig dengang at erkende, at en statsminister positivt havde stået og løjet i sin orientering af Folketinget. Det var lodret forkert, når statsministeren bedyrede, at der ikke var fejet noget ind under gulvtæppet, for det var jo netop det, der var sket,« husker Henrik Holm-Nielsen.

At der overhovedet blev iværksat en dommerundersøgelse i Tamilsagen, hvor Henrik Holm-Nielsen blev udspørger, havde lidt karakter af en tilfældighed.

I lang tid så det ud som om, at Poul Schlüter elegant havde afværget katastrofen, dels ved at gøre Erik Ninn-Hansen til formand for Folketinget og dels ved at udnævne en ny justitsminister, H. P. Clausen, der i løbet af en uges tid fik normaliseret sagsbehandlingen af tamilerne. Og endelig fik Poul Schlüter med sin gulvtæppetale overbevist et flertal i Folketinget om, at der ikke var behov for en undersøgelsesdomstol.

Men folketingsflertallet skiftede, efter at Erik Ninn-Hansen i kølvandet på en DR-dokumentar havde sagt på direkte tv, at også de små partier i Poul Schlüters firkløverregering havde støttet hans linje over for tamilerne. Det var den daværende leder af Centrum-Demokraterne, Mimi Stilling Jakobsen, absolut ikke enig i, og derved blev der i foråret 1990 flertal for en dommerundersøgelse.

»Det var ganske enkelt et spørgsmål om at kunne tælle til 90 mandater,« som Henrik Holm-Nielsen siger.

90 mandater bag Støjberg

Dermed er vi tilbage til Inger Støjberg. For også her er det et spørgsmål om at tælle til 90 mandater, hvis skandalen om den manglende efterlevelse af Paposhvili-dommen nogensinde skal kulegraves.

»Selv om det er forudsætningen for, at vores demokrati fungerer, at ministre giver rigtige og udtømmende forklaringer til Folketinget, så vil Dansk Folkeparti ikke støtte en kulegravning af, om Inger Støjberg skulle have givet urigtige oplysninger i den her sag. Eller om det var tilfældet i den forrige sag om de såkaldte barnebrude, hvor ministeren endda selv kom med varierende forklaringer undervejs om karakteren af den ulovlige instruks, hun udsendte om tvangsadskillelse af de unge par.«

»Venstre vil heller ikke støtte en undersøgelse, og det vil De Konservative og Liberal Alliance næppe heller ikke,« siger Henrik Holm-Nielsen og understreger, at han ikke er i besiddelse af særlig insiderviden om, at ministeren har afgivet urigtige oplysninger.

»Nej, det har jeg ikke. Men hvis vi lægger Inger Støjbergs forklaring om dommen til grund, så er det hendes embedsværk, der er ansvarligt for det svigt, som det er at behandle sager om humanitære opholdstilladelser på et ulovligt grundlag i mere end et år. Hvis det er dét, der er sket, så er det naturligvis helt uacceptabelt, og så kalder det den ondehylemig på en tjenestemandsundersøgelse. For så har embedsmændene ikke beskyttet deres minister, men i stedet for givet hende våde sokker.«

»Men jeg kan på den anden side ikke rigtig forestille mig, at en afgørende juridisk vurdering af en principiel dom fra Menneskeretsdomstolen – endda med et forkert resultat – bliver foretaget alene i et fagkontor uden at blive sendt opad i systemet. Så hvis nu embedsmændene tværtimod har gjort, som de skulle og burde og altså advaret ministeren, så er hun på samrådet i sidste uge kommet med urigtige oplysninger om forløbet. Og det er lige så uacceptabelt. Så uanset hvordan man end vender og drejer det, så fortjener denne sag at blive undersøgt nærmere.«