Det begyndte med, at en 68-årig erhvervspolitisk journalist med en lang hukommelse fra den danske del af det engelsksprogede nyhedsbureau Reuters fik nok.

År efter år siden finanskrisens start i 2008 kunne journalisten, Erik Matzen, med stadig større forundring iagttage, hvordan skiftende regeringer præsenterede et stadigt større overskud på statens redning af bankerne, de såkaldte bankpakker.

Et overskud som sidste år angiveligt var vokset til 18 milliarder kroner, hvilket daværende erhvervs- og vækstminister Troels Lund Poulsen (V) proklamerede »afliver myten« om, at bankerne tørrede tabet af på staten og lod skatteborgerne betale den finansielle krise.

»Den finansielle krise har haft andre økonomiske konsekvenser i form af mange triste virksomhedslukninger og folk, der har mistet deres arbejde, men det sikkerhedsnet, staten spredte ud under finanssektoren, har i hvert fald ikke kostet staten penge, snarere tværtimod,« lød det fra Troels Lund Poulsen.

Men Troels Lund Poulsen havde glemt en begivenhed, Erik Matzen huskede.

Løkkes løsning

»Danish taxpayers face ekstra bill for saving banking system from 2008 collapse,« lød overskriften på en artikel en dag i maj på Reuters.

I artiklen skrev Erik Matzen, at bankerne i efteråret 2008 havde svært ved at skaffe likviditet, særligt dollars, hvilket daværende finansminister Lars Løkke Rasmussen (V) løste ved at lade Nationalbanken udstede dyre 30-årige statsobligationer for i alt 90 milliarder kroner frem for de normale og billigere to-, fem- eller ti-årige obligationer.

De lange danske statsobligationer med en høj rente skulle lokke de danske pensionskassers investerede penge i udlandet hjem. Pengene var investeret i tyske og franske statsobligationer, men hvis pensionskasserne nu solgte disse og i stedet købte danske, ville kronen ikke alene blive styrket på grund af efterspørgslen på den danske valuta.

De mange euro fra salget ville havne i Nationalbanken, hvorefter bankerne kunne veksle deres kroner til den fælles europæiske valuta – og denne kunne bruges til at afdrage deres lån i dollar.

Og sådan endte det.

Ud af de 90 milliarder kroner tegnede de danske pensionskasser sig for de 80 milliarder og den største, ATP, alene for de 50.

Med en kuponrente på 4,5 procent, og en såkaldt effektiv rente på 4,3 procent gav Lars Løkke Rasmussens løsning imidlertid renteudgifter på 120 milliarder kroner i perioden frem til 2039 (hvis Nationalbanken havde fortsat sin normale renterisikostrategi ved at indgå såkaldte renteswaps – hvilket dog ikke længere var muligt på det tidspunkt – ville skatteyderne have sparet 28 milliarder kroner).

Det var en ekstraregning, Erik Matzen forudså ville skabe fornyet pres på regeringen for at fremlægge alle oplysninger om bankredningerne.

Hjort: Ingen sammenblanding

Men det var også en ekstraregning, Lars Løkke Rasmussen og daværende finansminister Claus Hjort Frederiksen (V) straks afviste at kende til.

I en skriftlig kommentar til flere danske medier, som citerede Reuters oplysninger, forklarede finansministeren, at »det er ikke korrekt at blande udstedelsen af en 30-årig statsobligation i efteråret 2008 sammen med ’prisen’ for bankpakkerne«.

»Baggrunden for beslutningen om udstedelsen af en 30-årig statsobligation i efteråret 2008 var den store usikkerhed om muligheden for at refinansiere statsgælden. Der var derfor behov for en stor likviditetsbuffer,« hed det.

Snart et år senere må den nuværende finansminister, Kristian Jensen (V), dog korrigere forgængeren.

Ikke fordi Kristian Jensen selv pludselig er kommet frem til, at udstedelsen af de 30-årige statsobligationer er blandet sammen med prisen for bankpakkerne. Men fordi Claus Hjort Frederiksen faktisk tidligere har forklaret, at der netop var en sådan sammenblanding. En forklaring som imidlertid er en anden end Erik Matzens.

I forbindelse med forberedelsen til et nyligt samråd i Folketingets finansudvalg om netop statsobligationerne opdagede Kristian Jensen nemlig, at Claus Hjort Frederiksen i Økonomisk Redegørelse i maj 2009 skrev, at kredit- eller bankpakke to blev »finansieret via de ekstraordinære udstedelser af det 30-årige lån i 2008«.

Med andre ord blev milliarderne fra udstedelsen af statsobligationer ifølge Claus Hjort Frederiksen brugt til udlån til bankerne, så de til gengæld selv havde råd til fortsat at låne ud – hvilket samme Claus Hjort Frederiksen jo ellers havde afvist i sin skriftlige kommentar til historien fra Reuters.

Og ikke nok med det.

Kristian Jensen: Hjort er »misvisende«

Efter at medlemmerne af finansudvalget på samrådet var blevet orienteret om den overraskende passage i Økonomisk Redegørelse, som Kristian Jensen kaldte »misvisende«, tændte Socialdemokraternes finansordfører, tidligere skatteminister Benny Engelbrecht, sin bærbare computer, mens finansministeren talte videre. En hurtig søgning på internettet afslørede, at noget lignende havde Claus Hjort Frederiksen gentaget i Økonomisk Redegørelse i august samme år.

»Det var måske en god ide lige at få eftersøgt, om det står i andre skriftsteder rundt omkring, når man er i gang,« lød det fra Benny Engelbrecht, hvilket Kristian Jensen lovede:

»Jeg glæder mig enormt til at videregive den opgave med at gennemlæse økonomiske redegørelser fra en længere årrække for at se, hvorledes man har formuleret sig omkring det her punkt. Og jeg kan love for, at vi vil gennemsøge dem. Sagde jeg vi? Man vil gennemsøge dem nøje for at sikre, at vi opregner de steder, hvor der måtte være afsnit, som kan misforstås«.

Efter at Kristian Jensens embedsmænd nu har gennemlæst de økonomiske publikationer siden 2008, oplyser han i en skriftlig kommentar til Information, at der ikke skulle være andre end de to ovennævnte tilfælde, hvor disse misvisende oplysninger om bankpakkerne »ikke er blevet fanget«.

»De gamle publikationer bliver ikke rettet. Men det er hensigten at gøre læseren opmærksom på de misvisende formuleringer på anden vis,« skriver Kristian Jensen uden at komme ind på hvordan.

De skiftende finansministres skiftende forklaringer overrasker oppositionen. Alternativets finansordfører, Josephine Fock, mener, at finansudvalget må stole på, hvad finansministeren siger, men understreger samtidig, at udvalget jo også stolede på forgængeren, mens Enhedslistens finansordfører, Pelle Dragsted, har svært ved at forstå, hvordan Kristian Jensen snart et årti efter begivenhederne kan komme frem til, at det var misvisende, hvad Claus Hjort Frederiksen skrev samtidig med, at begivenhederne faktisk fandt sted.

En aktindsigt, Information har fået i Finansministeriets papirer, afslører, at der kun findes ét enkelt dokument om udstedelsen af den 30-årige statsobligation: Et halvt side langt notat fra Nationalbanken i 2008, som skal underskrives, hvori Lars Løkke Rasmussen orienteres om, at »for at forbedre den danske pensionssektors muligheder for risikoafdækning er det besluttet at åbne en 30-årig statsobligation«.

Pelle Dragsted tror, at de skiftende forklaringer snarere skyldes den politiske pris ved at medregne statsobligationerne i opgørelsen over bankredningerne.

»Redningen af bankerne viser sig jo så i dag at have været en bekostelig affære, hvilket kan medføre et krav fra skatteyderne om, at bankerne – når det nu går godt – skal være med til at betale regningen,« siger Pelle Dragsted.

’Svesken på disken’.

Ikke mindst Socialdemokratiet og De Radikale, som har været med i de efterhånden i alt seks bankpakker, undrer sig.

»Det bliver jo let ligesom Sovjetunionen, hvor folk måtte skæres ud af de officielle billeder, når de ikke længere var inde i varmen og pludselig ikke længere stod ved siden af Stalin,« siger Benny Engelbrecht.

»Mig bekendt er en finansminister aldrig kommet og har fortalt, at man på den måde har oplyst noget forkert til Folketinget og offentligheden. Hvis finansministeren i dag virkelig mener, at det er misvisende, må det selvfølgelig gøres. Men vi må have svesken på disken og en vurdering af, om det faktisk også er korrekt.«

De Radikales finansordfører, Martin Lidegaard, kalder det et »mudret billede«, hvor Kristian Jensen måske nok umiddelbart har i ret i, at det faktum, at der efterfølgende aldrig blev brug for de 90 milliarder kroner, taler for, at pengene ikke var beregnet til bankerne.

»Spørgsmålet er bare, om det klarsyn også var gældende på det tidspunkt, hvor man traf disse valg,« siger Martin Lidegaard.

Milliarder blev aldrig brugt

Når Kristian Jensen ikke mener, at udstedelsen af de 30-årige statsobligationer skal indregnes som en udgift, skyldes det nemlig også, at staten viste sig at have penge nok.

Godt nok aftalte et bredt politisk flertal kort efter udstedelsen af de 30-årige statsobligationer bankpakke to, som stillede 100 milliarder kroner til rådighed i udlån for banker og realkreditinstitutter.

Men bankpakken endte kun med at lægge beslag på 46 milliarder kroner, og på det tidspunkt – i sommeren 2009 – stod der 200 milliarder kroner på statens konto. Milliarder som var blevet skaffet gennem årene ved at udstede forskellige obligationer med forskellige længder og renter.

»Der er for mig at se ingen årsagssammenhæng mellem udstedelsen af den 30-årige statsobligation og den udbetaling til de danske pengeinstitutter,« forklarede Kristian Jensen på samrådet i finansudvalget om statsobligationen. »Og det bygger jeg på blandt andet på det faktum, at der var penge nok på statens konto til at klare de udgifter, der måtte være i forbindelse med en kreditpakke, uden at man udstedte en eneste af de 30-årige statsobligationer.«

Men som alle bankunder ved, slipper du ikke bare for en regning, fordi du ikke har brugt pengene. Hvis du først har bedt om og fået bevilliget pengene, fanger bordet. Og i efteråret 2008, havde bankerne, og ikke mindst Danske Bank, brug for penge. Ikke mindst dollar.

Kommissionen, der undersøgte finanskrisen, konkludere i 2013 i rapporten Den finansielle krise i Danmark – årsag, konsekvenser og læring, at Danske Bank i efteråret 2008 stod til at løbe tør for likviditet i løbet af få måneder.

»Bankpakke I og de efterfølgende nationale og internationale likviditetsfaciliteter løftede banken (Danske Bank, red.) ud af den truende likviditetsklemme, der satte ind efter Lehman Brothers’ (amerikansk investeringsbank, red.) kollaps i efteråret 2008,« hedder det i rapporten. »Det var vigtigt for banken og samfundsøkonomien, da misligholdelse af selv en enkelt kontrakt kan få stor betydning for et pengeinstitut som følge af den komplicerede struktur på udlånskontrakter. Det bør tillige tilføjes, at en ikke ubetydelig del af Danske Banks finansiering var baseret på adgang til USD.«

I alt havde de danske banker i efteråret amerikanske dollar-lån for 400 milliarder kroner (ud af et samlet indlånsunderskud ved årets slutning på 565 milliarder).

Et underskud, som var opstået ved, at danske banker i 00’erne havde lånt penge til en billige rente i USA for at kunne låne dem ud til en højere herhjemme. Ofte i form af korte lån, som blev fornyet med nye korte lån. Men på grund af den finansielle usikkerhed ville amerikanerne nu have deres penge, samtidig med at det blev stadig sværere – for ikke at sige umuligt – at skaffe dollars til at afdrage på lånene.

Før altså Lars Løkke Rasmussen trådte til.

10.879 beslutninger!

Alligevel kom kommissionsundersøgelsen frem til, at krisen kun har kostet 200 milliarder kroner som følge af faldet i produktionen i årene mellem 2009 og 13. Og dertil har bankerne bogført nedskrivninger i perioden fra 2008-2011 på 147 milliarder kroner.

I dag er formanden for kommissionen, professor Jesper Rangvid, enig med Kristian Jensen i, at omkostningen ved udstedelsen af de 30-årige statsobligationer ikke umiddelbart kan diskonteres på kontoen ’bankredninger’. Jesper Rangvid understreger, at udstedelsen ikke havde noget at gøre specifikt med bankpakkerne, men var en del af forsøget på at mindske omkostningen ved den finansielle krise generelt.

»Årsagen til, at man udsteder den 30-årige statsobligation, er, at man vil have pensionskasserne til at sælge deres tyske og franske statsobligationer, og på den måde øges valutareserven, så der kommer euro i statskassen, som kan veksles til dollars. Det er rigtigt, at særligt Danske Bank havde et stort udestående i USA og derfor behov for at kunne få vekslet kroner til dollar, så man kunne betale gælden tilbage. Og det er rigtigt, at det i efteråret 2008 stort set var umuligt at købe dollar på markedet, hvilket gav Danske Bank et problem. Men om man så kan sætte fuldstændig lighedstegn mellem, at Danske Bank havde behov for dollars, og at man udstedte det 30-årige obligationslån, er måske at gå lidt langt«.

– Men er omkostningen ved det 30-årige obligationslån så ikke en del af prisen for at have hjulpet bankerne gennem krisen, så der alligevel ikke er et overskud på 18 milliarder kroner?

»Vil vi regne på, hvad det kostede at lave bankpakkerne? Eller vil vi regne på, hvad den finansielle krise kostede? I den krise blev der taget 10.879 beslutninger! Og skal vi regne alle dem sammen? Det bliver en lidt svær opgave. Der er ingen tvivl om, at det 30-årige obligationslån var en del af værktøjskassen i forbindelse med den finansielle krise, men det var jo heller ikke kun bankerne, som manglede dollar. Selvfølgelig hjalp man bankerne, men man hjalp så at sige også samfundet gennem den finansielle krise. Hvorfor lige netop sætte pris på det 30-årige obligationslån og kræve at det bliver medregnet?«

Bankpakker Bankpakkerne bruges normalt om de tiltag, regeringen og Folketinget foretog i perioden fra 2008-2013 for at styrke og beskytte den finansielle sektor og især pengeinstitutterne. I alt blev der i perioden vedtaget seks forskellige bankpakker, som daværende økonomi- og erhvervsminister Troels Lund Poulsen (V) i 2016 opgjorde til at give staten et samlet overskud på 18 milliarder kroner. Den økonomiske status for bankpakkerne er opgjort som statens indtægter fratrukket de direkte udgifter såsom statens finansieringsomkostninger og manglende rentebetaling mv. De seks bankpakker er: Bankpakken (Bankpakke I) fra 2008

Kreditpakken (Bankpakke II) fra 2009

Exitpakken (Bankpakke III) fra 2010

Konsolideringspakken (Bankpakke IV) fra 2011

Udviklingspakken fra 2012

SIFI-aftalen fra 2013