Ugrás a következő fejezethez

Ahogy az a bevezetőből már kiderülhetett, nem lehet azt mondani, hogy van egy életútséma – változatos körülmények között jutottak ide az első generáció tagjai. Ennek ellenére a magyarországi kínaiak társadalmi helyzetüket tekintve elég egységesnek tűnnek, hiszen a különböző pozíciókból, különböző szakmai háttérrel érkezők nagyon hasonló üzleti mintát követnek: majdnem mind családi kisvállalkozást visznek maximum néhány alkalmazottal. Harminc év elteltével persze már ezen belül is kialakult az anyagilag sikeresebb és kevésbé sikeres vállalkozók közti rétegződés, de nincs éles elkülönülés ennek alapján. A 90-es években érkezett kínai bevándorlók többsége kereskedelemmel kezdett foglalkozni, elsősorban ruhákat importáltak, de olyan is volt, aki éttermekbe hozott itthon nem kapható alapanyagokat. Volt, aki a 90-es évek elején egy kereskedelemmel foglalkozó cég piackutatójaként került ide, de olyanok is akadnak, akiknek már itt élő és vállalkozó ismerőse szólt, hogy milyen jó lehetőségek vannak errefelé. A rendszerváltás időszakában, de még később is a 90-es években Kínában úgy gondolták, hogy nagyszerű lehetőség Európába jönni és szerencsét próbálni, az anyaország ekkoriban még elég fejletlen volt gazdaságilag.

Az első generációsokra jellemző, hogy nem igazán tanultak meg magyarul, emiatt főleg munkakapcsolatuk van magyarokkal.

Többen mondták, hogy nem voltak rákényszerítve a magyar nyelv megtanulására, viszont azt is kiemelték, sajnálják, hogy nem tanulták meg, mert akkor jobban integrálódhattak volna. Liu Weijie és Zhao Jun is rendszeresen ellátogat Kínába. Utóbbi évente egy hónapot tölt el a szülőföldjén, előbbi akkor megy, amikor üzleti útra kell Kínába mennie. Weijie kereskedő, 15 évig foglalkozott ruhaimporttal, most viszont már ő exportál Kínába Magyarországon jól menő termékeket, például csokoládét, müzlit és teát. Mindketten Henan tartományból jöttek, és a Monori út környékén van az üzletük. Jun azt mondta, hogy ez itt egy nagyjából kétszáz fős henani közösség, amelyet lassan két évtizede építenek. Fontos, hogy tagjai ugyanabból a tartományból jöttek, ugyanis – mint mondták – a külföldön élő kínaiak csak azért nem barátkoznak egymással, mert kínaiak. Az egyes tartományok nagyon más kulturális fejlődési utat járhattak be, így az emberek is különbözőek.

Mivel az első kínai bevándorlók a nyolcvanas évek végén, a kilencvenes évek elején érkeztek az országba, a gyerekeikből mára kialakult egy tinédzserekből, fiatal felnőttekből álló második generációs kínai bevándorló réteg Budapesten. Őket banángenerációnak is szokták nevezni, mivel „kívül sárgák, belül fehérek”, bár ez azért erősen személyfüggő. Sokukra egyáltalán nem jellemző, hogy életmódjukban hasonultak volna a többségi társadalomhoz, inkább az elég zárt és összetartó kínai közösségben mozognak otthonosan. Ebben közrejátszik, hogy a magyarországi kínaiaknál gyakori, hogy a már itt született gyerekeket visszaküldik Kínába a nagyszülőkhöz, unokatestvérekhez lakni és tanulni. Az úttörő bevándorlógenerációnál az is előfordult, hogy a szülők eleve magukkal sem hozták a kisgyereküket, csak évekkel később, mikor már stabil körülmények között éltek. De akik Budapesten nőnek fel, azokat is sokszor inkább nemzetközi vagy minimum két tannyelvű iskolákba íratják be a szüleik. Vagyis akadnak köztük olyanok, akik bár Magyarországon élnek, kiskorukban nem voltak huzamos ideig magyar nyelvi közegben, a magyart csak mint idegen nyelvet tanulták, és nem is beszélik túl jól. Legtöbbjük egyébként nem is magyar állampolgár: a gyerekek születésekor a szülők eldönthetik, hogy magyar vagy kínai állampolgárságot kapjanak-e az újszülöttek, és a legtöbben a kínait választják. Kettős állampolgárság nem lehetséges, mert a kínai állam azt nem ismeri el. Az egyik második generációs interjúalanyunk éppen az ellenkezőjére példa: a magyar egyetemet végzett, magyarul szinte tökéletesen beszélő huszonéves srác tudatosan, 18 éves korában vette fel a magyar állampolgárságot, mert addigra a családdal eldöntötték, hogy neki és testvérének már nem érdemes hazatelepülésben gondolkodniuk. Történetéből kirajzolódott egy tipikus banángenerációs jelenség:

„A magyar közösségbe sikeresen integrálódott kínai fiataloknak már nem feltétlenül az a leghőbb vágyuk, hogy heti hét napot végigdolgozzanak, ahogyan azt a szüleik korosztályából sokan teszik.”

Mint mondta, egy időre szívesen kipróbálná, milyen Kínában dolgozni, de hosszabb távon nem tudná elképzelni, hogy ott éljen, elsősorban a durva munkatempó és verseny miatt. Kínában a gyors gazdasági fejlődés miatt kiéleződött a verseny az emberek között, szerinte ők már nem tudnának oda visszailleszkedni. A „banánemberekre” az is jellemző, hogy nem feltétlenül szeretnék folytatni a családi vállalkozást, legyen az büfé vagy ruhaüzlet. Magyarországon több kínai nagyvállalatnak működik már leányvállalata, ahol örömmel alkalmazzák a magyarul és kínaiul is jól kommunikáló második generációs bevándorlókat. Elsőre furcsán hangozhat, de nem mondható el minden második generációsról, hogy jó kínaiból, ugyanis az üzleti világban használt formális kínai nyelv írott változatát nem tanulja meg az ember csak úgy otthon magától, családi beszélgetések közben. Aki nem Kínában járt iskolába, vagy hétvégenként nem képzi magát a kínai negyedbeli vasárnapi iskolában, annak lehetnek gondjai a kínai cégek elvárásaival. Interjúalanyaink szerint bár sok banángyerek számára már nem igazán perspektíva a kereskedelmi vagy vendéglátós kisvállalkozás, egyelőre nem jellemző, hogy konfliktus lenne abból, ki vegye át a családi céget. Az első generációs bevándorlók többsége fiatalon alapított családot, és hiába van már felnőtt gyereke, maga is bőven aktív korú még.





A magyar átlaghoz képest fiatal korban történő házasság és gyerekvállalás a második generáció tagjaira is jellemző, de ebben van különbség az egyes tartományok között. A Fucsienből származóknál gyakori, hogy 20–24 éves korukra már családot alapítottak, és van egy vagy két gyerekük – mesélte nekünk Anije, aki felszolgálóként dolgozik a Monori Center egyik éttermében. Nála és többi interjúalanyunknál is érdeklődtünk, van-e olyan hely vagy szórakozási forma, ami tipikusan rájuk jellemző, de egyöntetűen azt a választ kaptuk, hogy a fiatal kínaiakból álló társaságok nem igazán járnak úgy – pláne nem olyan rendszeresen – bulizni, ahogy azt mondjuk a magyar vagy más európai fiatalok teszik. Nagyobb eseményekkor esetleg elmennek egy karaokebárba, egyébként pedig a plázákat látogatják, vagy beülnek egy kávézóba. A magyarországi kínai közösség legújabb tagjai a letelepedési kötvénnyel ideérkezettek. Az ő pontos számukat nehéz megmondani, mert azt ugyan lehet tudni, hogy nagyjából 15 ezren igényeltek letelepedési engedélyt, de azt nem, hogy ezekkel pontosan hányan is költöztek ide. Az biztos, hogy pár ezer fővel ezen keresztül is gazdagodott a magyarországi kínai közösség. A kötvényesek szociokulturális és gazdasági értelemben is elég mások, mint a már a 90-es évek óta itt élő kínaiak: míg az első bevándorlási hullámmal inkább vidéki, szegényebb, gazdasági lehetőségeket keresők jöttek, ebben az új hullámban leginkább a városi középosztály menti ki a gyerekeit a kínai szmogból és a húsdaráló oktatási rendszerből. A kötvényesek nagy része nem szakad el teljesen Kínától, és nem kezd új életet Magyarországon.

Sőt, a tipikus kötvényes családmodell úgy néz ki, hogy a feleség és a gyerek vagy gyerekek itt élnek, míg a férj ideje jó részében otthon van Kínában, és csak látogatóba jön ide a családjához.

Ez érthető is, hiszen mondjuk egy jól menő üzletember, akinek nem okoz nagy anyagi megterhelést, hogy kifizesse az államkötvényt, és vegyen itt egy drága ingatlant, a gyerekét pedig drága magániskolába járassa (tipikusan amerikai vagy brit suliba, netán hasonló nemzetközi intézménybe), az nem adja fel a karrierjét egykönnyen. Ráadásul a helyi jogi környezet és nyelv ismerete nélkül sokaknak fölöslegesen nagy kockázat itt vállalkozást indítani. Így van itt például Luo Aiwu, avagy Annie, egy középkorú kínai hölgy, aki 15 éves fiával él itt, míg a férje Kanton városában maradt, és csak évente egy-két hónapra látogatja meg őket. Beszámolója szerint a legtöbb itteni kötvényes ismerőse hasonló cipőben jár, vagyis egy kínai vállalkozást igazgatnak tovább; kevesen vannak, akik magyarországi cégből próbálnak megélni. Sokan fektetnek viszont ingatlanba, amelyek bérbeadása állandó bevételt jelent. Azért olyan is van, aki Magyarországon próbál szerencsét. Hallottunk például egy sanghaji úrról, aki Budapest belvárosában nyitott japán éttermet, vagy olyanról, aki a kínai negyedben kezdte a családja kínai gyárának LED-lámpáit árulni. És olyan is van, aki tényleg szinte teljesen maga mögött akarja hagyni Kínát, de azért ők számítanak a kivételnek. Ilyen kivétel Yang Cheng, avagy Jason, egy húszas évei közepén járó fiatalember, aki Skóciában járt egyetemre, beleszeretett az európai életstílusba, ami hiányzott neki, amikor visszatért Pekingbe dolgozni, úgyhogy inkább újra Európába jött. Neki a szülei fizették ki a kötvényeket, hamarosan pedig megházasodik, így nemsokára a felesége és édesanyja is csatlakozik hozzá Budapesten. Ahogy a 90-es években, most sem azért jönnek ide a kínaiak, mert mindig is Magyarországról álmodoztak, hanem mert jó lehetőségnek ígérkezett.

A többi hasonló programhoz képest ugyanis a magyar letelepedés roppant egyszerű és nagyon olcsó.

Annie és családja régóta tervezte, hogy elhagyják Kínát, elsősorban azért, hogy a fiuk egészségesebb környezetben nőjön fel, és ne kelljen a kínai oktatási rendszer borzasztóan kompetitív, versenyistálló-szerű intézményeibe járnia. Eredetileg Ausztráliába, Spanyolországba vagy Portugáliába akartak menni, de egy közvetítő cég portfóliójában megtalálták a magyar programot, aminél nem találtak vonzóbbat. Annie férje azt mondta, mindegy, hogy hová mennek, mindenhol csak jobb lehet, mint Kínában. A magyar programban leginkább az tetszett nekik, hogy a befektetésüket az állam garantálja, vagyis elég biztonságos és egyszerű, mert a magyar állam a fizetésen kívül gyakorlatilag semmilyen követelményt nem írt elő a letelepedési engedély megszerzéséhez. Ez a könnyebbség vonzotta ide Jasont is, aki állítása szerint végignézte és összehasonlította Európa összes országának bevándorlási programját, és a magyart találta a legvonzóbbnak, pontosabban a legegyszerűbbnek. A magyar bevándorlási program emellett kifejezetten olcsónak számít, ráadásul a pénzt vissza is kapják, aminek Annie már tudja is a helyét: a gyereke egyetemi tanulmányaira akarják költeni.