Vi må ha en ny regjering, men også en ny politikk. Rødt trengs for å få til en slik fornying. Men da må det bli det nye partiet for arbeiderklassens kvinner og menn og et parti som forstår seg på alliansen med den kjempende fagbevegelsen her til lands. Som bystyrerepresentant for Rødt i Kristiansand mener jeg at Rødt måtte lutres for å gå løs på denne oppgaven. Det er en durabelig jobb, men den må gjøres.

Det var bra at Rødt ikke kom på Tinget i 2013. I stedet kunne vi nynne med Alf Prøysen: «Og at det var en nyttig ting kan ingen komme fra.» For Rødt var et umodent parti som måtte lutres for større oppgaver enn det kunne aksle den gang. Dette er ikke etterpåklokskap fra min side, men noe jeg har sagt til folk i partiets ledelse for flere år siden. Nå har vi vokst ut av knebuksene og vist gode takter. Det skyldes ikke minst Bjørnar Moxnes’ dyktige profilering i Oslo av barnehage- og søppelsakene, men også Rødt-ledelsens utspill for å få lokale lag og kommunestyrefolk til å reise saker før og under lærerstreiken og kampen mot endringene i Arbeidsmiljøloven for to år siden. Dette peker mot to kjerneområder: Kampen for et anstendig arbeidsliv og for en styrka fagbevegelse i kamp mot profitørene. Det er et spennende utgangspunkt for diskusjonen om veien videre foran Rødts landsmøte denne uka.

Noe er i ferd med å skje. Senterpartiet stiller krav til endringer i arbeidslivet som lyder som musikk i ørene til den faglige opposisjonen, og SV prøver å finne tilbake noe av åndens som gikk tapt som rødgrønt haleheng i 2005. Folk som står midt i kampene som preger arbeidslivet nå, ser seg om etter politiske alternativer som duger som talerør for deres sak. For øvrig er tendensen ute i Europa ikke til å ta feil av; sosialdemokratiske partier forvitrer i land etter land fordi de ikke lenger har fingeren i den jorda arbeidsfolk står på. «Pasokifisering» er blitt et begrep etter det greske arbeiderpartiets fall fra 40 til 4% på fire år, og de nederlandske PvdA endte på 5,7% i valget nylig. Og der progressive krefter blant sosialdemokratene prøver å gjøre noe med høyredreining og manglende kontakt med grasrota, klorer de øynene ut på hverandre, som i det dypt splitta britiske Labour. Så vi trenger et nytt arbeiderparti som konsekvent kjemper på arbeidende kvinners og menns side, og som ikke bare lytter til, men også fungerer som en pådriver overfor den dristigste og mest drivende delen av fagbevegelsen. For det er slikt faglig-politisk samarbeid vi må utvikle hvis vi skal lykkes med å skape et nytt omdreiningspunkt for en sosialistisk politikk i Norge.

Ledende folk i de største LO-forbundene har forstått at noe er på gang. Det skyldes den økende motstand som kan ses og høres fra både tillitsvalgte og grunnplanet i fagbevegelsen over de tiltakende markedsliberalistiske tendenser i arbeidslivet. I bransje etter bransje ser vi nå virkningene av at bemanningsbyråene har fått fritt armslag. Dette fenomenet har vært mer synlig i de fleste EU-land der fagbevegelsen har vært mer svekket og arbeidslivet er mer liberalisert enn her. Da jeg gjorde research på ei bok om EU-krisa i 2013 leste jeg for første gang om fenomenet nulltimers-kontrakter i en avistittel som lød: 5,5 million Britons on zero-hour contracts. Hva betydde det? At den nye moten i arbeidslivet var å tilby folk jobb nesten uten garantert arbeidstid. En undersøkelse viste at 22 % av britiske arbeidstakere i private firmaer hadde kontrakter som lovet mindre enn tre timers arbeid per uke. Nå er oppmerksomheten rettet mot slike nulltimers-kontrakter i Norge. På samme reise i Yorkshire oppdaget jeg et annet fenomen som har spredd seg som en farsott i EU, nemlig online-distributørene, i dette tilfellet motebedriften Asos, som nesten ingen, inkludert britisk fagbevegelse, hadde særlig greie på. Tre år seinere, i fjor høst, oppdaget endelig media hva som foregikk: Av 4.000 ansatte på bedriften var halvparten hentet inn via vikarbyrået Transline som hyrer rumenske arbeidere med løfter om god lønn og utsikter til fast jobb. Men de møter en arbeidsdag med nulltimes-kontrakter der de kroppsvisiteres, overvåkes og sparkes uten varsel. En av de ansatte jeg snakket med så 150 kolleger få sparken og bli sendt direkte på dør på timen etter at de hadde kommet på skiftet. En annen versting i online-bransjen er Amazon som opererer etter samme prinsipp i tyske, britiske, franske, polske etc. distribusjonssentre. Amazon har ennå ikke kommet til Norden, trolig fordi vi fortsatt har en faglig styrke som inntil videre gjør det lite attraktivt å etablere seg her.

Noen har døpt disse nye rettsløse arbeiderne for «prekariatet», dvs de med de aller mest prekære lønns- og arbeidsvilkår. Disse er uløselig knyttet til den bemanningsbransjen som NHO hyller fordi den gir mange uten fast arbeid en jobbmulighet. Spørsmålet er til hvilken pris. Saken de seks polakkene har reist og vunnet mot bemanningsbyrået «sitt» i Bergen, viser hvordan jungelens lov har tatt over, drevet fram av EØS og dette regimets såkalte frie marked. Det er kapitalens frie rett til sosial dumping dette handler om, et fenomen vi også ser spre seg inn i offentlige tjenester der velferdsprofitørene får stadig større armslag.

Bemanningsbyråene ble anerkjent av et breit stortingsflertall i 2000 som «likeverdige» med andre bransjer, og med medfølgende forbud mot diskriminering av vikarbyråene. I 2011 ble dette norsk lov ved innføring av EUs vikarbyrådirektiv. Fellesforbundets ledelse har skjønt at dette er den store verkebyllen i opptakten til LO-kongressen. I en kronikk her i avisa forrige mandag («Begrens hele bransjen!») skriver Jørn Eggum og Steinar Krogstad, leder og nestleder, at forbundet deres ønsker en strengere regulering av hele bemanningsbransjen: «Problemet oppstår når det å bruke innleie blir regelen heller enn unntaket, slik vi ser det i deler av byggenæringen og industrien.» Dette var det opprinnelige kravet LO stilte i 2000, men som det politiske flertall elegant overkjørte. Nå er det 25-30 firmaer som leier ut i byggebransjen i Oslo og Akershus, og i 2015 var det seks ganger flere fra vikarbyråer enn ansatte i entreprenørfirmaer i bygg i Oslo-området. Organisasjonsprosenten i bransjen er i ferd med å falle ned mot 10 %, noe som peker på det nye pendlerfenomenet vi har fått med særlig polske bygningsarbeidere. Drastiske tiltak for å styrke nasjonal kontroll må til dersom fagbevegelsen ikke totalt skal miste fotfestet, og Rødts svar er å forby bemanningsbransjen, helt og holdent.

Effekten av Fellesforbundets forslag vil langt på vei bety i det samme, og det må ses som et resultat av et enormt faglig press nedenfra. Hvis LO-kongressen vedtar dette, og LO forplikter seg til å følge opp, vil det endre arbeidslivet radikalt og tvinge både NHO og de store partiene til en ny politikk i kampen mot vikarbyråuvesenet og sosial dumping. Da er vi farlig nær en debatt om selve grunnideen bak EØS-avtalen, den som den norske makteliten forsvarer med nebb og klør, enten de sitter i NHO- eller LO-toppen. Siste varselskudd i så måte kom med nei-til-EØS-vedtaket fra konferansen i Aker-konsernet sist uke, frontet bl.a. av Aps egne folk i industrien.

Med denne nye faglige bevegelsen som klangbunn, bør Benedikte Pryneid Hansen, om hun velges som ny partisekretær i Rødt, erklære at hun skal bygge Rødt som et arbeiderparti. For vårt lille parti har tross begrensa ressurser vist seg som den mest konsekvente støttespiller for det nye faglige opprøret. Og en kjempende fagbevegelse trenger mer enn sin egen organisasjon for å få til varige samfunnsendringer. Skal Rødt lykkes med sin rolle, må i alle fall fire punkter oppfylles:

1.En ny organisasjon og tydeligere lagsstruktur innrettet mot arbeidsplasser

2.En rekrutteringskampanje rettet mot arbeidsplasser og fagforeningsaktiviste

3.En systematisk ideologisk skolering i marxisme og klasseorientert politikk

4.En tøff prioritering av oppgaver – med intens oppfølging av at prioriteringene følges

En utdypning av punktene er påkrevd, men jeg må nøye meg med å si at Rødt har mye å lære av det belgiske revolusjonære og marxistiske arbeiderpartiet PTB. Dette er EUs mest spennende og livskraftige venstreparti i dag, med meningsmålinger som har gjort dem til nest største parti i delstaten Vallonia hvor de passerte 20 % på gallup sist uke etter langvarig framgang. PTB har delt sine 10.000 medlemmer inn i tre nivåer, fra passive via aktive til halv- eller fulltids revolusjonære partiarbeidere og distriktssekretærer. De prioriterer partibygging foran parlamentarisk arbeid, selv om de også der har store ambisjoner. Men PTB har stilt denne motsigelsen så tydelig at de sier at de ikke vil gå inn i regionalt regjeringssamarbeid før de har bygd opp et sterkere parti. Uten organisasjon vil vi fort forfalle til et kraftløst reformistisk parti, sier sentrale folk i PTBs ledelse. Det er en sannhet som både greske Syriza og spanske Podemos har levert tankevekkende vitnesbyrd om.

For de spesielt interesserte fins det en omfattende redegjørelse på engelsk fra PTBs leder Peter Mertens etter den siste gallupen som har skjerpet de utfordringene det belgiske partiet nå står overfor:

http://ptb.be/articles/appeal-peter-mertens-chairman-ptb-pvda-great-challenges-ptb-pvda-transform-good-polls-real#.WNkF4g3jrV0.facebook

Rødt har gjennom fire år utenfor Tinget og med kraftig styrking i by- og kommunestyrer i 2015 stått fram med en politisk praksis som våkne arbeidsfolk ser er annerledes enn alle systempartiene. Det er den motsetninga som kommer til syne i Fagforbundet når distriktsstyrene inngår samarbeid med Rødt (fire avtaler til nå), mens den sentrale ledelsen strever med å «holde partilinja», dvs holde Rødt på armlengdes avstand. Mens LO-ledelsen prøver å skape orden i rekkene, er store deler av tillitsvalgtsjiktet opprørske og vil ha aksjon. Et tydelig eksempel er protesten mot ny arbeidsmiljølov for to år siden som ble en massebevegelse i mer enn 20 byer, på tross av LO-ledelsens tafatte målsetting om å lage 4-5 demonstrasjoner. Denne passivitetslinja fikk sitt ytterste uttrykk i LO-leder Gerd Kristiansens oppfordring til Trondheimskonferansen i januar om «å sitte stille i båten» i EØS-kampen.

Det er tvert om nå det er på tide å begynne å ro, i takt. Et nytt arbeiderparti er i emning. Det er nå det er momentum for en slik djerv målsetting.