Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Å være eller ikke være, det er spørsmålet, sier Hamlet. Men går det an å være et «Jeg ene alene på Jorden»?

Tankeeksperiment: Du blir født. Her er ingen andre. Ingen fugler, ingen blomster, ingen mennesker, ingen dyr.

Hvem ble du da?

Ikke den du er nå.

På sporet av den tapte tid retter Marcel Proust på Shakespeare: «The question is not as for Hamlet to be or not to be, but to belong or not to belong.»

Mennesket er ikke et fremmedlegeme på jorden. Mennesket blir fellesskapt. Du blir den du er gjennom en million formgivende møter med andre skapninger. Vi er som elefantene. Douglas Hamilton studerte elefanter i Afrika i 40 år.

Hans forskningsspørsmål var: Hvilke drifter bestemmer elefantens atferd? Det første behovet er vann. Det tredje basale instinktet som driver elefantens handlinger er mat.

Men, påviste Hamilton, det finnes en lengsel inne i elefanten som er så sterk at den trenger seg inn mellom disse to biologiske, vann og mat: Behovet for å føle seg trygg i flokk.

Mennesket har syv flokker. Familien kan bygge eller rive selvbilder. Barnehage/skoleflokken er gull eller bly. Arbeidsflokken gir eller stjeler verdighet. Nærmiljøflokken skaper eller truer livskvalitet. Flokken Norge kan være raus eller nådeløs. Menneskeheten på Jorden er den store flokken vår.

Den fordeler levekår på helsefremmende eller dødbringende vis. Naturen hører vi hjemme i. Den er vår biologiske flokk. Den trues av rovdrift. Den siste flokken vår bor mellom himmel og jord, der hvor det er mer enn all vår kunnskap drømmer om: Ånder og guder.

Mennesket er ikke et 1-tall. Det går ikke an å leve i individuelt isolat.

Du blir dannet av måten du danser med flokkene dine på. Derfor blir egenskapene til fellesskapene våre så viktige.

I folkehelsearbeidet er det et evig gnål om individuell livsstil. DU er din egen helseminister, roper helseminstrene fra Høybråten til Støre. Hvis DU bare steller pent med fettcellene og muskelcellene dine, får du god helse. Det er ikke sant, fordi mennesket er mer enn privat kropp. Mennesket er også sjel og flokk.

Mennesket er ikke bare en biologisk, men også en eksistensiell og sosial skapning. Viktigere enn omega 3, antioksidanter og lavkarbo er disse fem om dagen:

• Verdighet

• Handlingsrom i eget liv

• Tilhørighet

• Mening

• Trygghet

Disse helsens grunnstoffer kan vi ikke få på apoteket eller i helsekostbutikken. De må vi skape og dele selv, i flokkene våre. Disse psykososiale vitaminene kan vi ikke få på blå resept, den må være rød.

Jeg vil i resten av dette sosialmedisinske «juleevangeliet» konsentrere meg om Den 5. flokken:

Norge.

Fram til Gro Harlem Brundtland og hennes politiske kloning Jens Stoltenberg, var vi i ferd med å bygge Helsesamfunnet i Norge. Tre anleggsarbeidere Marcus Thrane, Martin Tranmæl og Einar Gerhardsen fikk med seg de hundretusener og bygget Velferdsstaten hvor det styrende prinsipp er å bry seg om hverandre, skape og dele.

De ledet et verdistyrt sosialdemokrati.

Hedninger var de, men troen var sterk og liknet på Jesu lære: Nestekjærlighet trumfer alt, de kalte det solidaritet.

I kveld vil 107 000 fattige barn feire jul i verdens rikeste land.

Barmhjertighet ba Mesteren og sosialdemokratiets fedre oss vise også med de ynkelige og frastøtende, nå kalles det snillisme. Det var de urørbare, de spedalske og utstøtte som sto Jesu hjerte nær og som han brukte sin åndsmakt til å heve. Det samme gjaldt sosialdemokratiets grunnleggere. De led av rettferdighetsfeber. Likeverd var deres gud.

I dag sender Norge asylbarn tilbake til ørken og krig med en menneskekulde som forferder. Vårt nye sosialdemokrati sitter stille og lar Fremskrittspartiet rope om å deportere romfolk med godsvogner, mens Oslo kommune sender søppelpatruljen Rusken ut for å jage dem til steder med nytt hat.

Jesus og kompani, det vil si de første sosialdemokrater, jaget pengevekslerne ut av tempelet og advarte mot dansen rundt gullkalven. Nøysomhet og rettferdig fordeling, ikke penger som lykkemål, skulle sikre helse for mennesket og samfunnet. I dag har mange dollartegn i stedet for god samvittighet i øynene.

Gro Harlem Brundtland og Jens Stoltenberg må dele ansvaret for denne deflasjonen i politiske og moralske verdier. De har forført landet fra et verdistyrt sosialdemokrati til et administrativt sosialdemokrati.

«Det er typiske norsk å være god» lanserte Gro som nasjonalt slagord i nyttårstalen i 1992. Med god mente hun ikke snill.

Med god mente Gro: Bli nummer én, prester, produser, vinn gull i konkurranseøkonomien. Da Jens Stoltenberg i en nyttårstale forleden år skulle si noe pent om innvandrerne hentet han fram to 18-åringer som begge hadde fått 18 seksere til eksamen og nå studerte medisin ved Universitetet i Oslo.

Det nye sosialdemokratiet dyrker styrke.

Det har gjort det olympiske motto: Høyere, raskere, sterkere, til mantra for samfunnsutviklingen. Gro og Jens kom til at makt kan vi bare beholde ved å administrere Den tilfredse majoritets komfort. De ga opp drømmen om likeverd.

Det blir ikke Den 5. flokken raus, trygg og rettferdig av.

For en måneds tid siden var jeg med i programmet Trygdekontoret. Thomas Seltzer ba meg gi et siste (tror han jeg har tenkt å dø?) råd til det norske folk.

Jeg sa: «Ikke vær et 1-tall på jorden. Bry deg om flokken din.»

I dagene etterpå kom det en elektronstorm som bærer bud om at folk flest i dette landet lengter etter Den norske flokken, hvori opptatt de fattige, de med andre kropper og livsstiler enn de prektige, de som ikke er «lønnsomme», folk med alle salgs guder og pigmentceller, de syke og uføre, de gamle.

Hører dere: Vi lengter etter oss selv som en flokk av ufullkomne skapninger, ikke en flokk av glansbilder og overmennesker.

Vi må lese Jesus, Arbeiderpartiets klassiske programmer og Albert Camus på ny. Camus, hedning og menneskeelsker skriver (fritt etter et vakkert minne): Mennesket går utfor stupet, det er fødselen, vi faller, det er livet, mot avgrunnen, det er døden - vi har bare ett å gjøre:

Rekke hverandre hendene og bry oss om hverandre underveis.