Nei, nei, nei (tenkte han for seg selv mens han ristet bedrøvet på sitt slitne hode).

Av Espen Goffeng, universitetslektor, UiO

Nå hadde vi en sjanse. Nå kunne vi sørget for at det ble relativt stille ETTER stormen. En stillhet som kanskje kunne vare litt.

Listhaug/Teigen har fått seg et kraftig dask med det amerikanerne kaller en humble stick. Og AP har fått en uforbeholden unnskyldning for hele pakka. Det var rolig samtale i Stortinghallen utover dagen, til og med ispedd noen latterkuler. Vi kunne tatt med oss det, og tatt en pust i bakken. En liten periode for introspeksjon, for de som er villige til å gjøre noe så ubehagelig som det.

Espen Goffeng

Det som har skjedd den siste uka er jo en mikro-versjon av en makro-samtale som har pågått i flere år. Dette er den foreløpige toppen, og bakken ned til den litt roligere dalen lå foran oss.

På vei opp har FrP kastet ut provokasjoner som ligger litt til høyre for Overton-vinduet. Mens motstanderne har oppvist krakilske, paniske overreaksjoner på ting som av og til bare kunne blitt forbigått i stillhet.

Den første har dratt opp tempen med egoistisk hensikt, uten hensyn til hvor ødeleggende det er for samtalen som vi alle er så avhengige av. Den andre har skremt bort det fornuftige, realistiske flertallet i midten med selvforherligende, dømmende moralisering. Kunne man bare sett disse to tingene, så kunne vi kanskje klart å ploge oss sakte ned fra toppen. Men, neida.

Innlegget fortsetter under videoene.

Det er to ting som absolutt ikke skulle skje nå: det ene hjulet på vogna skulle IKKE trekke seg såret, snerrende og aggressiv tilbake til en hule med et tegnebord med flere provokasjoner liggende klare. Det andre hjulet skulle IKKE laste humble sticken opp på vogna og dra på selvforherligende og moraliserende korstog. Om det første var i ferd med å skje vet jeg ikke. Det er jo mulig. Men ved å stille seg bak et mistillitsforslag er det andre allerede gjort. Og sjansen for det første har økt betydelig. På kort tid. Hva er det egentlig du tror du har å tjene på dette, Jonas?

Min melding til landets politikere: jeg er drit lei av dere. Og det kan jeg garantere at jeg er veldig, veldig langt fra alene om. Unger. Det er fristende å bure dere inne i den sandkassa med løver foran. Det er mer givende å stemme på Idol enn på dere.

Media. Dere imponerer ikke heller. Dere vet like godt som meg at dere aktivt går etter de store overskriftene. Jeg vet at det ikke er deres oppgave å helle olje på opprørt vann. Men dere trenger heller ikke å installere en sånn bølgemaskin som de har på Østfoldbadet.

NRK. Kan dere være så snill og gi oss et nytt programkonsept, i tillegg til de dere allerede har? Jeg vil ha politikere, meningsbærere, forskere og vanlige folk sittende i en sofagruppe med et bord med en blomst på midten, invitert dit for å holde en løs samtale på litt løse temaer.

(Og stopp vennligst alle PR-rådgivere og spindoctors ute ved svingdøra foran TV-resepsjonen).

Med minimalt med stæsj, og en teknisk stab flådd ned til beinet. Dere trenger ikke et studio engang. Dere kan sette det opp i det gamle røykerommet i etasjen under Brennpunkt-folka. Dere kan godt ha en programleder, men vedkommende skal bruke mer tid på å hente kaffe til samtalepartnerene enn på å haste samtalen videre med en veivende pekefinger. Jeg vil ha en jovial variant av John Adams` fiktive, nøytrale tredjepart. Det funker. Det viser den eksplosive veksten i et veldig interessant longform podcastunivers.

Om alle oppe hos dere er så fastkjørt i gamle mønstre at dere ikke klarer å ta et slikt forslag på alvor, så vet jeg om flere utenfor Marienlyst - inkludert meg selv - som kommer og jobber gratis for å få det til.

Vi kranglefanter. Jeg er den første til å innrømme at jeg har vært med på dette med min minimale stemme. Jeg har skjerpet meg en del, og lover å røske meg selv i barten der i speilet ved hver tannpuss for å minne på meg selv på å bli bedre. Unnskyld for fortiden, og på forhånd unnskyld for glipper i fremtiden.

Til dere som allerede har glemt den halvparten av denne teksten som ikke passer deres egne sensitive nerveender, og tviholder på egen perfeksjon og mener at introspeksjon er noe andre folk får holde på med: jeg vil ikke prate med dere mer. Gå vekk.

Lik, del, brenn alle stråmenn og les Jonathan Haidt.

(Innlegget er tidligere delt på Facebook, gjengitt med tillatelse)