Elmeri Vehkala, 44, omistaa Helsingissä kolme antikvariaattia ja bisnes kasvaa ja kukoistaa.

Nuoret eivät enää lue. Divareiden hyllyt notkuvat pölyisiä kirjoja, joita kukaan ei halua. Sivistys on kuollut.

Kuulostaako tutulta puheelta kirjojen ja kirja-alan tilanteesta 2010-luvulla?

Lasse Isokangas / Yle

Elmeri Vehkalan maailmassa jokainen niistä on täydellisen väärin. Hän sattuu katsomaan asiaa divarikauppiaan, bisnesmiehen, näkökulmasta.

Vehkala, 44, omistaa Helsingissä kolme antikvariaattia ja bisnes kasvaa ja kukoistaa. Ainakin, jos kannattavuudelle riittävät tällaiset mittarit:

– Jos mun televisio hajoaa, niin voin ostaa uuden. Tai jos mä haluun ostaa kolmee erilaista makkaraa Alepasta, niin mulla on siihen varaa. Kaikki loppu on epäolennaista, Vehkala sanoo, mutta lisää aivan pian:

– Niin ja sitten se, että myös mun työntekijöiden pitää pärjätä.

Niitä hänellä on yksi per liike, yhteensä kolme.

Ja mitä tulee siihen "ainaiseen kitinään", että nuoret muka eivät lue, Vehkalalla on jämpti vastaus:

– Lukeepas. Ne ei vaan lue samoja kirjoja kuin edeltävät sukupolvet, ja niin on ollut aina. En mäkään lue samoja kirjoja kuin mun mutsi. Enkä muuten tule koskaan lukemaankaan, Vehkala sanoo ja lisää, että suurin osa heidän asiakkaistaan on alle 40-vuotiaita.

Niitä tosiaan näyttää riittävän. Antikvariaatti Punaisessa Planeetassa Kalliossa ravaa asiakkaita tasaisesti perjantaina puolen päivän jälkeen. Hyllyjen välissä on ahdasta ja kaikki näyttää vähän nuhjuiselta.

Eivätkä kirjat hyllyissä todella pääse pölyyntymäänkään, divarin ylpeä omistaja vakuuttaa.

– Kato, kun ne ostetaan pois, hän sanoo.

– Jos täällä alkaa kirjat pölyyntymään, ne pitäis ehkä siirtää johonkin muualle. Niin tosin ei tarvitse kauhean paljon tehdä. 80 prosenttia tavarasta, joka me ostetaan sisään, saadaan varmasti myytyä. Siitä jäljelle jäävästä 20 prosentistakin melkein kaikki.

Miten ihmeessä? Divareiden piti olla kuoleva luonnonvara?

Elmeri Vehkala, 44, omistaa Helsingissä kolme antikvariaattia ja bisnes kasvaa ja kukoistaa.

Heroinisteille Bukowskia

Jokaisella kolmesta divarista on omistajansa mukaan oma henkensä.

Täällä Punaisessa Planeetassa, loivan U-kirjaimen muotoisen Harjutorin kupeessa, aivan Helsinginkadun kulmassa, ravaa kirjakeräilijöitä etsimässä "jotain harvinaista ja vähän kummallista".

Kuten vaikka lääkäri-kirjailija-ufoluennoitsija Rauni-Leena Luukanen-Kildenin Universumin lapsen (7 euroa) tai iskelmälaulaja-kirjailija-toimittaja Rainer Frimanin Miehen tien (saman verran). Molemmat löytyvät aivan kassan alta, Ihmeellistä shittiä -nimisestä hyllystä.

Toinen liike, Oranssi Planeetta nimeltään, sijaitsee Hermannissa. Siellä taas myydään "tavallisempia kirjoja" ja sarjakuvia.

– Oranssissa käy paljon perheitä, lapsiperheitä. Tiedätkö, niitä tavallisia ihmisiä.

Sitten on Vihreä Planeetta, joka taas löytyy Hakaniemestä. Siellä käyvät paitsi Vehkalan vanhimmat asiakkaat tyhjentämässä säännöllisesti Agatha Christie -dekkarihyllyn myös seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjä käsittelevästä kirjallisuudesta ja luonnontieteistä kiinnostuneet, sillä Vihreässä Planeetassa on molemmille omat teemahyllynsä.

Vehkala sanoo, että ei ole kehittänyt minkäänlaista strategiaa sille, miten kukin kolmesta liikkeestä eroavat toisistaan. Erot ovat syntyneet aivan muilla tavoilla.

– Tämmöiset kivijalkaliikkeethän määrittyvät loppujen lopuksi sen mukaan, että kuka niissä istuu tiskin takana. Kari myy täällä ihan eri kirjoja kuin minä. Jos mä olen täällä niinä päivinä, joina Kari on normaalisti työvuorossa, niin täällä käy kaikkii semmosii kummallisii ihmisii, jotka koittaa miettii, että kuka mä oikeen oon. Ja sitten ne ihmettelee, että mitä kamaa mä niille oikeen tarjoon, Vehkala selittää, Karin hyllyttäessä vieressä kirjoja.

Esimerkiksi koko luonnontiede-teemahylly Hakaniemen-liikkeeseen on syntynyt siitä, että työntekijä Otto on teemakirjallisuuden asiantuntija.

Sana ja maine alkavat kiertää, ja ihmiset tulevat.

Ja kaikki ovat tervetulleita. Onko kivijalkaliikkeessä töissä oleminen koskaan pelottavaa, tuleeko paikalle epäilyttäviä tyyppejä?

Ei sellaisia ole, Vehkala korostaa.

– Totta kai täällä käy kaiken maailman ihmisiä koko ajan. Jos sä puhut Piritorin hörhöistä, ne on meidän asiakkaita. Heistä monilla on jopa suhteellisen kehittynyt kirjamaku, ne lukee Bukowskia. Tiedätkö, kun moni haluaa päästä heroiinista eroon ja ne vieroitusoireet on hirveitä, niin sitten ostetaan lukemista.

Tämmöiset kivijalkaliikkeethän määrittyvät loppujen lopuksi sen mukaan, että kuka niissä istuu tiskin takana. Kari myy täällä ihan eri kirjoja kuin minä. Elmeri Vehkala, kivijalkayrittäjä

Paha paha yrittäjyys

Vehkala ei ole muutenkaan kauhean tyypillinen yrittäjä. Itse asiassa hän ei koskaan ole oikein nähnyt itseään yrittäjänä, vaan enemmän duunarina.

Ja duuneja hän onkin tehnyt. Kunhan ensin muisti viettää "huonoa elämää" lukion jälkeen. Sen jälkeen hän on ollut muun muassa leikkipuistosetä, nuoriso-ohjaaja ja atk-operaattori – aikana, kun sellainen titteli vielä oli olemassa.

Vehkala kokee, ettei ole "oikein mistään kotoisin". Hän syntyi Tampereella, mutta vain, koska hänen vanhempansa sattuivat opiskelemaan siellä syntymän hetkellä. Lapsuuden maisema on betonilähiössä Vantaan Koivukylässä.

– Se on mahtava mesta, muuttotappioalue keskellä pääkaupunkiseutua!

Divarin pitäminen on jonkinlainen pitkäaikainen, romanttinen haave. Juuri sellainen, jossa monet fantasioivat kukkakaupasta tai kahvilasta.

– Sellaisesta "kivasta, pienestä kahvilasta", Vehkala lisää sarkastisesti.

Haaveen tiellä vuoteen 2007 asti oli vain este, joka niin monia estää toteuttamasta haavettaan. Pelko siitä, ettei bisnes ehkä menesty, tai käsitys omasta luonteesta, että ei ole yrittäjäksi sopiva ihminen.

Tuon kynnyksen Vehkala sai ylitettyä 2000-luvun puolivälissä, kun hän työskenteli eräässä järjestössä toiminnanohjaajana. Hän teki jotain, mitä ei ollut aiemmin tehnyt: sai vastuulleen yhdistyksen taloudenpidon.

– Silloin tajusin, että pystyn pyörittämään isoja rahasummia, niin kuin vuositasolla, ja ihan järkevällä tavalla.

Duunarius sai jäädä, ja kivijalkayrittäjyys tuli ikään kuin vahingossa. Vehkala vuokrasi Punaisen planeetan. Mukaan tuli vaimo, joka tekee myös liikkeissä töitä parina päivänä viikossa, mutta on lisäksi myös muissa palkkatöissä.

Sekin toi turvaa. Mutta enää ei ole mitään hätää, kun on saanut katsella nousevia käyriä jo yhdeksän vuotta.

Jouni Immonen / Yle

Tiskin takaa näkee, mikä on nousussa

Mistä sitten mahtavat oikein johtua ne käsitykset, että antikvariaateille ja kirjallisuudella menisi jotenkin huonosti?

Vehkalan mukaan kustannustoiminnan kriisistä, ei siitä, etteivät ihmiset lukisi.

– Jos kustantamot jatkossakin tuottaa semmoista tavaraa ulos, joka on suunnattu suurille ikäluokille, niiden vaikeudet tulee jatkumaan ikuisesti. Ne tuovat sellaisen määrän esimerkiksi käännösdekkareita markkinoille, ettei kukaan halua ostaa niitä kaikkia.

Antikvariaatille bisnes on hänen mukaansa varsin yksinkertaista. Uuden kirjan kauppa myy uusia kirjoja, olivat ne sitten hyviä tai huonoja. Antikvariaatti voi keskittyä myymään sitä, mikä menee kaupaksi.

– Mutta tietysti on aivan eri juttu pyörittää divaria Jämsässä ja Helsingissä. Kyllä Helsinki on sen kokoinen kaupunki, että meillä on riittävästi ihmisiä tämän kokoiselle kaupalle ostamaan jotain harvinaista.

Ja kun näkee, mikä menee kaupaksi, haistaa myös, mikä on nousussa ja mikä laskussa.

– Esimerkiksi historiapuolella sotahistoria on selvästi laskussa, keskiajantutkimus taas nousussa. Helsinkiä käsitteleville valokuva- ja historiateoksille on kysyntää. Samoin kovalle filosofialle. Kävin jokin aika sitten ketjukirjakaupan filosofiaosastolla, enkä yhtään ihmettele miksi näin on. Sehän oli täynnä sellaista mindfulness-kamaa, Vehkala sanoo.

Siihen, mikä menee ja mitä ihmiset haluavat, kehittyy vaisto. Nimittäin kun Vehkala ostaa kirjoja myytäväksi, hän tietää heti, mihin hintaluokkaan mikäkin kuuluu laittaa.

Niitä on kolme. Keskimmäinen on se, jolla maksetaan vuokrat ja työntekijöiden palkat. Se, joka kannattaa. Keskiluokan kirjojen hinnat liikkuvat kahdeksan ja 20 euron välillä.

Ne ovat "aivan tavallisia kirjoja", mutta halvempia kuin uutena ostettuina.

Jäljelle jäävät alle kahdeksan euron kirjat ja todella kalliit kirjat. Kalleimmat harvinaisuudet maksavat jopa 1000 euroa. Sellaisiakin Vehkala on myynyt muutaman.

Niiden myyminen on tärkeää, mutta ei niiden varaan bisnestä voi rakentaa.

Kuten ei seitsemän euroa maksavan Rauni-Leena Luukanen-Kildenkään.

Jos kustantamot jatkossakin tuottaa semmoista tavaraa ulos, joka on suunnattu suurille ikäluokille, niiden vaikeudet tulee jatkumaan ikuisesti. Elmeri Vehkala, kivijalkayrittäjä

Digistrategiat hiiteen

Vehkalan tavallinen päivä alkaa niin, että lapset lähtevät kouluun. Sitten hän katsoo nettiin tulleet tilaukset, ja päättää, pitääkö niihin reagoida nopeasti vai ei.

Sitten hän hyppää joko bussiin tai firman autoon – kyllä, sellainen on. Se on 20 vuotta vanha vesinokkaeläimeltä näyttävä Peugeot Partner – jota hänen vaimonsa ajaa, sillä Vehkalalla ei itsellään ole ajokorttia, ja tulee työpaikalle.

Niinä päivinä, kun auto ja vaimo ovat mukana, autoa käytetään hyödyksi. Se todella on firman auto, koska sillä roudataan kirjoja eri liikkeiden välillä.

– Me mentiin pitkään ilman sitä autoa. Silloin kannoin kirjoja sporassa Ikea-kassien kanssa. Mietipä sitä.

Mutta niin, ne nettitilaukset ja se netti. Jonka piti koitua painetun kirjan kuolemaksi, aivan niin kuin suunnilleen kaiken muunkin kuviteltavissa olevan.

Paitsi että Vehkalan bisneksessä netti ei näy oikein mitenkään.

80 prosenttia hänen divareidensa myynnistä tulee nimittäin kivijalasta, eikä luku ole yhdeksän vuoden aikana ollenkaan laskenut. Vehkala ei nimittäin ikinä laita nettiin sellaista, jonka hän tietää menevän kivijalassa kaupaksi.

– Miksi ihmiset tulisivat tänne, jos se sama tavara olisi netissä?

Sen sijaan yksi rutiini hänellä on. Joka päivä samalla, kun hän kivijalkadivarissaan kokoaa aamurutiineikseen päivän näyteikkunaa, hän kokoaa listan päivän uusista kirjoista. Kun lista on iltapäivällä lista valmis, hän julkaisee sen Facebookissa. Sieltä asiakkaat saavat heti tietää, mitä uutta tänään on tullut valikoimaan.

Se ei perustu minkäänlaiseen digistrategiaan, niihin, joista yritykset paljon nykyisin tehtailevat. Vehkala tekee niin, koska se on kivaa.

Ja asiakkaista taas on kivaa, kun hän etsii heille lukemista. Vehkalasta ja hänen alaisistaan nimittäin kiertää sellainen sana, että he ovat häkellyttävän hyviä suosittelemaan kirjoja ihmisille.

Kun joku pyytää tekemään niin, ja aika moni pyytää, Vehkala aloittaa kysymällä, mistä tämä on pitänyt viimeksi.

Testataan. Mitä hän suosittelisi humanisti-yhteiskuntatieteilijälle, joka ei ole kolmeen kuukauteen pystynyt lukemaan kirjallisuutta omaksi ilokseen ja vaikuttui herkässä 15 vuoden iässä suuresti J. M. Coetzeen klassikosta Nuoruus?

Vehkala miettii hetken.

– Oletko lukenut Sarah Watersia? Et? Se on sun juttu. Lue Parempaa väkeä. Kari, onko sitä meillä täällä?

Se osuu niin nappiin, että vähän pelottaa.