



Ingen ved, hvordan vi hjemsender en million afviste asylansøgere. Migrationseksperterne Morten Lisborg, Anders Lisborg og Jan Olsen i konsulentvirksomheden Migration Management Advice, advarer mod uoverskuelige efterdønninger af flygtningestrømmen som ramte Europa.

Vi ser det med jævne mellemrum i de danske medier: Triste historier om børn og familier, der har fået afvist deres asylsag og skal smides ud af Danmark. Mange spørger sig med rette: Hvordan kan et humanistisk samfund forsvare en sådan kynisme?

Enkeltsagerne er gribende, men den overordnede problemstilling skal ses i langt større perspektiv, og bør derfor ikke håndteres ud fra følelsesmæssige enkeltsager: I marts 2017 pegede EU Kommissionen i en rapport med fokus på hjemsendelses-problemet på, at der kan være op til en million mennesker, som skal sendes retur til deres hjemlande, fordi de har fået afvist deres asylsag. Ikke alene er tallene uoverskuelige. Det samme er de logistiske og økonomiske udfordringer. Og måske de sikkerhedspolitiske.

***

Op mod 500.000 mennesker vil i 2017 være i udsendelsesposition i Tyskland, som er det EU-land, som modtog flest asylansøgere i 2015/2016. Det svarer rundt regnet til alle borgere i Århus og Odense tilsammen. I Sverige er problemet også omfattende. De svenske myndigheder vurderede i foråret 2017, at op imod 60-80.000 mennesker stod til at blive udvist, heraf ca. 12.000 afviste asylansøgere, som myndighederne havde begrænset viden om hvor befandt sig.

Den 29. juni 2017 oplyste Justitsministeriet i et svar til Folketingets Retsudvalg, at der var 1.976 afviste asylansøgere som var forsvundet og eftersøgt af politiet. Af Rigspolitiets seneste tal fra juni i år fremgår det, at der er 1.004 personer i udsendelsesposition herhjemme. Samlet set er der således ifølge danske myndigheder tæt på 3000 afviste asylansøgere, hvoraf godt 66% er forvundet og eftersøgt af politiet. Det reelle tal forsvundne asylansøgere er dog et mørketal, men er sikkert betragteligt højere. Politiet vurderer nemlig som udgangspunkt, at forsvundne asylansøgere er hjemrejst efter de har været eftersøgt i 18 måneder, hvorefter de ikke længere optræder i statistikkerne. En problematik som i begyndelsen af juli 2017 blev ivrigt debatteret på Christiansborg.

Det er forholdsvist enkelt og billigt at udsende afviste asylansøgere til lande i Europa, herunder Balkan-landene, men det forholder sig helt anderledes med lande i Syd- og Centralasien, Afrika og Mellemøsten, hvor en stor del af asylansøgerne kommer fra. Selvom europæiske myndigheder årevis ihærdigt har arbejdet på at på at øge antallet af udsendelser, viser det sig vanskeligt- og i nogle tilfælde stort set umuligt, at udsende personer til eksempelvis Iran, Afghanistan, Etiopien, Sudan, Somalia samt en række andre lande.

Det skyldes grundlæggende to forhold: For det første er de afviste asylansøgeres hjemlande ikke interesseret i at modtage deres afviste statsborgere. For det andet ved de afviste asylansøgere, at de ikke kan udsendes mod deres vilje, hvorfor de modarbejder myndighedernes bestræbelser på at få dem udsendt. Disse forhalinger trækker enorme ressourcer både på personale og økonomi.

***

Lad os se på den afghanske gruppe. Alene i 2015-2016 indrejste 325.000 afghanske asylansøgere til EU. Den gennemsnitlige anerkendelsesprocent for afghanske asylansøgere i Europa, lå i 2016 på ca. 50%. På den baggrund er det rimeligt at antage, at minimum 100.000 afghanske asylansøgere skal rejse hjem. Tallet ligger i øvrigt tæt på de 80.000 afghanske asylansøgere, som EU’s European External Action Services rapporterede stod til udsendelse i en fortrolig rapport, som blev lækket i 2016.

Udsender EU’s medlemslande samlet set 100 afviste afghanske asylansøgere om ugen, vil det tage ca. 19 år at udsende 100.000 afghanere. Men EU-landene udsender pt. ikke 100 afghanere om ugen.

FN’s Internationale Organization for Migration, som står for frivillige hjemsendelser, assisterede med ca. 6.000 afghanske frivillige hjemrejser fra EU i 2016, heraf var halvdelen fra Tyskland.

Ifølge de afghanske myndigheder blev under 600 afghanere udsendt tvangsmæssigt til landet i 2016.

Tyskland, som 2016 har haft intenst fokus på udsendelser af afviste asylansøgere, havde i perioden fra december 2016 til marts 2017 kun udsendt 77 afghanere tvangsmæssigt.

Også herhjemme har myndighederne svært at få gang i de tvangsmæssige udsendelser af afghanere. Den 28. februar 2017 blev 16 afviste afghanere forsøgt udsendt til Kabul. Ifølge Politiken, som kom i besiddelse af en lækket rapport fra Rigspolitiet, deltog 50 politibetjente, en læge, samt to observatører fra ombudsmanden ved udsendelsen. Af de 16 afviste afghanere måtte den danske delegation tage fire retur til Danmark, fordi de afghanske myndigheder var i tvivl om asylansøgernes nationalitet og afviste at tage imod dem.

I september 2016 blev fire afghanere forsøgt hjemsendt til Kabul på er specielt chartret fly. Det var meningen, at hjemsendelsen skulle inkludere 13 afviste asylansøgere, men da ni af de afviste enten var gået under jorden eller havde fået udsat deres udrejsefrist, endte flyet med plads til 180 passagerer at lette med fire afviste asylansøgere. Herudover var der 13 politibetjente, seks andre danske embedsfolk, herunder en læge, en tolk, samt en repræsentant fra Folketingets ombudsmand. Rigspolitiet havde inden udsendelsen fire gange tidligere forgæves forsøgt at udsende den ene af de fire afviste afghanere, en 21-årig ung mand, men på grund af hans voldsomme adfærd var alle tidligere forsøg på udsendelse mislykkedes.

På dagen for udsendelsen reagerede den 21-årige igen aggressivt og voldsomt. Episoden er detaljeret beskrevet i Information. Han gjorde skade på sig selv ved at sluge en mindre del af at barberblad. Herudover spyttede han på flere af betjentene og tolken og gjorde alt i sin magt for at forhindre udsendelsen. Da flyet ankom til Kabul, råbte den 21-årige, at han var blevet kristen eller ateist, hvorfor afghanske embedsmænd angiveligt udtrykte bekymring for hans sikkerhed i Afghanistan. Den danske delegation måtte tage den unge afghaner retur til Danmark, hvor Flygtningenævnet besluttede at genoptage hans asylsag. Ifølge tal fra Rigspolitiet kostede operationen lidt over en million kroner.

***

Hvis EU’s vurderinger er valide, og der er op mod 1 million mennesker, som skal sendes hjem fra EU-lande i de kommende år, er det åbenlyst, at ovenstående udsendelsesmetoder langtfra er tilstrækkelige. Der er derfor behov for nytænkning med fokus på at øge kapaciteten og succesraten for fremtidige hjemsendelser.

Skal vi have et troværdigt asylsystem, hvor europæiske lande bruger milliarder af Euro på sagsbehandling og vurderingen af om mennesker er flygtninge eller ej, er forudsætningen naturligvis, at systemet udviser konsekvens. Altså, at de, som ikke er flygtninge, sendes hurtigt og effektivt tilbage til deres hjemlande.

En interessant pointe i EU kommissionens rapport er, at “Irregulære migranter er mere tilbøjelige til, at tage imod tilbud om frivillige hjemrejser, hvis de ved at det eneste alternativ er tvangsmæssig udsendelse”, Groft sagt - såfremt man ikke bruger stokken, så tager kun få imod guleroden.

Her er vi inde ved sagens kerne: Europæiske lande har ikke gjort nok for at sikre effektive tvangsudsendelser. Det har haft den uhensigtsmæssige konsekvens, at afviste asylansøgere ganske enkelt ikke medvirker til deres udrejse, vel vidende at de sjældent udsendes tvangsmæssigt. Det har medført at få har gjort brug af de frivillige hjemsendelsesløsninger, som på alle måder er at foretrække for både de afviste asylansøgere, deres hjemlande og for de europæiske modtagerlande.

Den stadig voksende gruppe af afviste migranter i Europa står i et juridisk og mentalt ingenmandsland og er ofte pressede og sårbare. Det er veldokumenteret, at mennesker i udsendelsesposition hyppigt får psykiske og fysiske sygdomme, især depression og PTSD er udbredt. Selvskade og voldelig adfærd er ses ofte blandt personer, der står til udvisning.

Det skyldes flere faktorer: Dels skuffelsen over ikke at få en opholdstilladelse, dels den usikre fremtid og dels den lange ventetid, som sagsbehandlingen af asylsagen og udsendelsen medfører. Disse mennesker befinder sig i en ulykkelig situation, hvor drømmen om et bedre liv i Europa er bristet. Typisk har de investeret mange penge (sommetider familiens opsparing eller lån) og personlige ressourcer, og står nu til at tabe det hele. Mange af dem føler, at de har svigtet sig selv og deres familier.

* * *

Hvad ville du selv gøre i sådan en situation? Mange af asylansøgerne er så forarmede og desperate, at de er sårbare overfor eksempelvis tvangsarbejde og menneskehandel. Nogle er frustrerede og vrede. De føler sig tilsidesat og ekskluderet og vælger derfor kriminelle aktiviteter. Andre er lette ofre for radikalisering, fordi de i de hadefulde religiøse miljøer kan få afløb for deres frustrationer. De to terrorangreb som fandt sted i Stockholm i april 2017 og Berlin i december 2016 blev gennemført af afviste, men endnu ikke hjemsendte asylansøgere. Eksemplerne fra Stockholm og Berlin har medført en væsentlig øget opmærksomhed på de sikkerheds-/terrorrelaterede aspekter ved afviste asylansøgere. Så sent som den fredag den 28. juli 2017 gik en afvist, men endnu ikke udvist asylansøger amok med en kniv i Hamborg, hvor han dræbte én og sårede seks uskyldige personer. Situationen har skabt frustration og vrede i Hamborg.

Hvilke problemer skal løses først, hvis ikke vi skal ende med en uoverstigelig mængde afviste asylansøgere med helt uoverskuelige problemer?

Det primære problem er, at en række af de afvistes hjemlande ikke er samarbejdsvillige. Landene har ganske enkelt ikke incitament til at modtage deres afviste borgere. Dels har mange familier i hjemlandene en bekendt eller et familiemedlem, som allerede befinder sig i Europa og som uanset sin legale status sender livsnødvendige beløb (”remitter”) tilbage til deres familier. Samlet set udgør remitter en ikke ubetydelig del hjemlandenes samlede økonomi. Politikerne i hjemlandene bliver ganske enkelt upopulære hos deres vælgere, hvis de gør det lettere for EU at udsende afviste asylansøgere. Desuden kan migration fungere som en slags overtryksventil for store ungdomsårgange og mulig social utilfredshed i mange af disse lande, der har en anstrengt økonomi og høj ungdomsarbejdsløshed.

Politisk har Europa forsøgt at løse dette primære problem. I slutningen af 2016 arbejdede den tyske kansler Angela Merkel hårdt på udarbejdelsen af effektive hjemsendelsesaftaler. Flere afsenderlandene var dog modvillige. Den algeriske præsident aflyste eksempelvis et planlagt besøg af Merkel og henviste til sygdom. Tyske embedsmænd spekulerede i, at han ganske enkelt ikke ønskede at drøfte hjemsendelser af de tusinder af algeriere, som står til udsendelse i Tyskland.

Under et statsbesøg i Berlin i februar 2017 udtalte den tunesiske premierminister, at Tunesien ikke engang overvejer at tage imod de afviste tunesiske statsborgere, som Tyskland ønsker at sende tilbage. Den kommentar vakte opsigt, fordi den afviste asylansøger Anis Amri, som i december 2016 stod bag terrorangrebet på et julemarked i Berlin, hvor 12 personer blev dræbt, var tunesisk statsborger.

EU og Danmark arbejder lige nu på det administrative niveau for at forbedre og effektivisere tvangsudsendelserne. I Danmark har man udpeget en udsendelsesambassadør og har ansat to udlændingeattachéer ved de danske ambassader i hhv. Nairobi og Kabul. I Tyskland har man oprettet et særligt kontor med 40 medarbejdere, som skal arbejde med udsendelsesområdet. Det er en begyndelse. De første skridt i den enorme udfordring, som EU står overfor med udsendelser af afviste asylansøgere.

* * *

Det kræver politisk evne og vilje at overvinde de udfordringer. Det er dyrt, besværligt og uskønt at se staters fysiske magtudøvelse, i særdeleshed overfor mennesker, som befinder sig i en sårbar situation. Men alternativet er i realiteten, at EU’s medlemslande ikke kan håndtere migrationsudfordringerne og ikke er i stand til konsekvent at gennemføre egen politik på området. Det sender et uheldigt signal om svage stater og et skrøbeligt EU-samarbejde.

Jo hurtigere og mere effektivt, man kan implementere tvangsudsendelser, desto flere vil vælge at rejse hjem frivilligt, ofte med attraktive reintegrationsydelser. Det er ikke bare bedre for de afviste asylansøgere og deres reintegrationen i hjemlandene, men også en langt bedre løsning for Europa.

Barske og nødvendige politiske løsninger fremstår måske ikke som de bedste og mest humanitære på kort sigt, men på længere sigt kan det omvendte være tilfældet. Det gælder på udsendelsesområdet.

Og når alt det er sagt, kan vi begynde at bekymre os om det langt større problem: nemlig at det nuværende asylsystem er dysfunktionelt og uegnet til at håndtere de udfordringer, vi står overfor på migrationsområdet. De enorme ressourcer, vi årligt bruger på hundredtusinder af migranter, som aldrig vil kunne opnå flygtningestatus, og som vi ovenikøbet ikke kan udsende, kunne med fordel bruges på de flygtninge, som befinder sig i nærområderne.

Spørgsmålet er, om EU’s medlemslande har viljen og modet til at gennemføre de nødvendige ændringer. Noget tyder på, at der i Danmark er en begyndende politisk opbakning til etableringen af modtagecentre i Nordafrika. Det er en positiv udvikling, som skaber håb om nye, langsigtede og bæredygtige europæiske strategier.



