Hvem har egentlig retten over dit liv? Er det Gud? Er det staten? Eller er det i sidste ende kun dig selv, der har råderetten over dit liv og dermed også din død?

Når det kommer til aktiv dødshjælp, må vi stille os selv det principielle spørgsmål. For det er helt fair at mene, at du ikke har ejerskab over dig selv, eller at dit liv er noget, du kun har til låns, før du skal i himlen, eller at det før alt andet tjener et formål for familien og samfundet. Men hvis du som jeg mener, at vi til syvende og sidst må bestemme over vores eget liv og helt grundlæggende tænke, sige og gøre, hvad vi vil, så længe vi ikke skader andre, så er svaret på et af samfundets sværeste spørgsmål måske alligevel ikke så svært:

For selvfølgelig har du en ret til at dø.

I Canada har man netop lovliggjort aktiv dødshjælp, hvilket vil sige, at du som canadier har muligheden for at få en læge til at hjælpe dig med selvmord, hvis du er ”mentalt kompetent”, er over 18 år og har en uhelbredelig sygdom, der påfører dig ulidelige smerter og som på sigt vil dræbe dig. Lægen skal selv indvillige i at deltage, der er 15 dages obligatorisk betænkningstid, og der skal være to vidner på aftalen mellem patient og læge. Der er med andre ord rigtigt mange begrænsninger, men den grundlæggende tanke er tydelig: Er du i ulidelige smerter, har du retten til en vej ud – og de læger, der i forvejen ønsker at hjælpe skal nu ikke længere frygte straf.

Det samme bør vi have i Danmark.

Jeg vil rent ud sagt have retten til at dø. Skulle jeg falde og blive lam fra nakken og ned og dømt til et liv med sondemad, hospitalets kvalmende lugt af desinfektionsmiddel og fem afarter af deprimerende pastelgrønt tapet, vil jeg have den mulighed åben. Får jeg en sygdom med ubærlige smerter resten af mit liv, vil jeg have en vej ud. Det er er da overhovedet ikke sikkert, at jeg vil gøre brug af det, men hvilken ret har politikerne eller nogen andre til at nægte mig muligheden for aktiv dødshjælp?

Vil det være uretfærdigt for de efterladte? Ja, uden tvivl. Og det er derfor, at ingen skal stå alene med den beslutning. Ligesom der kan være familie og venner, der vil kæmpe imod at deres far, søster eller ven tager den vej ud, kan følelsen af, at man er en byrde for sine nærmeste også tænkes at være et pres for nogle, der dermed hjælper aktiv dødshjælp til, fordi de ikke vil ligge nogen til last. Nogen får måske en depression og ser det som den eneste vej ud, selvom det ikke er tilfældet. Ja – der er ekstremt mange ting, der komplicerer spørgsmålet. Og det må man tackle så vidt muligt: Betænkningstid, psykologsamtaler, al tænkelig hjælp fra professionelle skal tænkes ind i det.

Men i sidste ende er det ikke noget vi kan og skal overlade til Etisk Råd, til politikere, kommissioner eller den offentlige dom. Vi kan ikke stemme os til om mennesker har retten til egen liv. Det er noget, vi hver især må gøre op med os selv. Hvis man mener, at politikerne har noget at sige om, hvordan og hvornår vi stiller træskoene, må man jo lytte til dem og følge deres etik. Er man kristen, må man gå til en præst.

Men når det gælder mit eget liv, så rager kristen etik og politikeres etiske skrupler mig en høstblomst. Har jeg en dag ubærlige smerter, har ingen retten til at tvinge mig til at bære dem, fordi de mener, at det er det rigtige at gøre. Jeg kan ikke kræve, at andre den dag skulle tage mit liv, fordi jeg trygler dem om det, men hvordan kan vi på nogen måde tro, at vi har en sådan magt over vores medmenneskers liv, at vi kan smide andre i fængsel for at hjælpe en patient eller et familiemedlem ud af en livstilstand vi ingen jordisk chance har for at forstå?

Spørgsmålet om aktiv dødshjælp er ekstremt komplekst. Der er mange ubekendte detaljer og mange facetter. Men hvis du mener, at du har et ejerskab over dit eget liv og krop, er svaret såre simpelt:

Du har retten til at dø.