Mens alle andre havde travlt med at gøre sig klar til juleaften, samledes en gruppe mænd i et mødelokale i Genève. Det var den 23. december 1924, og mændene var ledende skikkelser for ti af datidens største elektronik- og glødepæreproducenter.

Mændene var kommet til Schweiz fra store virksomheder som tyske Osram, hollandske Philips og amerikanske General Electrics. Med ved bordet sad også danske Chr. P. Jensen fra Tønder. Han var troppet i kraft af sin stilling af vicedirektør for Osram. Virksomheden var dengang og er stadig blandt verdens største lysproducenter.

Årsagen til det ubelejlige mødetidspunkt var hverken en fejring eller et nytårstaffel på forskud. Det handlede om penge. Ude på markedet var flere og flere nye mindre spillere kommet til, og mødedeltagerne kunne konstatere, at færre købte deres produkt – glødepæren.

Den aften enedes de ti firmaer om at danne et kartel som modtræk. Det skulle senere blive kendt som Phoebus-kartellet. Gruppen aftalte at standardisere sine produkter og opdele verden i markedsandele for at presse nytilkommerne væk ved at udnytte medlemmernes dominerende status. Men det var langtfra det eneste modtræk.

Kartelmedlemmerne ville også presse kunderne til at købe flere af deres glødepærer, og de havde en usædvanlig idé til hvordan.

Hver direktør i mødelokalet i Genève skrev under på aftalen, også Chr. P. Jensen fra Osram. Og i lighed med de andre selskaber drog han tilbage til sin arbejdsplads med en nøje beskrevet plan under armen. Han præsenterede den for selskabets ingeniører, da de troppede op på arbejde efter juledagene.

Budskabet i planen var lige så simpelt som opsigtsvækkende: Gør vores produkt dårligere.

Vi ved ikke, hvordan ingeniørerne rundt om kloden tog imod planen. Men vi kan se, at de valgte at efterleve dens budskab.

På tidspunktet for karteldannelsen – begyndelsen af 1920’erne – var den gennemsnitlige levetid for en glødepære 2.500 timer. Levetiden skulle ned på 1.000 timer, dikterede aftalen. Den kunstigt forøgede udskiftning af pærer ville fordoble omsætningen inden for fem år, var grundtanken i kartellet.

For at holde kartelmedlemmerne op på planen forpligtede alle sig til at sende deres nye mindre holdbare glødepærer til et laboratorium i Schweiz. Hvis ikke pærerne var dårlige nok, vankede der en bøde. Størrelsen på bøden blev bestemt efter et nøje aftalt skema, alt efter om pæren brændte 20 timer, 50 timer, 100 timer eller – værre endnu – længere end de aftalte 1.000 timer.

Effekten var mærkbar. Fra en gennemsnitlig levetid i begyndelsen af 1920’erne på omkring 2.500 timer dalede levetiden for glødepæren til 1.205 timer i 1933.