Du är pank och tärningen styr din spelpjäs till ett hotell på Norrmalmstorg. Game over! I Monopolvärlden är spelet slut när en person sitter med alla pengar. I verkligheten har 85 superrika personer lika mycket pengar som de 3,5 miljarder fattigaste har tillsammans.

Hur länge till kan vi spela?

Sveriges 10 rikaste 1. Ingvar Kamprad, 525 miljarder kronor, Ikea.

2. Stefan Persson, 195 miljarder, H&M.

3. Torbjörn Törnqvist, 65 miljarder, Gunvor group.

4. Hans Rausing, 63 miljarder, Tetra Laval.

5. Antonia Ax:son Johnson, 58 miljarder, Axel Johnson.

6. Finn Rausing, 54 miljarder, Tetra Laval.

6. Jörn Rausing, 54 miljarder, Tetra Laval.

6. Kirsten Rausing, 54 miljarder, Tetra Laval.

9. Ane Uggla, 52 miljarder, Møller-Mærsk.

10. Fredrik Paulsen Jr, 35 miljarder, Ferring.

Hennes reaktion kom direkt:

– Girighet! Det är en jävligt farlig sjukdom. Man ljuger för pengar, stjäl för pengar, dödar för pengar och bedrar för pengar. Jag hoppas att jag aldrig ska drabbas.

Vi for fram i en bil på en väg genom granskog i Värmland, min vän Cecilia och jag. Satt tysta en stund, medan vi smälte vad hon just svarat på frågan som snurrat i mitt huvud rätt länge nu: Är människan girig? Jag hade fått en känsla av att det blivit normalt och smart att förse sig på bekostnad av andra. Så jag började fråga folk om jag hade rätt.

Cecilia tog sats igen.

– I samhället i dag så vill vi bara åt snabb vinst. Man tar inte hänsyn till naturen. Man skrapar av ytan om och om igen, men ger aldrig något tillbaka.

I hjärnans musikminne sjöng Timbuktu:

Alla vill till himmelen, men få vill ju dö

Man vill kamma in vinningen, men sår inga frön

Man vill ha sin bit av kakan, man vill äta den med

Folk vill ta tillbaka, men vägrar att ge

Girig (gi`rig). Att vara alltför starkt inriktad på att komma åt (och äga) föremål, pengar etc. Så skriver Nationalencyklopedin. Vinningslysten, står det i Svenska akademiens ordlista. En av de sju dödssynderna enligt den kristna tron.

Har du spelat Monopol någon gång?”

Den som frågar heter Thomas Franzén och sitter lätt bakåtlutad i en stol på mitt arbetsrum. Han är doktor i nationalekonomi och har varit vice riksbankschef. Jag hade just frågat om det stämmer att vi drivs av jakten på pengar när han svarade med sin motfråga.

– Vissa gick in i det där spelet. Man såg riktigt hur de växte när de tjänade pengar, fortsätter Franzén.

Så är allt bara ett spel då?

– Pengar är lätt att mäta, säger han och nämner något som en känd svensk börs-vd lär ha sagt: ”Man gillar ju att mäta och jämföra.”

– Vilket osökt får en att tänka på vad pojkar brukar hålla på att mäta. Det är som en fortsättning på det där, skojar Franzén.

Sedan blir han allvarlig. För i toppen av kapitalmarknaden – bland börs-vd:ar, fondbolag och riskkapitalister – har alla drabbats av tunnelseende, tycker han. De ser bara pengar. Vinst, bonus och utdelning.

– Framtiden betyder väldigt lite för de här ägarna. Att tjäna pengar om 15 år är försumbart jämfört med att tjäna pengar nästa kvartal.

Jag sneglar mot en plastmapp med tidningsklipp som legat på mitt skrivbord i flera år. Telefonnumret som har antecknats gäller inte längre. Det gick till en fabrik som inte finns kvar.

Då, i februari 2010, vägrade de anställda på golvet i Dometic-fabriken i Motala att jobba eftersom deras utlovade bonus skulle sänkas.

Vi ska inte fördjupa oss i detaljerna, för det är en rätt komplicerad historia. Kortfattat: Electrolux sålde sitt dotterbolag Dometic till ett riskkapitalbolag, som senare sålde det vidare till ett annat riskkapitalbolag. Under åren tömdes bolaget på vinster och när finanskrisen sänkte ekonomin och bankerna tvingades ta över företaget hade det skulder på 13 miljarder kronor.

För att spara pengar beslöt företaget att lägga ner fabriken i Motala och flytta produktionen till USA. Då ansåg Dometics ledning att de var värda åtminstone 100 miljoner kronor i bonus för att stanna kvar fram till flytten. Om de dessutom fick bolaget att gå med vinst borde de få upp till 1,2 miljarder kronor utöver den lön de redan hade.

Märkligt, tyckte Kenny Wikström och arbetskamraterna på golvet. Som personalrepresentant i bolagsstyrelsen försökte han stoppa både flytt och bonusavtal, men var chanslös. Det minsta han kunde göra var att se till att de själva fick så bra villkor som möjligt innan jobben försvann. Han fick igenom en bonus på 30 kronor i timmen, men lyckades med tiden pressa upp den till 70 kronor. Folk var förbannade på hur ledningen försåg sig på ett sätt de tyckte liknade utpressning och såg ingen anledning att hålla tillbaka själva.

Hur sjöng han nu, Timbuktu? Att ta tillbaka, men vägra att ge. Kanske var det så det kändes när ledningen tyckte att personalen i fabriken inte presterade tillräckligt för att behålla sin bonus. Men det räckte med att de satte sig ner några timmar, så var bonusen tillbaka.

– Det var väl näst intill utpressning det jag gjorde också, men då kände jag att jag inte skydde några som helst medel, berättar Kenny Wikström.

Vad gjorde du med de extra pengarna du tjänade?

– Jag sparade dem för att kunna försörja mig som arbetslös. Det går inte att leva på a-kassan.

Fredrik Möller hade nyligen blivit vd för Dometic när allt brakade samman. Det var också han som enligt bonusavtalet skulle få mest pengar. Då, för fyra år sedan, försökte Dagens Arbete prata med honom, men han hade inte tid.

Jag undrar hur mycket pengar han fick, om han kände att han var värd dem och hur han använde dem. Jag ringer, men möts av hans röst i telefonsvararen. Tänker att jag får försöka igen, lite senare.

Om jag är värd dem? Nej! Ingen är värd så mycket pengar.

Solen gassade över baren på ett hotelltak i centrala Stockholm en försommardag 2013. Där satt en man klädd i jeans och t-shirt. Han hade just tjänat 18 miljoner norska kronor på bara några dagar. Musikern, författaren och den före detta börsmäklaren Jo Nesbø hade släppt sin senaste bok om polisen Harry Hole och var på pr-turné.

– Om jag är värd dem? Nej! Ingen är värd så mycket pengar.

Han säger att allt han tjänar kommer att gå till hans stiftelse, den som hjälper barn i världen att lära sig läsa och skriva. Han ska till och med ha gjort klart för sin advokat att om han skulle kidnappas och de hotar att skjuta honom så ska de bara skjuta. Pengarna kommer de inte åt.

– Jag är inte värd någonting.

Men det måste ändå vara en trygghet att tjäna så mycket?

– Ja. De första fem miljonerna behövde jag till lägenhet, betala studielån och så. Men så kom jag till en punkt där jag kände att det är bortkastat att jag ska tjäna så mycket. Jag är inte intresserad av en yacht, ett stort sommarhus eller en specialproducerad bil.

Samtidigt säger han att det inte är fel att tjäna mycket pengar. De är en möjlighet, kan skapa arbeten, göra gott.

– Men med pengarna följer ingen rätt att använda dem på sig själv.

När kände du att du hade tjänat så mycket att du måste dela med dig?

– Runt tiden då jag skrev Huvudjägarna fick jag ett kontoutdrag med många nollor. Då förde jag en diskussion med mig själv. Och jag är inget helgon. Det var Girige-Jo som hade diskussioner med Hygglige-Jo. Det var Hygglige-Jo som vann. Så är det inte alltid.

Nä, det är inte alltid den hyggliga sidan som får styra. För drygt tio år sedan var folk riktigt förbannade. Tusentals småsparare gick samman och krävde pengar tillbaka. Förutom trixande med olika bolagsaffärer hade Skandias ledning haft både höga löner och ett bonusprogram utan tak där miljarder betalades ut. Dessutom hade de låtit sina privata lägenheter lyxrenoveras för företagets pengar. Skandalerna kring bolaget duggade tätt vid millennieskiftet. Männen i toppen hade försett sig, men sedan fick de allihop skämmas offentligt för sin girighet.

Hans de Geer, professor i företagsetik, intervjuades om Skandiasoppan i Svenska Dagbladet: ”Det finns naturligtvis en slags girighet. Man är inställd på att tjäna pengar och ju mer pengar man tjänar, desto mer inställd blir man på att tjäna ännu mer pengar.”

Det var då. Flera år senare har riskkapitalister gjort stora vins-ter när äldreboenden, skolor och sjukvård sålts ut, men skatt vill de helst inte betala i Sverige. Vi har sett friskolor välja bort barn med särskilda behov för att maximera sin vinst. Och lönerna i näringslivets absoluta toppskikt fortsätter uppåt. Kort efter att läkemedelsbolaget Astra Zeneca genomförde en sparplan och sade upp tusentals anställda kunde vi läsa att den nytillträdde vd:n fick 63,5 miljoner kronor för sina tre första månader påjobbet. Senare fick en nytillsatt finanschef en grundlön på runt 625 000 i månaden.

Vi har däremot inte läst om fler som går samman och kräver pengar tillbaka. Har vi resignerat? Jag ringer upp Hans De Geer – professorn i företagsetik – och frågar.

– Ja, lite har det nog förändrats. Det har blivit lite mer accepterat att det finns stora inkomstskillnader.

– Beloppen har blivit mycket större. I början av 90-talet blev vi upprörda över miljonbelopp. Nu krävs det miljardbelopp.

Miljardbelopp. Jag köper trisslotter ibland och fantiserar om att vinna 25 000 i månaden i 25 år. Eller en miljon på ett bräde. Hur skulle jag använda pengarna? Hur skulle du använda pengarna?

Den viktigaste lilla människan i mitt liv tänker att vi borde köpa varsin surfplatta. Och ett bättre lås till min gamla cykel.

”Hur mycket har vi kvar sen, mamma?”

En hel del, vännen. En hel del.

Hur gör man av med en lön på 625 000 kronor i månaden?

Jag gör ett nytt försök att ringa Dometics tidigare vd Fredrik Möller, men möts av telefonsvararen.

Jag lever ett väldigt gott liv, men jag investerar rejält i mina verksamheter. Jag menar, du kan inte äta dig mer än mätt.

Nu ska vi inte glömma att en svensk normal-vd har en ganska blygsam lön: Drygt 80000 kronor, visar en undersökning från Svenskt Näringsliv. Lönespridningen är stor. Den tiondel som tjänar minst har en lön på högst 40 000 kronor. Den tiondel som tjänar mest har 175 000 eller mer.

I de stora börsbolagen är lönerna betydligt högre och utöver den har cheferna oftast en bonus. 2012 hade den högst betalda börs-vd:n en sammanlagd inkomst på 46 miljoner kronor. 126 000 kronor om dagen. Kan någon vara värd så mycket pengar? Vad tycker de själva?

Intresset för att prata om ersättningsnivåerna är minst sagt svalt. Ingen av de tio toppvd:ar jag söker anser sig ha tid, får jag veta genom assistenter och presstjänster, trots att jag ger dem ett tidsspann på en dryg månad.

Varför vill ingen prata om de här pengarna?

I telefonluren låter en röst uppriktigt förvånad över att jag ens har försökt prata lön med direktörerna.

– Du kan inte prata om deras egen lön! Det är klart att de inte svarar på det.

I jakten på någon som vill prata har jag till slut fått tag på styrelseordförande Carl Bennet: miljardär, huvudägare i medicinteknikkoncernen Getinge och den som sätter lönen för en av den svenska börsens mest välbetalda vd:ar.

– Det är naturligtvis jättesvårt att förklara att en person har så hög ersättning när du jämför med andra yrken. Men jag är ägare till ett företag med en vd som sedan 17 år har varit med och byggt upp bolaget från 4 000 till 25 000 anställda.

Den svåra balansen är att betala en konkurrenskraftig lön – alltså en lön som gör att en vd vill ta just det jobbet i stället för ett annat – samtidigt som lönen kan accepteras av både företag och samhälle, förklarar Bennet.

Men kan en enskild människas arbetsinsats vara värd så mycket pengar?

– Det är svårt att säga att någon har en kunskap som är värd så mycket mer, men han leder utvecklingen i ett företag som har betytt väldigt mycket för såväl anställda som ägare.

Bennet pratar om långsiktighet. Att som ägare och vd tänka långsiktigt. Men bland börsbolagen är en vd anställd i snitt fem eller sex år bara, säger han.

– Att då ha skyhöga löner och avgångsvederlag – det är det som är fel.

Är pengarna drivkraften snarare än uppdraget?

– Vissa människor har bara pengar som drivkraft. Men jag måste ha en ledning som vill bygga bolaget och dess framtid. Då måste jag kompensera den på ett konkurrenskraftigt sätt. Om det bara är pengar som är deras drivkraft hittar jag varningstecken rätt snabbt.

Du är en långsiktig ägare. Men en kortsiktig ägare får en kortsiktig ledning?

– Ja, men det är ju det de gör! De lastar ledningen fulla med optioner och så säljer de och tar hem vinster och går därifrån och skattar på öar. Det är ju åt helvete!

Du har också tjänat mycket pengar. Vad gör du med dem?

– Jag lever ett väldigt gott liv, men jag investerar rejält i mina verksamheter. Jag menar, du kan inte äta dig mer än mätt.

Kort sikt, lång sikt. Girighet. Några få som blir väldigt rika. Spelar det någon roll för oss andra? Jo, det var det Thomas Franzén försökte förklara. Ni minns kanske hur han satt i mitt arbetsrum och pratade Monopol, pengar och annat mätbart. Han pratade om vinstkrav och höga utdelningar. Så här sa han:

– När ägarna kräver så snabb och hög avkastning leder det till minskade investeringar. För om företagen väljer att investera blir det mindre pengar över att dela ut.

Han säger att vinstkraven har blivit en gökunge som svälter ut allt annat. Med sjunkande investeringar stannar ekonomin av, arbetslösheten biter sig fast. Därför är både finansministern och många ekonomer bekymrade: hur ska vi få upp investeringarna och minska arbetslösheten?

Subventioner, sänkta arbetsgivaravgifter, sänkt ränta, sänkta skatter. Medicinerna som provas är många, trots att det enligt Franzén kan finnas en betydligt enklare väg: Att ägare och styrelser ställer rimligare krav på avkastning och sänker aktieutdelningarna. Att de i stället använder vinsten till investeringar.

Om det är så enkelt, varför fortsätter alla att kräva höga vinster och utdelningar?

– Den finansiella klicken vill upprätthålla det här systemet. De är inte valda in i kapitalmarknadens topp för att ha ett brett tänkande. De är valda för sitt egenintresse.

Det gör honom lite bedrövad. Han säger att nationalekonomin är

missförstådd. Att den går ut på att vi ska ha ett samhälle som motsvarar våra önskningar. Där ryms sådant som moral, fritid och kultur. Men hos finanseliten får ett så brett ansvar för samhället inte plats.

– Vi har ett klimat i dag, ett bonusinriktat samhälle, där vi väljer människor som drivs av sin egen plånbok. Då får vi inte heller ledningar som kan tänka i större termer än så, hävdar Franzén.

Vilken del av ”inga kommentarer” är det du har svårt att förstå?

Jag ringer Fredrik Möller igen, ni vet Dometics tidigare vd. Den här gången svarar han.

– Jag har inga kommentarer, uppreprar han på varje fråga jag ställer.

Och sedan:

– Vilken del av ”inga kommentarer” är det du har svårt att förstå?

En generell fråga då. Hur tror du att samhället påverkas av att det är så ojämnt fördelat? Att vissa tjänar lika mycket pengar på ett år som det tar en vanlig människa ett helt liv eller två att jobba ihop?

– Men jag sa: Jag har inga kommentarer.

Om man håller ett förstoringsglas på en dryg decimeters avstånd från ett torrt löv och låter solens strålar samlas i en knappnålsstor punkt börjar det snart att ryka och brinna. Om det fanns ett förstoringsglas som kunde samla in egoism skulle den punkten kanske bränna bland dem som lever på att handla med värdepapper.

– Finansmarknaden är en extrem punkt i samhället vad gäller individualism och egoism. Där kommer det verkligen till sitt starkaste uttryck.

Den som säger så är Peter Norberg, doktor i etik på Handelshögskolan i Stockholm. Hans avhandling, med några år på nacken, handlar om just finansmarknaden och dess moral. En värld där man måste vara smart, jobba hårt och bara lita till sig själv. Han beskriver en sorts abstrakt girighet som driver folk att tjäna stora summor pengar, samtidigt som de säger att de inte behöver dem. Ändå vill de ha dem. Varför?

– Pengar är ett mått på framgång. De ger också en sorts trygghet, inte bara för att man tänker att man ska ha till pension, utan för att det känns bra att ha tjänat mycket pengar.

Vad gör då den som har onödigt mycket pengar med sin rikedom? Den amerikanske ekonomiprofessorn Robert Frank menar att den allra rikaste procenten i USA spenderar extrema mängder pengar på lyx som de inte behöver. Privata jetplan, många bilar, tjänstefolk, ofantligt stora hus och egendomar där de bjuder på flotta kalas för att de kan och för att alla andra jätterika människor gör det.

Ribban för vad som är tillräckligt flyttas hela tiden uppåt, menar Frank, och det påverkar dem som tjänar lite mindre än de allra rikaste. De vill leva nästan lika flott, vilket påverkar dem som tjänar lite mindre än de som tjänar lite mindre än de allra rikaste och så vidare. Ända ner till medelklass och arbetarklass som måste låna för att hålla åtminstone ojämna steg med dem som har lite mer.

Så även om finansmarknaden är toppen på ett isberg, eller en het punkt på ett torrt löv, påverkar den oss allihop. Pengar är ett mått på framgång.

Att vänta på en läkartid i flera veckor, att mista någon nära, att kunna ringa sin finaste vän mitt i natten för tröst. Räkna nu – blev det plus eller minus?

Hur mäter man då livet i pengar? Att vara frisk, att få sovmorgon en söndag, att njuta av en kopp kaffe på en solig balkong, att kunna köpa det man behöver, att önska sig ännu mer. Att ha ett jobb, att förlora det och söka ett nytt. Att jobba över, att stressa till dagis, att få en kram när man kommer dit. Att vänta på en läkartid i flera veckor, att mista någon nära, att kunna ringa sin finaste vän mitt i natten för tröst. Räkna nu – blev det plus eller minus?

Människans psyke är inte gjort för att översätta sakers värde i pengar, säger Peter Norberg.

– En viss materiell trygghet får oss att må bra, men vi är mindre lyckliga om vi försöker mäta allt i pengar. Det tär på egenvärdet. Det äter upp den genuina upplevelsen. Om det verkliga värdet av en upplevelse eller en vänskap mäts i pengar går det förlorat.

Så varför är vi så många som strävar efter ännu mer?

”Frihet. Vi tror att det innebär frihet.”

Walter Osika är föreståndare för Centrum för Social Hållbarhet vid Karolinska institutet i Stockholm. Där forskar man om vad det är som får samhällen och människor att fungera. När jag fångar honom på telefon pratar han snabbt och i stora drag om hur teorin om den ”ekonomiska människan” har fått extremt stort genomslag och att väldigt primitiva tolkningar av Charles Darwins texter om att den starkaste överlever har påverkat vårt sätt att tänka om oss själva och världen. Tankebanor som är väldigt svåra att ta sig ur.

– Nu lever vi i någon sorts marknadslogik som säger att om vi bara satsar på oss själva så blir det nog bra.

Hur har pengar och ekonomi kunnat få så stor makt?

– Hjärntvätt. Men det handlar också om att det är mätbart. Materiell tillväxt och välstånd är lättare för oss att greppa än solidaritet.

Hjärntvätt. Ordet får mig att riva runt bland mina anteckningar. Jag kommer att tänka på ett samtal om pengar och girighet som jag haft med Elisabeth Gerle, präst och professor i etik. Där återfinner jag just det ordet. Hon liknar de senaste 35–40 åren vid en sorts hjärntvätt, där allt större mängder kapital förs över till dem som redan är mycket rika. För henne hänger det samman med omfattande avregleringar och privatiseringar, en våg som startades av politikerna Thatcher och Reagan och som spridit sig över världen.

– Jag tror att medelklassen vacklar och tror att de kan tjäna på det här. Men det är väldigt lätt att rasera det gemensamma som allmän sjukvård och likvärdig utbildning. När det inte finns längre, utan är beroende av hur mycket pengar du har, då tvingas du plötsligt att vara med i det här racet.

Hon håller inte med dem som säger att pengar inte betyder någonting.

– Man kan köpa sig mycket för pengar. Och när det till och med blir så att man kan köpa sig mer hälsa, då handlar det om riktigt grundläggande nivåer. Då kan man inte säga att pengar är obetydliga.

Hur mycket pengar behöver man?

– Åh, det beror ju på kostnadsläget i samhället. De flesta människor behöver en bostad, men jag tror inte vi behöver så kolossalt stora utrymmen som vi har vant oss vid. Man behöver en bra utbildning och tillgång till sjukvård. Därför driver den här rädslan för att systemen ska urholkas fram en girighet.

Vilka är de egentligen? De rika. Och vad blir de rika på? Man brukar prata om den rikaste procenten, men forskare studerar ännu hellre den rikaste promillen. Eller den rikaste tiotusendelen.

Daniel Waldenström är professor i nationalekonomi vid Uppsala universitet och forskar om förmögenhets- och inkomstsskillnader.

– Det har hänt mycket sedan 80-talet. Då var det fortfarande industriförmögenheter. I dag har vi mer av förvaltarförmögenheter. Det är aktieportföljer, fonder, fastigheter.

Vad man också kan se är att kapital växer snabbare än BNP. Alltså, pengarna växer snabbare om de placeras på börsen än om de investeras i något verkligt som en fabrik, nya maskiner eller infrastruktur.

– Vi kommer, om denna utveckling håller i sig, att se något som liknar det tidiga 1900-talets stora kapitalkoncentration. Alltså de som redan har pengar kommer att bli ännu rikare, förutspår Waldenström.

Ännu mer pengar till de förmögna? Redan i dag rapporteras att de 85 rikaste personerna i världen – de skulle rymmas i en ledbuss – har mer pengar än vad den fattigaste hälften äger tillsammans.

I samma rapport – välgörenhetsorganisationen Oxfams ”Working for the few” – kan vi också läsa att 70 procent av världens befolkning bor i länder där inkomstklyftorna har ökat de senaste 30 åren.

Det är precis som i Monopol: När en person har alla pengar så är spelet över.

Känner du till det här spelet Monopol?”

Det är inte Thomas Franzén som frågar den här gången. Det är Nick Hanauer, en väldigt rik amerikan som klockan åtta en tisdagmorgon i Seattle ringer mig för att prata om pengar. Han har bland annat startat ett företag som han senare sålde till Microsoft för drygt sex miljarder dollar. I den amerikanska dokumentären Inequality for all pratar han om hur vansinnigt det är att han betalar så lite skatt och att det är nödvändigt att höja minimilönen i USA.

Nu sitter vi på varsin sida av jordklotet och pratar över Skype. Jag frågar om han, som har så mycket pengar, har ett ansvar för vad han gör med dem.

– Jag har ett ansvar att skapa ett hållbart samhälle och välstånd. Även den som inte tycker att det finns ett moraliskt ansvar måste inse att en ekonomi som inte fungerar för alla i slutändan inte fungerar för någon. Det är precis som i Monopol: När en person har alla pengar så är spelet över.

Så vanligt folks löner måste höjas, de rika betala mer skatt så att medelklassen kan få skattelättnader och de fattiga göras till medelklass, menar han.

Skulle du säga att många förmögna inte håller med dig om det?

– Ja! Människor tror inte på saker för att de får fakta, de tror på sådant som passar dem. Är du förmögen i USA känns det bra att tro att du förtjänar det och att andra förtjänar att vara fattiga.

Den stora myten, säger han, är teorin om att när de rika blir rikare så gynnas hela samhället.

– Det är en lögn. Det enda du får om du gör rika ännu rikare är … rika människor. Några få rika.

Han håller fram Sverige och de andra skandinaviska länderna som förebilder.

Fast inkomstskillnaderna i Sverige ökar snabbt jämfört med många andra länder.

– Ja, och ni måste gå samman och göra klart att det inte är en bra sak. Den här idén att ojämlikhet skapar tillväxt och välstånd är inte sann.

Det är en lögn. Det enda du får om du gör rika ännu rikare är … rika människor. Några få rika.

Jag började med en fråga. Är människan girig? Den har jag tappat bort på vägen som vindlat via Värmland, bonusar, vd-löner, ekonomer, präster, kylskåpsmontörer och miljardärer. När jag hittar den igen visar det sig att girigheten finns i oss alla.

– Världen är inte uppdelad i de som är giriga och de som inte är det. Vi har det i oss allihop, precis som vi har godhet, tokighet, medkänsla och allt annat mänskligt. Beroende på vilken miljö vi befinner oss i har vi olika mycket nytta av egenskaperna. Just nu lever vi i en värld som gynnar girighet.

Karl-Henrik Robèrt är professor i strategisk hållbar utveckling vid Blekinge Tekniska Högskola. Enligt honom värderas pengar högre än till exempel ren natur, jobb till alla och resurslärare i skolan, eftersom vi tror att det måste vara så.

– Vi har fått för oss att ekonomin har ett egenvärde och sätter det framför andra värden. Vi strävar efter effektivitet, produktivitet, vinster och tillväxt av kapital.

Vi måste börja tänka åt andra hållet, menar Robèrt.

– Vi måste fråga oss vad vi vill uppnå, och sedan använda ekonomin för att nå dit.

Minns ni? Samma sak pratade Thomas Franzén om. Hur var det han sa? Vi ska ha ett samhälle som motsvarar våra önskningar. Människans önskningar.

Men det är faktiskt lite bråttom, enligt Robèrt. Han säger att vi är i en instabil fas nu. Att verklig evolution av system brukar ske vid en punkt där systemet vi lever i är så hotat att det mycket väl kan gå under.

– Där är vi i dag. Då kan man kliva upp på ett högre evolutionsplan och gå vidare. Om det inte sker går systemet under. Då har vi nått vägs ände.

Det låter dramatiskt, men nästan alla jag har pratat med säger att det finns hopp. Att allt fler är öppna för att diskutera en förändring, att det trots allt är fler som tänker långsiktigt än kortsiktigt.

Succéförfattaren Jo Nesbø säger att alla samhällen bygger på någon form av solidaritet. Prästen och professorn i etik, Elisabeth Gerle, tror att framför allt många unga människor inte vill in i jakten på pengar.

– Det är ju en sorts ekorrhjul att jaga efter pengar. Det finns många som inte vill ställa upp på det.

Riskerar de inte att stå där som förlorare sedan, i vårt sätt att se på världen?

– Kanske. Men om de är många. Min spaning är att det håller på att vända. Att folk prioriterar på ett annat sätt.

Jag ringer upp Cecilia, hon som körde bil genom granskog i Värmland i början av reportaget. Hon är skiträdd för pengar, säger hon.

– Jag är rädd att jag ska bli girig. Snål mot andra.

Det låter inte som att hon är det när folk talar om henne. Snarare tvärtom, en snällare människa finns inte. Så när hon själv behöver hjälp med höskörden kommer tre frivilliga och jobbar hela dagen i stekande sol för att lyfta tonvis med hö upp på loftet.

Om du hade haft mer pengar kunde du ha köpt den tjänsten.

– Ja. Men det här är människor som vill dela det med mig och hjälpa mig. Inga pengar kan betala för det.