På SvD Brännpunkt 31/12 skriver Dick Harrison och driver testen att invandring i största allmänhet är en vinst för Sverige. Som om fenomenet ”invandring” vore en konstant i tid och rum och påverkar på samma sätt oavsett av vilken art den är eller när och hur och i vilken omfattning den förekommer. Dick Harrison jämför bland annat situationen i Sverige idag med situationen under 1300-talets jordbrukssamhälle. Jag kan inte låta bli att protestera både mot jämförelsen som sådan och mot slutsatsen. Jag förundras inte bara över hur medeltida tyska fogdar och nutida somaliska flyktingar plötsligt enligt Harrison ingår i någon slags relevant gemenskap, utan också över hur en tydligen väl ansedd historiker som jag tidigare läst inte utan viss behållning nu plötsligt till synes obekymrat slänger sig med svepande påståenden som saknar verklighetsförankring.

Invandrare är idag ingen homogen grupp och ännu mindre sett under en period av tusen år. Det handlar om människor från vitt skilda bakgrunder som valt att på ett eller annat sätt söka sig till Sverige. Några har kommit till Sverige som arbetskraftsinvandrare, kanske på en pizzeria eller på ett bygge. Andra som anhöriga till personer som redan vistas i landet, som gäststudenter eller som asylinvandrare. Vissa kommer hit av ekonomiska skäl. Ett fåtal personer har skickats till Sverige av FN som kvotflyktingar. Män och kvinnor i olika åldrar med olika utbildningsnivåer, bakgrunder och ambitioner. Vill man på allvar ta reda på samhällets kostnader för att inkludera alla dessa människor behöver man ta hänsyn till skillnaderna i sina beräkningar. Om man som Harrison istället vill se invandrarkollektivet som en enhet och beräkna dess ekonomiska effekt kommer man fram till att den är negativ.