Stockholm Pride närmar sig. Inte längre ensam pridefestival i landet, men störst och politiskt mest inflytelserik.

För fem år sedan påbörjades den verkliga kampen mot tvångssteriliseringar av transsexuella som krav för rätten till vård, till namn och personnummer.

Vi segrade, tack vare hårt arbete, ett rättsutslag och påföljande lagändring. Men eftersmaken är fadd.

Idag styrs mycket av kamp och diskurs rörande transpersoners rättigheter av feminister med bakgrund på vänsterkanten. Alltför ofta personer som själva saknar transerfarenhet eller som är hyfsat nyutkomna. Personer som även slår på de invandrade kvinnor som i dag säger ifrån mot hot och självutnämnda hederspoliser i våra förorter och kallar dessa kvinnor för islamofober och rasister.

Inom hbtqi-världen har en liknande situation uppstått. Transsexuella ses i dag ofta ner på. Vi anses förtrycka kvinnor genom appropriering (när medlemmar av en viss kultur antar element från en annan kultur) eller svika vårt eget kön, beroende på kroppsligt ursprung, uttryck och identifiering.

Meningsmotståndare attackeras inte med argument, utan hellre med hot, förminskande kommentarer, ideologiskt baserat förutfattade meningar eller ordmärkerier utifrån ett hävdat olämpligt och ickeintellektuellt språkbruk. Förra sommaren näthatades en ung transaktivist till döds av dessa aktivister.

Få av dagens aktivister minns 80- och 90-talens gatlopp, rädslan för hiv eller sorgen och ensamheten som uppstod i dess väg.

Få minns den tidens betydligt starkare rädsla för förföljelser och exkludering från familj, arbetsmarknad, vänskaper och samhälle. Eller ens hur det var att leva med hotet om tvångssterilisering och familjebildningsförbud. Att förväntas gömma sig, inte synas eller höras och helst ta emot bidrag för en dold tillvaro i en stuga i skogen under resten av sitt liv. Minnen jag och många andra lever med än i dag, men som dagens aktivister inte kan relatera till.

Få minns lobotomierna eller institutionaliseringen. Fint så. Jag unnar inte min värsta fiende den upplevelsen, men historielösheten kväver och de som minns har sedan länge tystnat.

Länge fanns önskan om kända förebilder, på samma vis som för bögarna innan 80-talet och lesbiska fram till mitten av 90-talet. Idag finns de där, men nu bedrivs i stället häxjakt och förminskningskampanjer.

Fel hudfärg, inkomst eller bara fel namn. Det finns ingen hejd på kritiken. Vissa saknar allt detta, men attackeras ändå. För kampen att överleva i fattiga ghetton i USA, eller för att de försörjt sig genom yrken tabubelagda av dagens priviligerade aktivister.

Solidariteten har, på många håll, förbytts i elitistiskt unken och extremhögerflirtande värdekonservatism och missunnsamhet.

Kanske naturligt då att regeringen, som inför valet ville göra allt för transpersoners rättigheter, nu tystnat? Vem kan klandra den som vilsen är och mer handfallen än den regering de efterträtt; i denna giftiga miljö?

Var tog kraven på avpatologisering av transsexuella vägen? Eller kraven på skadeståndsersättning till tvångssteriliserade?

Var tog rätten till självbestämmande över den egna kroppen vägen, då för transpersoner viktiga frågor som värdgraviditet och möjlighet till adoption skulle diskuteras och rätten att själv bestämma över sin identitet, sitt uttryck eller sexuella praktiker kom på bordet?

Kraven på arbetsrättsligt skydd, skydd mot diskriminering, hets och hatbrott?

Övergivna av vänsterns feminister, osteriliserade kampsyskon och en regering som svikit ännu ett vallöfte, inser många transpersoner i dag att framtida landvinningar görs utan verkliga bundsförvanter. Vi alla förtjänar bättre. Eller måste vi göra slut med Pride, regeringen och gamla vänner för att vinna frihet?

Amanda Brihed, liberal debattör och transaktivist som år 2008 tvångssteriliserades av svenska staten.