Jeg følte meg som en slave. Lurt inn i et gjeldshelvete. Vitnemålet mitt hadde jeg lyst til å tenne på. | Anonym

Anonym

13. jan. 2017 07:00 Sist oppdatert 13. januar 2017

Når det innføres aktivitetsplikt for unge sosialmottagere må det også tas seriøse grep for at dette ikke bare blir noe næringslivet og Navs resultatstatistikk går seirende ut av, mener innleggsforfatteren. Holm, Morten / Scanpix

Jeg var en som hadde «alt». Nå er jeg en «naver».

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Kanskje jeg er narkoman? Eller alkoholiker? Eller kanskje jeg rett og slett bare er skikkelig lat? En som liker å sitte oppe om natta, ligge på sofaen og klø meg på taska mens jeg gjør alt i min makt for å unngå sysselsetting.

Kanskje jeg til og med er litt syk hodet også? En litt sånn ustabil, upålitelig og illojal person?

I takt med ministre som løfter pekefingeren til arbeidsledige øker også den samfunnsmessige stigmatiseringen, kommentarfeltene i sosiale media oversvømmes av sterk holdningstilskrivning og generalisering av arbeidsledige og sosialstønadsmottakere.

Men er det nå egentlig slik virkeligheten er?

Jeg har sendt ca. 300 jobbsøknader

Jeg er en som hadde «alt» for noen år tilbake. Jeg eide min egen leilighet, hadde en sunn og planlagt økonomi. Jeg er en som tok min første jobb som 13-åring, jobb nummer to som 14-åring, og begge disse jobbene beholdt jeg til jeg var 17 år og flyttet hjemmefra. Jeg har alltid jobbet hardt for det jeg har, og fortsatte videre i voksen alder som ufaglært innen service.

Som 27-åring begynte jeg som student ved en av landets beste skoler, der fullførte jeg en bachelor i økonomi og administrasjon. Jeg tok til og med ekstra studiepoeng for å stille sterkt på markedet. Men da jeg sto der med det rykende ferske vitnemålet i hånden kom oljekrisen, og det ble trangt om plassen på arbeidsmarkedet.

Som nyutdannet er arbeidsmarkedet vanskelig. Jeg har søkt på alt fra stuepikejobb til HR-rådgiver. Ca. 300 søknader har jeg sendt ut siste årene.

Enten er jeg overkvalifisert eller så er jeg kvalifisert, men uten erfaring. Uten opptjente trygderettigheter og uten jobbtilslag måtte jeg til slutt ta luen i hånda og søke om sosialstønad.

Hverdagen som sosialklient kom som et sjokk

Møtet med hverdagen som sosialklient kom som et sjokk! Jeg var ikke forberedt på alle kommentarene, de små stikkene og de regelrette kjeftsmellene jeg har fått for å være en som snylter på samfunnet, som bare ligger hjemme på sofaen og som ikke gidder gjøre en dritt.

Selv om det er så langt fra sannheten som man kan få det, får jeg gjennomgå likevel. Fra Nav, fra rekrutterere, bekjente og til med noen som tidligere har kalt seg en venn.

Ikke nok med at man som sosialklient møter stigmatisering fra omgangskretsen, men man får også stigma fra samfunnet.

Man trenger ikke lete lenger enn til nettavisenes kommentarfelt for å finne de utroligste uttalelser fra våre medborgere om sosialklienter.

Både Erna Solberg og Monica Mæland har vært ute med pekefingeren mot arbeidsledige, og man finner stadig ymse uttalelser i sosiale medier fra ledere, som mener at unge arbeidstagere må finne seg i å jobbe gratis i starten av sin karriere og ta kortvarige vikariater. Som forøvrig har svakt stillingsvern og ikke gir pensjonsinntekter.

Et gjeldshelvete med låst dør

1. januar trådde de nye reglene for tildeling av sosialstønad og aktivitetsplikt for sosialklienter under 30 år i kraft. Jeg er riktignok 32 år, og omfattes dermed ikke av aktivitetsplikten, men jeg har vært i praksisplass og kjent på de følelsesmessige kreftene som er i sving i en slik situasjon.

Jeg jobbet 100 prosent, gjorde akkurat samme jobben som mine kollegaer. De fikk betalt 225 kroner timen, mens jeg fikk 38,6 kroner timen, betalt av kommunen (5800kroner/150timer).

Sett det litt i perspektiv: Hadde det vært OK om McDonalds lønnet sine medarbeidere 38,6kr timen?

Jeg har aldri vært så deprimert og demotivert som under praksisperioden. Samfunnsforakten jeg følte var enorm. Jeg følte meg som en slave. Jeg følte meg lurt inn i et gjeldshelvete, hvor samfunnet hadde låst døra ut. Vitnemålet mitt fra en av landets beste skoler hadde jeg lyst å tenne på, for hva var det egentlig verdt? Ingenting.

Alt arbeidet føltes bortkastet, verdiløst og fremtiden var beksvart.

Så kom redningen

For meg ble redningen gode kollegaer som så at jeg slet, og en tålmodig leder som utviste stor forståelse for min situasjon. Da jeg fikk relevante og utfordrende oppgaver, opplæring innen IT-systemer og større ansvar i praksisperioden, kom også livsgnisten og motivasjonen tilbake.

Jeg begynte å se at selv om verdien ikke var penger, fikk jeg sårt tiltrengt erfaring og sosial omgang. Og det var akkurat det som gjorde at jeg holdt ut: at arbeidet hadde relevans til min utdanning og bakgrunn.

Her er problemet med arbeidsplikt

Når man nå har innført aktivitetsplikt for sosialklienter under 30 år stiller jeg meg kritisk.

Aktivitetsplikt er noe annet enn praksisplass, den behøver ikke ha relevans for klientens vei tilbake til yrkeslivet.

Plikten kan bestå av hvilket som helst arbeid kommunen finner passende. Og det er her jeg mener vi setter foten inn i en gråsone mellom hva som er sosial dumping og hva som er hjelp inn i yrkeslivet.

Jeg er helt med på at arbeid gir mange positive fordeler og at lediggang er roten til mye vondt, men hvor går egentlig grensen mellom utnytting og «et dytt i rompa»?

Hva skjer når man tvinger en allerede sterkt stigmatisert og ressurssvak gruppe til arbeid som har null relevans for deres vei tilbake til arbeidslivet?

Hvis det finnes arbeid nok til å sette alle Norges sosialklienter under 30 år i arbeid, er det ikke bedre å skape nye, lønnende arbeidsplasser med de arbeiderrettigheter alle andre har, slik at man også kan stimulere økonomisk vekst ved forbrukerkonsum?

Og hvis man skal jobbe fulltid med ymse arbeid for kommunen, når skal man da ha tid til å gjøre de grep som trengs for å komme ut i relevant, lønnet arbeid?

Hvem skal føre kontroll med at dette landsomfattende prosjektet ikke ender i grov utnyttelse og sosial dumping?

Hvem skal gå seirende ut av aktivitetspliktskravet?

Det jeg prøver å få frem er at å være i en av samfunnets mest ressurssvake grupper, i et av verdens rikeste land, er vanskelig.

Man blir som sosialklient på en måte dehumanisert i den offentlige debatten rundt sosialstønad og plikter.

Debatten er så polarisert at man glemmer at de fleste av oss er vanlige folk som har drømmer, mål og ambisjoner i livet, og som ønsker å komme oss ut i arbeid og være selvforsørgende individer på lik linje med dere andre.

Når det innføres aktivitetsplikt for unge sosialmottagere må det også tas seriøse grep for at dette ikke bare blir noe næringslivet og Navs resultatstatistikk går seirende ut av.

Delta i debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter

Interessert i NAV og organisasjonens utfordringer?