Det er noen uker siden valgkampen startet nå og den startet med et smell. Arbeiderparti-politiker Gjermund Bjørndahl kommenterte at Listhaug var tilbake fra mammapermisjon og fulgte opp med å kalle Listhaug Norges svar på Goebbels, heiet frem av nynazister (Ap opptrådde svært ryddig og truet Bjørndahl med eksklusjon dersom han ikke meldte seg ut av partiet etter overtrampet).









New York Times – artikkel om justisdepartementets hjemsendelse av en afghansk mann til Kabul. Dette er ikke første gang Listhaug vekker følelser blant politisk aktive på venstresiden og vi skal ikke lenger tilbake enn november 2016 for å huske at Listhaug vekket «hylekoret» utenfor justisdepartementets lokaler i Nydalen. Den gang var foranledningen at Listhaug hadde delt enartikkel om justisdepartementets hjemsendelse av en afghansk mann til Kabul.





Ett år tidligere skapte Listhaug igjen oppstyr da hun kalte folk i kirken (samt bla. Per Fugelli) «godhetsposører» og «empatikjendiser».





Hun har også ertet på seg «feministeliten» som hun mener innskrenker kvinners valgmuligheter.





Det er ingen som skaper større reaksjoner i offentligheten enn Sylvi Listhaug, nær sagt uansett hva hun uttaler seg om. I enkelte kretser omtales hun som, ja, Norges Goebbels og det som verre er.





Da blir spørsmålet: Hvorfor? Hva har hun egentlig gjort som gjør henne uspiselige for store deler av den norske offentligheten? Vi har sett litt nærmere på det og tror vi kan finne noen faktorer som skaper de store reaksjonene. Vi har sett litt nærmere på det og tror vi kan finne noen faktorer som skaper de store reaksjonene.





Sylvi Listhaug er ansvarlig for innvandringspolitikken i Norge i en periode med store folkevandringer fra Afrika og Midt-Østen. Det er bred politisk enighet i Norge (med unntak av SV og MDG) om at vi skal ha en «streng, men rettferdig» asylpolitikk (for å si det med Jens Stoltenberg). Asylforliket fra 2015 har da også sørget for at politikken Sylvi Listhaug gjennomfører er forankret i en bred enighet i Stortinget. Så kan man spørre: Hva er egentlig problemet? Tror noen at Grete Faremo ville vært mer ivrig på å følge Sveriges eksempel i innvandringspolitikken? Vi tillater oss å tvile på det.





«Problemet» med Sylvi Listhaug er ikke politikken. Norge tar fremdeles imot kvoteflyktninger, vi har ikke stengte grenser og grunnen til at innvandringen er lavere i år er ikke Sylvi Listhaug, men at land sørover i Europa har stengt sine grenser – kommer man seg ikke forbi Østerrike kommer man seg ikke til Norge.





Grunnen til at mange har et problem med Listhaug er todelt. For det første: Hun er åpen om at hun ikke ønsker mange innvandrere til Norge. For samarbeidspartnerne Venstre og KrF er dette vanskelig å akseptere ettersom begge partier er enige politisk, men ønsker å fremstille seg som «barmhjertige», med et hjerte for verdens fattige. Samtidig har begge partier begått asylforliket og sånn sett vært åpne på at vi ikke kan hente millioner av innvandrere til Norge. Det samme gjelder Arbeiderpartiet som har en formidabel minoritet som egentlig er enige med SV i dette spørsmålet.





Når Listhaug da skryter av asylforliket og hun bruker det til å faktisk stoppe innvandringen til Norge så avslører hun samtidig hykleriet i de andre partiene.













Hun er også hatet av pressen, men her er bildet mer sammensatt. For det første er det frustrerende for Akersgata (samt Allers på Hasle) at de ikke kan hundse en statsråd til å åpne grensene slik de ønsker og som de er vant med fra tidligere regjeringer. Som hun sier selv så gir hun seg ikke «på harde møkka» og en statsråd som ikke lar seg påvirke av media er selvsagt ikke populært i media.





Samtidig har hun vist sin forakt for massemediene i Norge ved å uttale seg oftere på Facebook enn til journalister. Sånn sett er hun Norges Trump, ved at hun avslører at mediemonopolet er forbi og at hun kan nå velgerne uten at hun er avhengig av en velvillig presse.





For det tredje er det en takknemlig oppgave for journalistene å skrive om Listhaug. Hun er spissformulert i utgangspunktet, men når desken i tillegg spissformulerer overskriften i sakene om henne så blir det mange klikk. Klikkøkonomien gjør at de gamle tabloidavisene må gjøre det samme som i gamle dager, men på speed. Der de tidligere var avhengige av forsider med ekstremt spissformulerte overskrifter for å få solgt avisene i løssalg er de nå avhengige av at hver enkelt sak selger seg selv! I den sammenheng er selvsagt en tydelig politiker som Listhaug en gavepakke.





Så hva skal man si om Listhaug selv? Ja, hun er spissformulert og tydelig. Nei, hun fører ikke en «nazistisk» innvandringspolitikk – hun forvalter et klart, tverrpolitisk mandat fra Stortinget. Politisk er hun faktisk ganske ukontroversiell.



