Uligheden i Danmark er steget betragteligt de seneste to årtier. En del af stigningen skyldes en bevidst politisk strategi om at øge incitamenterne til at arbejde.

Men den økonomiske forskning er ikke entydig, når det kommer til at svare på spørgsmålet om, hvorvidt ulighed fremmer eller skader væksten. Derfor handler den økonomiske politik ikke kun om økonomisk teori, men også i høj grad om moral og etik. Vil vi som samfund acceptere, at der bliver stadig længere mellem rig og fattig?

Lars Løkke Rasmussen talte i sin nytårstale om en verden i opbrud og pegede på den stigende økonomiske ulighed som en af årsagerne.

»I USA stiger forskellen mellem rig og fattig,« sagde statsministeren, og tilføjede:

»I Frankrig går De Gule Veste på boulevarderne i protest mod ringere levevilkår.«

Men det er ikke kun i udlandet, at der bliver længere mellem direktør og vicevært. Herhjemme kunne Arbejderbevægelsens Erhvervsråd for nylig dokumentere, at antallet af børn, der vokser op i fattigdom, er steget voldsomt de senere år til omkring 65.000. I nogle kommuner er det hvert tiende barn.

Bag udviklingen i fattigdom ses en øget ulighed i Danmark. Både borgerlige og socialdemokratiske regeringer har de sidste godt 20 år gennemført en lang række reformer, der har øget den økonomiske ulighed. Gennem de sidste årtier er skatten for dem, der tjener mest, blevet gradvist sænket. Samtidig er understøttelsen til arbejdsløse faldet.

Teorien bag reformerne er, at øget ulighed mellem dem, der arbejder, og dem, der ikke arbejder, giver et større incitament til at arbejde. Disse teorier danner eksempelvis udgangspunkt for Finansministeriets regnemetoder, ifølge hvilke lavere marginalskat og lavere understøttelse øger udbuddet af arbejdskraft og dermed skaber økonomisk vækst.

En anden teori er, at hvis lønningerne er højere for uddannede end for ikkeuddannede, tilskyndes flere til at tage en uddannelse, fordi de derved kan tjene flere penge. En mere uddannet befolkning hæver væksten, da den er mere produktiv og opsparer og investerer mere.

Uligheden er steget, væksten er faldet

Målt ved den såkaldte gini-koefficient i forhold til den disponible indkomst, er uligheden ifølge Danmarks Statistik steget fra 23 i 1996 til 29 i 2016. I samme periode er den årlige vækst i dansk økonomi ifølge OECD faldet fra 2,9 til 2 procent.

Betyder det, at der er en negativ sammenhæng mellem vækst og ulighed? Måske. Større indkomstulighed kan lede til større spændinger blandt befolkningen og derfor mere kriminalitet, mindre tillid og derved mere usikkerhed omkring handel og investeringer.

Hvis større ulighed fører til polarisering, kan det blive sværere at bryde den sociale arv. Derved risikerer samfundet at spilde talentmasse, når mennesker hænger fast på bunden af samfundet frem for at få en uddannelse og et job.

For nylig har forskning påvist en sammenhæng mellem indkomstulighed og politisk støtte til anti-globaliseringsbevægelsen og dermed handelskrig. Højere toldsatser begrænser den internationale handel. Når vi handler mindre med andre lande, produceres varerne ikke, hvor det er billigst, og væksten falder.

Den britiske økonom, Richard Blundell, der nævnes som en mulig Nobelprismodtager i økonomi, har for nylig vist, at sammenhængen mellem innovation og ulighed i toppen af indkomstskalaen ikke handler om, at ulighed fører til mere innovation, men omvendt at innovation fører til mere ulighed.

Argumentet om, at der er behov for ulighed i toppen af indkomstfordelingen for at skabe innovation, holder derfor ikke.

På trods af omfangsrig forskning i sammenhængen mellem ulighed og vækst udebliver beviset på en klar sammenhæng. Problemet er, at hvis man ser på ulighed over tid og sammenholder med væksten i økonomien, sker der mange andre ting samtidig.

Hvis man i stedet ser på flere lande på det samme tidspunkt, er det igen et problem, at disse lande kan være forskellige på alle mulige andre måder. Indkomstulighed mellem veluddannede og kortuddannede skaber incitament til at tage en uddannelse, men i et land som Danmark, hvor uddannelse er gratis, kan selv en lille forskel få folk til at tage en uddannelse, mens forskellen skal være større i de lande, hvor uddannelse koster penge.

Børnene har intet valg

Ulighedsspørgsmålet kan altså ikke reduceres til alene at være et økonomisk spørgsmål. Dels fordi den økonomiske forskning ikke er entydig. Dels fordi ulighedsspørgsmålet også handler om moral og etik.

Økonomiske incitamenter virker for nogen. Men da alle ikke er født med de samme evner, vil øgede incitamenter ikke virke for alle.

Michael Rosholm og Rune Vejlin viser i en artikel i tidsskriftet Labour Economics, at faldet i kontanthjælpen til indvandrere i 2002 ledte til, at flere indvandrere fandt job. Men det betød også, at flere indvandrere opgav at søge efter job og forlod arbejdsstyrken.

Ligegyldigt hvor stærke incitamenterne er, vil der være nogle, der ikke finder arbejde, og derfor ender op med en lavere indkomst end før. Skal vi blot acceptere, at disse mennesker bliver endnu fattigere?

Desuden har fattige menneskers børn ikke selv valgt at blive fattige. Ideen med incitamenter er, at folk er frie til at vælge A (at være arbejdsløs) eller B (at tage et arbejde). Ved at gøre valgmulighed A mindre attraktiv ved f.eks. at sætte kontanthjælpen ned, tilskynder man mennesker til at vælge B.

Men det frie valg har børnene ikke. De bestemmer ikke, om deres forældre er på kontanthjælp eller ej. Ved at sætte kontanthjælpen ned straffer vi altså nogle børn, uden at de frit kan vælge en anden mulighed.

Uvidenhedens slør

John Rawls, der var professor i moralsk og politisk filosofi ved Harvard Universitet, argumenterede i sit hovedværk A Theory of Justice for at anvende, hvad han kaldte »uvidenhedens slør« til at vurdere hvilken grad af ulighed, der er ønskelig.

Uvidenhedens slør er et tankeeksperiment, så forestil dig følgende situation: Du kender hverken din position i samfundet, din indkomst, dine evner og talenter eller dit udseende. Du kan med andre ord være et geni eller komplet talentløs, rig eller fattig. Du ved det ikke. Du bærer uvidenhedens slør. Fra den position skal du vurdere, hvor høj en grad af ulighed, der er ønskværdigt i samfundet.

Hvis man forestiller sig et ulige samfund, hvor 70 procent af befolkningen lever fattigt, mens 30 procent lever rigt, så er der 70 procent chance for, at du er blandt de fattige, da du som sagt ikke kender din position eller dine evner.

Med dette udgangspunkt mener Rawls, at man bedst kan foretage en moralsk vurdering af, hvilket ulighedsniveau der er acceptabelt, da du her ikke er påvirket af dine egoistiske interesser givet din position i samfundet.

Den, der bærer uvidenhedens slør, vil næppe foretrække et samfund, hvor uligheden er meget stor. Så risikerer man nemlig selv at være den uden hverken formue, store evner og talenter, den som sidder fast på bunden af samfundet på trods af økonomiske incitamenter.

Vi kan derfor ikke alene støtte os op ad regnemodeller og den økonomiske forskning, når det kommer til at vurdere, hvorvidt ulighed er godt eller dårligt. Det er i høj grad et etisk spørgsmål.

Er de fattige børn en etisk acceptabel pris at betale for at skabe bedre incitamenter for de arbejdsløse, så flere af dem får arbejde? I en verden, hvor Gule Veste og anti-globaliseringsbevægelser vinder stadig større opbakning, er den diskussion mere relevant end nogensinde.