Han blev født den 9. januar 1946, dagen før det allerførste møde i FN’s generalforsamling. Nu fylder han 70, sidder selv for bordenden i generalforsamlingen i New York og har gennem en menneskealder i national og international politik set og prøvet det meste. Men defaitist er Mogens Lykketoft efter eget udsagn ikke blevet, verdens kaotiske tilstand til trods. For midt i rækken af alvorlige økonomiske, humanitære, sikkerhedspolitiske og miljømæssige kriser oplever han, at det globale samfund er begyndt at træffe beslutninger, der afspejler en ny forståelse af behovet for at stille om til en anden, bæredygtig model.

Det siger den socialdemokratiske politiker, tidligere finans-, skatte- og udenrigsminister samt formand for Folketinget, nu formand for FN’s generalforsamling, p.t. på nytårs- og fødselsdagsbesøg i Danmark.

Fra sin udkigspost i New York og via mange rejser kloden rundt det seneste halve år ser Mogens Lykketoft på én gang en verden under ildevarslende pres af konflikter, polarisering og overanstrengelse og en verden, der er begyndt at besinde sig på nødvendigheden af samarbejde, kompromis og nytænkning for at overleve.

– For at starte et sted: Hvordan skal man komme ud af det morads, som krigen i Syrien og Mellemøsten og det resulterende flygtningeproblem udgør?

»Du vælger sandelig et nemt sted at starte,« siger Mogens Lykketoft.

»Man kan i hvert fald sige, at den nuværende flygtningestrøm til Europa er et forudsigeligt resultat af den manglende evne til at stoppe en så voldsom borgerkrig som den i Syrien. Den har nu stået på i fire og et halvt år og gjort halvdelen af Syriens befolkning hjemstavnsfordrevne. Vi taler om 12-13 millioner mennesker, hvoraf fire-fem millioner er flygtet ud af landet. Konflikten har overbelastet nabolandene – især Libanon og Jordan – der i dag er ved at synke i knæ.«

»Jeg mener, verdenssamfundet har svigtet på to helt afgørende niveauer. Man har ikke formået at få en politisk proces i gang, der kunne stoppe krigen. Og man har ikke, mens krisen har raset og flygtningestrømmen er accelereret, været i stand til at mobilisere de ressourcer, der kunne bringe alvor bag de mange udtalelser om at hjælpe i nærområderne.«

»I mange år har vi hørt retorikken – også i Danmark – at det er bedre og billigere at hjælpe flygtningene i nærområderne. Det er det også, hvis man vel at mærke hjælper nærområderne til at bære opgaven, dvs. sørger for mad, elementær skolegang og sundhedstjeneste. I så fald er det af mange grunde ønskeligt at fastholde flygtningene i nærområderne.«

Allersenest da FN måtte halvere fødevarerationerne til syriske flygtninge i Jordan, burde man have set, at det kunne udløse en ukontrolleret vandring, mener Lykketoft.

De dunkle kræfter

»Vi er mange, der i årevis har sagt, at hvis ikke vi hjælper med at skabe fred og udvikling i naboregionerne til Europa, så får vi en helt uhåndterlig folkevandring hertil. Med mange hundrede millioner fattige mennesker omkring Europa er det i vor egen interesse at imødegå konflikterne og støtte udviklingen. Men det har man ikke gjort i nødvendigt omfang, og nu får man så en regning, som er politisk uhyre svær at håndtere, og som åbner risiko for, at dunkle kræfter tager over i flere europæiske lande.«

Hvad der især oprører Lykketoft, er måden man nu forsøger at betale flygtninge-udgifterne.

»Det er jo dyrt og besværligt med alle disse flygtninge, siger man, og så tager man pengene til at forsørge dem fra u-landsbistanden. Så siger man, at nå ja, vi har forsømt nærområderne, så vi sender lidt flere penge til Syrien, men dem tager vi også fra u-landsbistanden. Og det sker, samtidig med at vi sidder på COP21 i Paris og laver en klima-aftale, hvor det står fuldstændig bøjet i neon, at hvis de fattigste lande i denne verden skal have nogen som helst mulighed for at deltage i den omstilling, som klimaudfordringen kræver, så skal vi øge vores langsigtede udviklingsbistand. Ikke beskære den eller dræne den ved at bruge pengene til akutte indsatser i vort eget nærområde.«

Problemstillingen er ikke bare regional – antallet af globalt fordrevne er på meget kort tid fordoblet, understreger Lykketoft.

»FN’s netop afgåede flygtningehøjkommissær António Guterres sagde til mig i efteråret, at ’det er da altid noget, at flygtningestrømmen til Europa har ført til, at der sendes lidt flere penge mod Syrien. Men jeg har 14 flygtningelejre i Afrika, som jeg ikke har fået en cent til at åbne’.«

De humanitære katastrofer som den, der nu synes under udvikling i Etiopien, er ikke kun konfliktskabte – de er også klimaskabte.

»Det er det næste: Hvis vi lader klimaforandringerne fortsætte, så vil det med overvældende sandsynlighed udløse folkevandringer mange gange større end dem, vi ikke håndterer nu. Og i kølvandet på sådanne folkevandringer er konflikter uundgåelige.«

Vendepunkt

– Kan du se en vej frem i Syrien-konflikten?

»Der vil fortsat være ufattelig mange besværligheder, men jeg tror, vi har nået et vendepunkt, hvor de store magter forstår, at uanset hvad de ellers har af problemer med hinanden, så har de en fælles interesse i at få stoppet blodbadet. Ingen kan vinde, alle kan tabe ved en fortsat konflikt, der blot vil styrke Daesh, som er en trussel mod os alle,« siger Mogens Lykketoft, der bruger den arabiske betegnelse for terrorbevægelsen IS.

Han betoner, at USA og Rusland i fællesskab har taget teten i Wien-forhandlingerne og i Sikkerhedsrådet med dets handlingsplan for våbenstilstand og politisk proces i Syrien.

»Det er afgørende, at man ikke gentager den monumentale fejltagelse i Irak i 2003 at nedlægge staten. I givet fald er der en overvældende risiko for, at Daesh overtager det hele.«

Den nødvendige proces må ifølge Lykketoft omfatte en våbenstilstand samt garantier for, at flertallet i Syrien efter et senere valg ikke sætter hælen i øjet på mindretallene, som det skete efter Irak-krigen.

– Tilbage til Europa. António Guterres sagde for nylig, at han oplever Europas restriktive politik som en virus, der kan sprede sig globalt. I stedet anbefaler han et ’massivt program for genbosætning og andre former for adgang’ til Europa for de syriske flygtninge. Nu er man tilsyneladende begyndt at lukke Europas grænser nordfra. Er Guterres’ anbefaling verdensfjern?

»Man må jo spørge sig selv, om man virkelig kan tro på det med de aktuelle holdninger, hvor selv de, der har været mest villige til at lukke op, nu lukker ned, fordi de ikke kan håndtere presset. Det er meget bekymrende for en europæer som mig, der i mange år har været helt afklaret om, at hvis Europa overhovedet skal gøre sig gældende i en verden, hvor både Europas folketal og økonomi udgør en skrumpende andel, så må man optræde samlet.

Det er dybt deprimerende at betragte det kaos og den mangel på forudseenhed, beslutningskraft og fælles forståelse af problemernes art, som hersker i Europa. Ideelt set lyder Guterres’ budskab rigtigt. Reelt vedtog Europa for et par måneder siden en fordeling af 160.000 flygtninge – en brøkdel af, hvad der er kommet hertil i år – og man har kun fået placeret et par hundrede af dem.«

– Flygtningedebatten illustrerer et Europa, hvor tilliden til det fælles projekt forfalder, nationer vender blikket mere indad, og populistiske kræfter vinder frem. Hvordan skal man forklare det?

»Det europæiske projekt har i lang tid ikke været specielt handlekraftigt og har for mange af de arbejdsløse og underprivilegerede borgere ikke virket som del af løsningen. Den førte økonomiske politik betyder, at væksten i Europa har været lav, og at arbejdsløsheden kun langsomt er faldet. Nedskæringer i velfærdsordninger er gennemført under henvisning til den europæiske nødvendighed. Det har miskrediteret det europæiske projekt og styrket en opfattelse af, at Europa ikke kan finde ud af noget og ikke rigtig er nogen nytte til.«

Den nye dagsorden

– Der er nogle ydre, globale årsager til den økonomiske krise i EU, men at den er så vedholdende, skyldes ifølge dig en forkert økonomisk politik med nedskæringer som krisemedicin. Men det afspejler jo, at den bevægelse, du er rundet af, ikke har formået at sælge sit budskab om en mere Keynes-inspireret økonomisk politik?

»Ja, det er en kilde til stor sorg for mig, at de socialdemokratiske partier i Europa ikke har kunnet holde den fane. Med min uddannelse og baggrund som finansminister er det mærkeligt, at der er så ringe politisk forståelse for, at nedskæringspolitik er at sætte vognen foran hesten – forudsætningen for nogensinde at få styr på finanserne er, at man får folk i arbejde.«

»Men på det punkt håber jeg, at den nye dagsorden, FN har sat med de bæredygtige udviklingsmål og klima-aftalen, vil påvirke forståelsen af, hvad der er nødvendigt. Skal vi leve op til de mål, vi nu har vedkendt os, skal vi investere voldsomt i omstilling. Det er der mange job i, men det kræver også offentlig finansiering. Så det er ikke en dagsorden om skattelettelser, men om at investere – og det i øvrigt på et kapitalmarked, hvor staterne kan låne pengene til nul procent i rente. Det kan da ikke være så skræmmende.«

»At skabe en skattepolitik, der understøtter den grønne omstilling, er langt mere relevant end den type skattediskussion, vi har haft i Danmark de seneste 15 år, og som for tiden er så optaget af at skillinge sammen til nogle små fedtede skattelettelser via besparelser på udviklingsbistand og det grønne, at man derved reducerer Danmarks anseelse, position og indflydelse i verden.«

– Både økonomisk krise, klimakrise og de aktuelle folkevandringer ligner symptomer på et globalt økonomisk system, der er kommet under pres, fordi det har ramt nogle grænser?

»Det, FN’s vedtagelse af de nye bæredygtighedsmål samt klima-aftalen reelt er udtryk for, er nødvendigheden af et paradigmeskift bort fra en vækstmodel, karakteriseret ved de seneste 35 års stadig mere uregulerede markedsøkonomi. Den er ikke svaret på fremtiden.«

»Vi har brug for en markedsøkonomi med rammer, der entydigt trækker investeringerne i retning af en bæredygtig fremtid. Og hvis du skal udrydde fattigdommen, så skal du ikke blot investere i bæredygtig omstilling og nye grønne teknologier, men også i uddannelse og sundhed. Velfærd skal leveres til de svageste borgere i stedet for en udvikling, hvor man har ladet en stadig skævere fordeling af indkomster og formuer finde sted – med USA som det værste eksempel, hvor én pct. har hamstret hele reallønsfremgangen de seneste 35 år, men også med et Europa og Danmark, hvor uligheden bliver større. Så en ny skattepolitik skal også bringe indkomstfordelingen på ret kurs.«

– Midt i en dyster situation med international konflikt, mistillid og national selvtilstrækkelighed oplevede vi sidste år tre opsigtsvækkende globale beslutninger: Addis Ababa-beslutningen om finansiering af de 17 nye bæredygtighedsmål, selve vedtagelsen af målene i New York samt klima-aftalen i Paris. Hvordan forklare denne pludselige vilje til globalt kompromis og samarbejde?

»Disse ting lykkedes bl.a., fordi de største spillere har lært en lektie fra COP15 i København i 2009, og fordi både USA og Kina har sat en dagsorden for deres hjemlige omstilling, som er meget mere ambitiøs end for seks år siden, om end den sagtens kan blive mere ambitiøs. Og USA og Kina har haft betydelig indflydelse på en masse lande, som lytter til dem. Jeg er sikker på, at Kina i Paris til slut sagde til den store gruppe af udviklingslande, G77, at ’nu er vi der, nu går vi ind og skriver under’.«

– Så de tre vedtagelser skyldes ikke, at det kan ses som overordnede, abstrakte og ret fjerne mål?

»Det mener jeg ikke. Det er et erkendelsesmæssigt spring, der i ganske mange lande allerede er fulgt op af handling. En erkendelse – der trives mere andre steder end i Danmark – af, at det ikke et spørgsmål om at vælge mellem økonomisk vækst og hensyn til klima og bæredygtighed, men om at vi er nødt til at gøre den økonomiske vækst bæredygtig og klimarobust. Det kræver nogle vældige omstillinger, som heldigvis nu hjælpes af teknologiudviklingen og de faldende omkostninger ved f.eks. vedvarende energi.«

Civilsamfundet i centrum

– Hvad betyder disse tre globale konsensusbeslutninger for civilsamfundet?

»Civilsamfundet har betydet umådelig meget, og det er ekstremt vigtigt, at civilsamfundet fortsat er med. At vi fik så ambitiøse bæredygtighedsmål skyldes, at det var en proces, der for alvor blev gødet nedefra.«

»Min opgave i resten af formandstiden bliver at sætte maksimalt pres på landene for implementering af beslutningerne. Den 11.-12. april holder vi et stort debatmøde i FN i New York, hvor vi bringer de stærkeste stemmer fra civilsamfundet sammen med erhvervsliv, investorer og regeringer for at drøfte implementeringen.«

– Den erkendelse, du taler om, kan den genfindes på individuelt plan som et begyndende værdimæssigt skift blandt mennesker?

»De nye bæredygtighedsmål er jo ikke bredt ud til alle almindelige borgere rundt om i verden – heller ikke til alle finansministre. Men det handler dybest set om en anden måde at leve på og om den banale erkendelse, at når vi er tre gange så mange mennesker, som da jeg blev født, og vi i gennemsnit hver især bruger mere af klodens ressourcer, og at vi dertil kan imødese et par milliarder mennesker, der rykker op i middelklassen og rækker ud efter vores vestlige levevis, plus at der kommer et par milliarder flere på kloden, ja, så er der noget, der ikke går op, hvis vi fortsætter ad de samme spor. Derfor handler det om et paradigmeskift i hele vores måde at producere og forbruge på.«

»Og når jeg oplever, at det nu bevæger sig, er det også, fordi man som indbygger i Beijing og New Delhi i dag mærker den begyndende kvælning. Der bliver det globale et meget nærværende lokalt og dagligdags problem, og derfor har mange regeringer i den del af verden den stærkeste oplevelse af nødvendigheden af at stille om.«

– Du er ikke blevet defaitist af at sidde i FN-skyskraberen i snart et halvt år?

»Tværtimod. Det er utrolig fascinerende at være så meget inde i processerne og opleve, at der faktisk er et stigende engagement i at deltage i FN – det gælder også USA og Kina. Vi har jo hele tiden været klare over, at FN er ikke mere, end medlemslandene vil lægge i det, men den positive nyhed er, at de faktisk vil lægge mere i det.«