Jeg ser det jævnligt. Ikke fordi jeg er specielt opsøgende eller interesseret i kønsdebatten generelt, men fordi der er en tendens blandt liberale kvinder, jeg ikke har kunnet undgå at bemærke. Det er, som om liberale kvinder har så travlt med at manifestere, at de er uafhængige, stærke og frie, at den mindste hentydning til det modsatte, fremkalder en så voldsom allergisk reaktion, at vi ikke kan have en reel debat omkring visse emner. Vi må jo for alt i verden ikke sætte os selv i en offerrolle! Det er den moderne, liberale kvindes vigtigste mantra.

For nylig læste jeg et debatindlæg i Politiken, hvor gymnasieeleven Karina Amanda Pedersen beskrev hendes frustrationer over at møde tilråb fra midaldrende mænd på gaden. Jeg kunne i høj grad relatere til hendes ytringer, men da jeg åbnede Facebook, blev jeg mødt af en antifeministisk mur af småsure, unge liberale kvinder, der mente, at Karina skulle tage sig sammen og i stedet sætte pris på de »komplimenter«, hun høstede på gaden. Javel, ja.

Det er ikke længe siden, jeg selv oplevede at komme cyklende ned til stationen for at nå et tog, og måtte holde for rødt i et kryds. Stresset over at skulle nå toget, måtte jeg samtidig lægge øre til en hel bilfuld af brunstige handyr, som rullede vinduerne i bilen ned og dyttede i vildskab, mens de råbte efter mig i munden på hinanden. Jeg kunne ikke undgå at høre det, selv om jeg havde musik i ørerne.

Og der holdt jeg så. Fanget med dem og deres uanstændige og barnagtige opførsel i et lyskryds i et tidsrum, der føltes som en evighed, før lyset skiftede til grønt, og jeg endelig kunne vende mig mod flokken og sende dem en utilstrækkelig fuck-finger og et irriteret blik.

Var jeg et offer? Nej, det er måske lige at stramme den. Blev mine grænser overskredet? Ja, det gjorde de i dén grad. Det gør de også, når jeg dagligt går fra stationen til min bopæl og fyrene stimler sammen i grupper, stopper med at snakke samtidig, stirrer kollektivt op og ned ad mig, giver et tilråb med på vejen, hvis jeg altså er heldig, mens jeg egentlig bare gerne vil have lov til at passe mig selv. Her vil den typiske unge liberale kvinde fortælle mig, at jeg jo bare kan bede dem om at lade være. Og ja, det er korrekt. Jeg har et ansvar for at sige fra, når andre overskrider mine grænser. Og det har jeg i mange tilfælde også gjort. Det er faktisk også præcist det, jeg gør, når jeg skriver dette indlæg. Og det var også nøjagtigt det samme, Karina gjorde, da hun skrev til Politiken. Man kan sagtens fremsætte en kritik af andres adfærd uden at gøre sig selv til et tudende offer.

Hvorfor er det, at andre kvinder føler sig berettiget til – på mine vegne – at vurdere, hvornår noget er grænseoverskridende, dårlig opførsel eller blot »et kompliment«? Og hvorfor bliver jeg set på som svag, hvis jeg kritiserer en opførsel fra visse mænd, som jeg finder uanstændig og som et tegn på mangelfuld basal opdragelse? Jeg er ærligt talt halvtræt af den generelle liberale konsensus om, at man forsøger at udstille sig selv som værende undertrykt og svag, fordi man ikke gider tilråb fra klamme, liderlige mænd. At jeg fortæller dig, at din opførsel er uklædelig, er altså ikke på nogen måde uliberalt eller det næste skridt mod kvindekvoter og anden statslig indblanding i ligestillingsdebatten.

Vi kvinder har det godt i Danmark, og vi er stærke og uafhængige. Disse egenskaber trues på ingen måde af, at vi sætter grænser for, hvordan vi hver især vil behandles. Tværtimod. Det gør os stærkere, at vi står ved, hvad vi tænker og føler og ikke er bange for at udtrykke det.