De skulle vässa polisens undercoververksamhet. Men ambitionen blev deras fall. Otillåtna täckbolag, lyxkonsumtion, förstörda loggböcker och ljusskygga metoder för att få misstänkta att erkänna. En grupp ambitiösa Säpo-män ville vässa den svenska undercoverpolisen – men körde den i botten. Nu startar verksamheten igen. Vad är det som ­säger att det ska gå bättre den här gången?

Dela med dina vänner Facebook Twitter



Fakta. Personerna i reportaget: Therese Mattsson, före detta chef för rikskriminalen, utsåg … … Arne ­Andersson som chef för kriminal­polisenheten, som i sin tur gav … … Sven-Olov Gustavsson (bild saknas) i uppdrag att reformera undercoververksamheten. Anställde … … Martin och Henrik för att leda verksamheten inom Sektionen för särskilda insatser. Margareta Linderoth, ex-chef för Stockholmspolisens länskriminalavdelning, blev rasande över Rikskriminalens metoder. Krister Sandqvist, före detta länspolismästare i Västerbotten, kallades in för att utreda uppgifter om oegentligheter. Tommy ­Hydfors, dåvarande tf rikskriminalchef lade ner hela verksamheten i samråd med … … Carin Götblad, ­dåvarande länspolismästare i Stockholm och … … Ingemar Johansson, dåvarande länspolis­mästare i ­Västra ­Götaland.

En svensk polis är normalt en korrekt person i uniform.

Men det kan också vara en storvulen affärsman som bjud­er på restaurang och vill diskutera lönsamma affärer, där svarta pengar inte är ­något problem.

Eller en lastbilschaufför som svarar på en bostadsannons och säger sig behöva en övernattningslya.

Eller en tystlåten bjässe som utger sig för att tillhöra ryska maffian.

Under hösten har Nationella operativa avdelningen, före detta rikskriminalen, byggt upp en helt ny sektion för så kallade UC-operationer. Poliser med skådespelartalang har försetts med fiktiva identiteter och tränats för att till varje pris hålla masken. Kreativa legendbyggare har diktat ihop falska livsöden som ska utgöra agenternas livförsäkringar. Och trygga handledare har handplockats för att säkra att inget går snett på fältet.

Syftet: att borra djupare ner i den undre världen.

När spaning, telefonavlyssning och buggning inte räcker till ska de nya undercoverpoliserna kunna skickas rakt in i kriminella nästen. Deras svåra uppdrag är att skapa personliga relationer till dem som de ska sätta fast – helst genom att bli kompis.

”Det handlar mycket om så kallad ­’liking’, meningen är ju att den misstänkte ska få en ny vän som han ska finna sig väl tillrätta med”, står det i en av få öppna beskrivningar inifrån verksamheten.

Inför rekryteringen har polisledningen haft ett krav: Ingen i personalen får tidigare ha jobbat med undercoveroperationer, särskilt inte cheferna.

Utåt har man aldrig förklarat varför. Men i den innersta kretsen vet alla.

Infiltration är inte något nytt för svensk polis. Det är bara det att arbetet länge har legat nere. Vintern 2010 slogs den gamla organisationen sönder och nästan fyrtio anställda omplacerades till andra uppgifter.

”Det finns en otydlighet med regelverket som kan innebära en säkerhetsrisk för personalen. Efter att regelverket uppdaterats kommer verksamheten att starta igen nästa år”, sa rikskriminalens dåvarande pressekreterare Varg Gyllander i en kort artikel i Metro den 16 december 2010.

DN kan nu avslöja att det verkliga skälet var att en rad missförhållanden kommit upp till ytan. Missförhållanden som alltså bedömdes som så allvarliga att det skulle ta hela fem år att rekonstruera undercoverarbetet:

○ Ett stort antal otillåtna så kallade täckbolag hade startats.

○ Undercoveroperationer hade riktats mot politiska aktivister.

○ Loggböcker och annan dokumentation hade förstörts.

○ Misstänkta hade blivit föremål för metoder som i domstol dömdes ut som ”otillbörliga”.

○ Ledningen hade använt ett underrättelseregister för att samla negativa omdömen om vissa anställda.

○ Reseräkningar hade visat sig vara felaktiga.

○ Personalen hade druckit alkohol i tjänsten.

Den dramatiska nedläggningen skedde utan att ett enda ord sattes på pränt. Ingen av de ansvariga blev föremål för några disciplinåtgärder. Och den inspektionsrapport som låg till grund för beslutet är än i dag hemligstämplad i dess helhet.

– Jag tänker inte ens kommentera dina uppgifter, svarar polismästare Krister Sandqvist, som ledde inspektionsgruppen, när jag når honom på telefon.

Förhoppningen har alltså varit att hela saken skulle förbli en väl förborgad hemlighet. Men tack vare en mängd källor kan DN nu berätta varför Sverige, som ett av få EU-länder, under fem år saknade möjlighet att infiltrera det som brukar kallas den grova organiserade brottsligheten.

Nästan alla källor har begärt att få vara anonyma.

– Det som hänt måste komma fram. Men den som kliver ut offentligt kan glömma en fortsatt karriär, säger en av dem som arbetat inom verksamheten under ett kort möte i centrala Stockholm.

Polisintendent Arne Andersson vid Säkerhetspolisen besvarade konstitutionsutskottets fråga utan att tveka. Jo, visst hade han fått utrikesminister Anna Lindhs godkännande innan Säpo kom överens med USA om att säkerhetstjänsten CIA skulle ta hand om avvisningen av de så kallade Egypten-svenskarna i december 2001.

Regeringskansliet förnekade Anderssons version.

”Amerikanerna nämndes aldrig och jag är övertygad om att utrikesministern skulle ha reagerat om de hade nämnts”, kontrade UD:s dåvarande politiske chef Sven-Olof Petersson under förhören som hölls i maj 2005.

Anna Lindh var mördad och kunde inte föra sin talan.

Hanteringen av Egypten-affären gjorde att Arne Andersson hamnade i Säpos frysbox. Men hösten 2006 öppnades locket igen. Hans tidigare kollega inom Säpo, Therese Mattsson, hade blivit chef för Rikskriminalen och gav Andersson en ny chans.

Enligt DN:s källor var det till en början oklart vad Arne Andersson skulle syssla med.

– Han gick runt i rikskrims korridorer som ett slags trainee, minns en person som vid tidpunkten hade en hög chefsbefattning.

Men Therese Mattsson trodde på Arne Andersson och våren 2007 fick han ett toppjobb som chef över kriminalpolisenheten, rikskriminalens hjärta med ansvar för utredning, spaning, underrättelseverksamhet och – betydligt mindre känt – infiltration.

För DN:s räkning träffade jag Arne Andersson på dennes tjänsterum i samband med att han tillträdde. Andersson förklarade att rikskriminalen behövde bli mer offensivt för att komma ikapp den växande organiserade brottsligheten.

– Jag tror att vi måste våga pröva lagstiftningen på ett annat sätt, sa han den gången för snart nio år sedan.

Infiltrationsarbetet hade gömts inom en enhet som döpts till Sektionen för särskilda insatser, allmänt kallad SSI, och utlokaliserats till ett anonymt kontorshus intill Essingeleden i Stockholm. Även här hade Therese Mattsson ställt en före detta Säpoman vid rodret: Sven-Olov Gustafsson som tidigare jobbat inom Säpos livvaktsstyrka.

Säpos plötsliga popularitet kan, enligt personer som jag pratat med, ha bottnat i att ledningen ville begränsa insynen i verksamheten.

– För oss vanliga poliser är öppenhet grunden och sekretess undantaget. För Säpo-folket är det tvärtom, säger en kommissarie inom rikskriminalen när jag tar upp saken.

Sven-Olof Gustafsson skulle i sin tur värva ytterligare två personer från B-huset, som Säpohögkvarteret omnämndes vid den här tiden. Männen, vi kan kalla dem Martin och Henrik, hade jobbat som hanterare och värvat hemliga källor inom den extremistiska politiska miljön. Nu utsågs de att, i egenskap av så kallade handlers, leda undercoveragenterna. Istället för att locka privatpersoner att mot betalning tjalla inifrån kretsar på ­yttersta vänster- och högerkanterna skulle de alltså hädanefter styra sina egna poliskolleger mot kriminella högdjur, vilket på många sätt var ett helt annat jobb.

Både Martin och Henrik var omvittnat ambitiösa, men också i behov av en nystart. Henrik hade på senare tid gått sjukskriven i långa perioder medan Martin blivit omplacerad på grund av en allvarlig miss. Efter ett möte på stan hade han slarvat bort en väska i vilken det låg dokument från en hemlig källa, vilken nu bedömdes stå i direkt fara.

Genom rikskriminalens nyrekryteringar skapades en informell struktur där gamla Säpo-band löpte från ledningen ner till arbetsledarna på fältet.

Men ingen av dem som nu tog makten över undercoverarbetet visste särskilt mycket om vad det innebar.

Det skulle få fatala konsekvenser.

Whiteline Handelsbolag stod det på den blankett som skickades in till Bolags­verket. Firmaägarna var en 45-årig man från Danderyd vid namn Mats Jonsson och en 48-årig Lundabo som hette Stefan Nilsson. Enligt registreringshandlingarna skulle de arbeta med it-säkerhet, transport, logistik, bemanning och ekonomisk rådgivning. Sedan 1 000 kronor satts in på Bolagsverkets bankgiro godkändes ärendet och bolaget kunde köra igång.

Vad Bolagsverket aldrig fick veta var att Jonsson och Nilsson var påhittade personer och att Whiteline inte skulle bedriva någon vanlig affärsverksamhet. I själva verket skulle det tjäna som täckmantel för två av SSI:s undercoveragenter, som förberedde sig för en hemlig infiltrationsoperation.

Arne Andersson och Sven-Olov Gustafsson var inte de första som såg behov av att gömma viss polisverksamhet bakom privata sammanslutningar. Sedan tidigare fanns ett antal ideella föreningar med namn som Spelhjälparna, Pris, BK-Stockholm och Kamratföreningen Innebandyns vänner. Men med Andersson och Gustafsson vid rodret skulle det hemliga galleriet av juridiska personer växa i rask takt.

I samarbete med Metropolitan Police i London, som utbildat flera av de svenska UC-agenterna, ordnades tre brittiska så kallade Limited-bolag fram: Invicta Gateway Ltd, Valley Field Ltd och Interior Design Consulting Ltd. Och tillsammans med länskriminalen i Skåne registrerade man Nordic Lager & Transport, ett aktiebolag som skulle användas för att leasa en lastbil.

– Det var Arne Andersson som fixade aktiekapitalet om 100 000 kronor, berättar en av dem som vet hur det gick till, när vi ses efter arbetstid.

Utöver detta kunde SSI:s agenter även gömma sig bakom handelsbolaget TR Research and Consulting med bifirman Stunning Events, den enskilda firman Private Partz och föreningen Svenska smaklökar.

Att svensk polis inte utan vidare kan starta privata verksamheter fick rikskriminalens sparkade ex-chef Tommy Lindström erfara redan på 1980-talet. När det kom fram att han, genom sin hustru, drev aktiebolaget Carac Leasing som front för rikskrims spaningsbilar räddades han enbart av det faktum att det gått så lång tid sedan han använt myndighetens pengar till aktierna att det misstänkta brottet – trolöshet mot huvudman – skulle anses preskriberat. Däremot prickades Lindström av Justitieombudsmannen.

Regering och riksdag har egentligen aldrig tagit ställning till huruvida polisen ska få bilda täckbolag eller inte, något som är en självklarhet i många länder. Däremot säger kapitalförsörjningsförordningen att ”en myndighet får inte utan regeringens medgivande förvärva aktier eller andelar i ett företag”. Och något sådant medgivande frågade inte Rikskriminalen efter heller under Therese Mattssons ledning.

Kanske var förklaringen att SSI valt att använda konstruktioner som inte automatiskt träffades av beskrivningen ”förvärva aktier eller andelar”. Förvisso äger en bolagsman i ett nystartat handelsbolag andelar i företaget. Men har det verkligen skett ett förvärv när den enda kostnaden för staten är registreringsavgiften?

Hur ska man se på om en anställd satsar privata pengar, vilket i fallet med brittiska Ltd-bolag inte behöver vara mer än ett pund? Och är ideella föreningar överhuvudtaget något att bråka om?

– Reglerna är diffusa och öppnar för att polisen kan göra egna tolkningar. Men åtminstone när det gällde Nordic Lager & Transport AB skedde det ett klockrent regelbrott. Aktiekapitalet bestod ju av statens pengar, hävdar källan.

SSI:s före detta operative chef, som av ”säkerhetsskäl” inte vill framträda med namn, har i efterhand uppfattat att reglerna är betydligt strängare än vad han trodde då.

– Som jag förstått det i efterhand får polisen inte lägga ut några pengar alls, inte ens till registreringsavgifter, säger han när jag ringer upp honom på hans nya jobb.