Något brister för alltid hos den som förlorat sitt barn. Jag träffar en mamma jag känner, efter att hennes 20-åriga dotter dött av drogen GHB. Det är som att hennes ansikte gått sönder i tusen bitar och satts ihop igen, skevt. Livet är sönderslaget. Det finns inget att göra, mer än att lyssna och hålla om.

Brutaliteten, det fasansfullt slutgiltiga i det som har hänt, är svårt att ta in.

Men det händer igen, det är klart att det händer igen. Rosemari berättar det ofattbara, att Oliver är död.

Vi jobbade ihop på Expressen på 80-talet, och fick barn samtidigt. Jag mina två flickor, och hon sina två pojkar. Jag minns en dag när vi var med alla fyra barnen på Skansen, och deras liv var oskrivna blad.

Jag häpnar nu över hur naiv jag var när jag fick barn. Allt var ett vitt papper, inte bara deras framtid, utan även hela världen runtomkring. Det fick inte vara något annat än lycka och framgång och kärlek som väntade dem, fick inte.

■■ Bit för bit har verkligheten sipprat in. Men att Oliver är död, det är ofattbart. Det går inte att förstå.

Han var den älskade yngste pojken i en familj som alla andra. Eller rättare sagt, en familj där man hade mer fokus på träning och hälsa än många andra. Rosemari säger till mig att "någon i vår släkt kan inte hamna i droger, det händer inte oss" och jag förstår precis. Hennes familj är den sista jag skulle koppla ihop med drogmissbruk.

Så hände det, trots allt. Att Oliver testade hasch, kokain och värre droger, och sen kom han inte loss.

Drogliberalerna hånskrattar när man skriver om cannabis som inkörsporten till tyngre droger. Ändå är det hela tiden så det går till. Tre år efter att han testade hasch första gången är Oliver död, av en blandning av heroin och mediciner.

Så fasansfullt slutgiltigt, att det är omöjligt att ta in.

Det Rosemari säger till mig ligger nära Lena Larssons berättelse. I år är det 30 år sen hennes 15-åriga dotter Kersti dog av en överdos. På den här tiden har egentligen inget hänt, säger Lena Larsson. Helt vanliga familjer drabbas av narkotikans skadeverkningar och de har ingen aning om hur de ska kunna rädda sina barn.

"Vi grät och grät och grät. Många timmar låg vi i varandras armar och bara grät. Hur skulle vi orka leva vidare med detta?", skriver Lena Larsson i sin bok "Varför måste Kersti dö?".

Jag tänker på Oliver sista gången jag såg honom, då han vuxit till en två meter lång, smal, ung man.

- Det var ju vi fyra, och det skulle vara så, säger Rosemari.

Ja, så är det. Det är någon som fattas. Det är vanvettigt att Oliver är död.