Bombar sönder allt för att få ut IS

Den arabiska musiken skrålar ur bilens högtalare när vi kränger oss fram i Raqqa.

En stor korsning finns inte längre, den är en krater. Här flygbombade USA en grupp IS.

Det pratas ofta om att bomber är kirurgiska, men det är inget kirurgiskt som har skett i Raqqa och det skedde inte heller i Mosul.

Städer som bara för några år sedan ståtade med historiska minnesmärken från starten av människans civilisation, runt floderna Eufrat och Tigris, och beboddes av runt 2,5 miljoner människor.

Och för att få ut IS, som var några tusen i antal, tog man till metoden att bomba sönder allt, och göra alla miljoner civila hemlösa.

Utgår man från lukten har många av dem begravts under det som var deras hem.

Följ med in till IS hemliga sjukhus.

I detta minerade hus på en tvärgata till Tal Abyad vårdades skadade terrorister:

Jag vaknade röd och svullen av hundratals bett

I går jobbade jag som vanligt från ungefär sex på morgonen till åtta på kvällen, men det tog, som det ofta inte brukar göra, slut där.

Jag börjar alltid med att läsa och besvara era kommentarer när jag vaknar på madrassen, innan jag går upp. Sedan skriver jag det jag inte hann med dagen innan och efter det åker jag ut för att arbeta.

Det blev en speciell dag i går, eftersom jag lyckades ta mig genom gamla stans bakre fronter och upp genom nordväst till den helt nyöppnade fronten på Tal Abyad-gatan.

Ingen annan journalist har varit där och det som hände var både en världsnyhet och något mycket viktigt för soldaterna på plats eftersom de bröt sig igenom IS sista försvarslinje.

Foto: Magda Gad

Jag var där och bevittnade, för en gångs skull vid rätt tid och plats, vilket inte alltid händer, men kunde inte få ut en rapport om det.

Inte ens min satellittelefon fungerade.

Det gör den inte när USA har flygvapen i luften, för de slår ut alla signaler med någon slags digital sköld.

När jag kom ut från fronten och in i mitt nya hus i Raqqa, genomblöt och skitig och med krutrester i ansiktet – jag blir så svettig att tröjan måste vridas ur när jag bär väst – satte jag mig i mörkret och började redigera ett tv-inslag om det som hade hänt.

Det var mörkt i huset för när jag flyttade in fanns ingen el. Det tog tid att redigera inslaget i min app i mobilen med stor tumme på det lilla markeringsverktyget där i mörkret, jag orkade inte ens leta upp min pannlampa.

Och jag visste inte heller vilka bilder som var okej att visa, en skymt av ett IS-lik till exempel, var det ok?

Nära artilleribeskjutning. Varmt. Tal Abyad, Raqqa. Foto: Magda Gad

Jag bestämde mig för att det är ok för det är så krig ser ut och det var dessutom helt omöjligt att identifiera kroppen.

Efter drygt två timmar hade jag fått ihop ett två minuter långt inslag.

Då fick jag äntligen el. Filosofen och Fast and Furious hade varit ute och letat efter en generator inne i den sönderbombade staden, Fast körde för en gångs skull Slow och kollade in i trasiga butiker och hus, dock utan att hitta någon generator som låg och skräpade någonstans.

Men vi hade tur, för på natten fick vi en generator från en logistikpunkt som är till för soldaterna.

Filosofen klippte av elen till luftkonditioneringen för han sa att den inte är bra för fåglarna. De har byggt bo bakom en av dem och han vill inte att de ska få ström i sig.

Fåglarna är alltså viktigare än oss, men det är ingen nyhet, så är det i Filosofens misantropiska värld.

Foto: Magda Gad

Men det var i alla fall helt magiskt att få el, allt lystes upp i det stora övergivna ödehuset, som tidigare var ett IS-hus, och fläktarna i taket började snurra.

Det var nästan så jag blev religiös. Det känns så märkligt varje gång en lampa tänds eller när det kommer vatten ur en kran.

Men internet, det visade sig vara en annan historia.

Jag ville få ut mitt material, mina två minuter, men det var stört omöjligt. Jag hade inte orkat montera ner min parabol och ta med den från det gamla huset, och det finns inget annat sätt att för att koppla upp mobilen mot satellit. Jag trodde jag kunde tjuva från någon men jag hade fel.

Så vid elva gav jag upp och la mig, i ett kalt rum (ej kallt) på en madrass på golvet, efter sjutton timmars arbetsdag.

Lyckan över elen i nya huset vändes på morgonen till totalt motsatt känsla.

Jag vaknade helt sönderbiten av löss, mygg, sandflugor, har ingen aning om vad det är, röd och svullen av hundratals bett.

Så här ser hela min kropp ut. Men den är i alla fall i ett stycke. Foto: Magda Gad

Till frukost åt jag en bit torrt gammalt bröd, mjukost som stått framme flera dagar och te. Jag hade inte hunnit fixa kaffepulver till huset.

Utan kaffe är det som att dagen aldrig börjar för mig.

Jag satt och åt brödet på golvet och sedan började jakten igen: på internet.

Men icke.

På ett ställe där jag har lånat förut var det slut. På ett annat hade de men de hade ingen kod och de kunde bara dela via Bluetooth till IPhone ("capitalist phone", som de säger här) och på sista stället hade de men det fick jag inte använda för det är till för militär kommunikation.

Då åkte jag istället till en av Kurdiska Röda Halvmånens mottagningar med mina inflammerade bett, det visade sig att jag hade fått en allergisk reaktion.

Det var någons hem. Foto: Magda Gad

En ung soldat var där och han hade fått sin fot bortsprängd, vilket gjorde att jag skämdes över problemen med mina bett och var på väg att gå. Men när han hade fått stumpen omlindad gav en sköterska mig två injektioner i rumpan, enligt läkarens ordination.

Tyvärr hjälpte de inte lika bra som sist, det är värre den här gången.

För att få ut mitt två minuter långa tv-inslag om nyheten om genombrottet vid IS sista försvarslinje, fick jag åka bil i två timmar på en trasig väg där man skumpar fram i fyrtio och ibland får köra i vägrenen för att det är bättre.

Soldaterna, som inte tillhör någon regeringsarmé, är unga och har ingen skyddsutrustning. Foto: Magda Gad

Fläkten i bilen var avstängd och fönstren nervevade. Det blåste in sand blandat med het luft och till slut när allt kliade så mycket att jag nästan ville sprängas frågade jag:

– Vad är det för fel på fläkten?

– Fläkten? Det är inget fel på den.

– Så varför är den inte på?

– Vill du ha den på?

– Ja, det är väldigt varmt, jag är helt blöt över kroppen, tycker inte du det är varmt?

– Nej, det är normalt. I Sverige är man van vid kyla.

Inväntar natten. IS är 150 meter härifrån. Foto: Magda Gad

Men faktum är ju att jag inte bott i Sverige på länge och jag hatar dessutom kyla, men jag vill inte heller sitta i hetta och frustrerat guppa fram i sanddimma med kläderna fastkletade om det går att veva upp fönstren och istället få en fläkt.

Det var en befrielse att åtgärda. Nästan religiöst igen.

Så äntligen, efter sjutton timmars jobb i går, en natt med insekter och två timmar i bil fick jag tag på internet och kunde ladda upp mina två minuter.

Nu är det två timmars bilresa tillbaka.

Fyra timmar totalt alltså för att skicka två minuter.

Jag passade på att ladda upp ett par inslag till, de är bara en minut vardera, när det ändå gick.

De kommer publiceras under dagen och kvällen.

Man får verkligen öva på sitt tålamod här, och egentligen alla slags gränser.

Men gällande internet har det faktiskt varit värre.

YPG-postering i Raqqa i gamla stan. Foto: Magda Gad

En gång i Baghdad tog det över ett dygn att hitta internet och skicka material, vilket var ännu konstigare för Baghdad är ju ändå en rätt så fungerande storstad och Raqqa är en krigszon.

Hur som helst.

Nu ska jag åka tillbaka, och den här gången ska jag utrusta mig med: parabolantenn för satellitinternet, antihistamintabletter och, viktigast av allt, Pif Paf-sprayen.

Mat behöver jag nog inte oroa mig för. Filosofen pratade om att slakta en kyckling.

– Med det är ju en fågel, sa jag förvånat.

– Men den kan inte flyga, svarade Filosofen.

IS försvarslinje i Raqqa har brutits

Kroppen ligger på en trappavsats. Den hamnade på avsatsen när den försökte springa in och ta skydd. Trappan leder upp i ett smalt hus, på en tvärgata till Tal Abayad.

Flugor och värmen äter av kroppen. Av ansiktet är bara svartmultnad hud kvar, så spänd runt kraniet att varje detalj av huvudskålen, ögonhålorna och kindbenen syns.

Bröstkorgen ser ut som en kvinnas, eftersom revbenen ännu inte angripits och sticker upp som två kanter över en midja som det inte är mycket kvar av.

Men skrevet och de beiga byxorna avslöjar att det är en man.

En man som trodde att han skulle komma till paradiset.

En värre plats än den han ligger på, med sitt ruttnande kött, kroppsvätskor som runnit ut och flugor som ett krälande täcke, i ett minerat hus där hans kamrater har retirerat och lämnat honom med de soldater som dödat honom, är svår att tänka sig.

IS-terrorister som denna visas aldrig i deras propagandavideos eller värvningsbroschyrer.

Soldaterna har tagit kontroll över huvudgatan

Ett varnande ljud hörs från ovan, tvärgatan kryper ihop, sedan exploderar det strax norrut. Amerikanskt flygvapen har gått till attack.



Husen skakar av explosionen, de bokstavligen darrar och hotar att falla ihop.

Stommarna är så sönderskjutna att det är konstigt att de fortfarande orkar hålla ihop byggnadsskeletten.

Hade de rasat av explosionen hade de i alla fall besparat schaktmaskinerna arbete i framtiden.

Att få ihop dem till något som går att leva i igen är lika utsiktslöst som att försöka få liv i liket.

Foto: MAGDA GAD



Smala soldater rusar med automatkarbiner som nästan ser antika ut mellan trappuppgångar och rum som de har intagit. Skyddsutrustning har de inte, de är ingen statsarmé utan vad man brukar kalla paramilitära, gerillor eller miliser.

De har ryckt fram i gatustrider mot IS, med understöd av USA:s flygbomber och markartilleri, och har nu för första gången tagit kontroll av en del av den kända gatan Tal Abyad, som är IS vikigaste försvarslinje mot deras fästen i norr.

De IS som finns kvar i Raqqa är omringade och finns på Tal Abyad, i tunnlar under Tal Abyad, på torget Dwar Alnym, i ett sjukhus nära torget som de har gjort om till sin bas, i ett högt hus där de håller civila som mänskliga sköldar och vid en fotbollsplan.

Alla dessa platser ligger nordväst om Tal Abyad, som de haft som sin sista försvarslinje.

I dag är det en historisk dag

Men 14 september 2017 blev en historisk dag, då SDF som strider mot IS lyckades bryta sig in på Tal Abyad och säkra en del av gatan.

Det innebar att de soldater som under hela Raqqah-operationen stridit avskilda från varandra, på västfronterna och östfronterna, för första gången möttes.

Styrkorna från öst har krigat sig igenom gamla stan och tagit sig fram till Tal Abyad genom att röra sig mot nordväst, och styrkorna som krigat från väst mot fotbollsplanen har rört sig sydöst.

Nu bildar deras posteringar en hel linje mot IS.

Foto: MAGDA GAD

På Tal Abyad skjuts det från fönster med automatkarbiner och kulsprutor. SDF har kört med en bulldozer för att bana väg på den del som de har intagit, men bulldozern stannade för gott när IS besköt den framifrån och fick in en fullträff med en tung kulspruta.

Den orörliga blldozern utgör nu SDF:s sista punkt vid den nya fronten.

IS finns ungefär 150 meter bort från bulldozern, bakom en sandvall, och går till ständiga motattacker.

De vill ta tillbaka sin gata.

Varje butiksjalusi har de sprayat med sitt svarta sigill med vit text: Islamiska Staten i Irak och Syrien.

När solen sjunker ner över dagen börjar IS skjuta in artilleri mot den befriade delen av Tal Abyad. Tre granater exploderar i butikslokaler, röken tar sig ner i lungorna, men inga soldater skadas.

En soldat som åker in i ett pansarfordon mot IS för att attackera dem ytterligare har inte samma tur, utan körs ut i samma pansarfordon i ilfart i ett försök att rädda hans liv.

500 IS är kvar i Raqqa

Männen som strider här på Tal Abyad, i arabiska ar-Raqqah, kallar sig officiellt för SDF, Syrian Democratic Forces, den alliansstyrka som får stöd av USA.

Beskrivningen av denna allians är att den är en sammansättning av båda könen och av olika etniciteter och religioner, och det stämmer också för många baser och bakre fronter i Raqqah.

Men vid första linjen på Tal Abyad ser jag bara kurdiska YPG, samtliga män, de flesta i tjugoårsåldern, några yngre.

En sätter sig inne i en trappuppgång på ett sexpack vatten.

Han röker i röd collegetröja med ett vitt bandage runt högerbenet.

Det ser ut som en kille som precis borde börjat gymnasiet.

Han och de andra soldaterna måste stanna över natten på tvärgatan till Tal Abyad och vakta de positioner de har intagit, trots att IS motattacker har växt i styrka och ingen vet vad det kommer att sluta i.

För de knappt 500 IS som beräknas finnas kvar i norra Raqqah väntar bara ett slut: samma som för kroppen i trappan.

Frågan är bara hur lång tid det kommer ta och hur många de hinner ta med sig till dödsriket på vägen dit.

Han samlar plast för att ha råd med bröd

Tioåriga Ali har hittat ett sätt att överleva i kriget i Raqqa.

Han letar i soporna efter plast.

Plasten säljer han.

Varje dag kan han få ihop 100 syriska pund, vilket motsvarar ungefär 20 amerikanska cent.



Jag frågar vad han gör för pengarna.

Han svarar med rynkig panna:

– Köper bröd.

Hur mycket bröd kan du köpa för 100 syriska pund?

– Fyra skivor.

Ali har yngre barn med sig som gör samma arbete för att överleva.

Men jag undrar om det verkligen är ett sätt att överleva.

Marken där de letar igenom soporna kan ju vara minerad.

Ali står och slår på plasten han har samlat ihop.

Det finns inget annat han kan göra.

Foto: MAGDA GAD

Striden om skräckens gata i Raqqa

Kurdiska YPG strider för att försöka ta kontrollen över IS försvarslinje på skräckens gata Tal Abyad, Raqqahs mest kända gata. Som om IS hade en front på Drottninggatan i Stockholm och ockuperade norra halvan av Stockholm, från Drottninggatan och till slutet av norrförorterna.

IS går till motattacker från sin positioner på Tal Abyad-gatan med handeldvapen, kulsprutor, granatgevär och bilbomber.

De rör sig i tunnlar, som i egna kloaker som de har grävt under den söndersprängda staden.

Den numera genomskitiga staden har under IS varit drabbad av svarta febern, polio och, fortfarande, löss.

I tunnlarna transporter IS vapen, mat och terrorister och de kan dyka upp var som helst och omringa soldaterna som strider emot dem.

Tunnlarna förhindrar dem också att synas från luften och flygbombas.

Taktiken är en gerillakrigföring, som är mycket svår att bekämpa.

De har dessutom placerar ut skickliga prickskyttar, ofta tjetjenska, som gömmer sig inne i hus och i gränder.

Marken framför dem minerar de.

Foto: MAGDA GAD

IS gömmer sig på sjukhus och i höghus

Ett annat IS-fäste är ett sjukhus, det enda som var stort och välfungerande i Raqqah, som om Karolinska sjukhuset var en bas för terrorister.

Där gömmer de sig eftersom sjukhuset har så kraftiga väggar att de inte har gått att skjuta sönder.

I ett annat av deras gömställen, ett höghus, håller de civila som mänskliga sköldar för att USA inte ska kunna bomba huset.

Foto: MAGDA GAD

Att göra sig hemmastadd i ett krig

YPG-soldaterna som strider mot IS på Tal Abyad-gatan är baserade i gamla stan, där de har skapat små paradis i helvetet.

De har gjort om rum som inte är bombade till sina hem och inrett dem med moderna saker mitt i det hemska.

Det är som att leva på 1700-talet men med teknik från 2017, fast utan elektricitet annat än från generatorer, vanliga runda batterier och bilbatterier.

Kvinnliga soldater kramar om varandra, en har en lång fläta hängandes över ryggen.

På en yttervägg har någon klistrat upp seriefigurer som Skalman, och det som skulle kunna vara en väckarklocka står på ett balkongräcke med utsikt över den förstörda stadsdelen.

Vissa sover ute på balkonger för att det är för kvalmigt och hett inne.

Foto: MAGDA GAD

Här bodde människor fint en gång

Ett vackert rosa tak med lampkronor är förintat och hänger i flagor som en påminnelse om att människor här en gång bodde fint, med starka kulörer och ståtliga pelare i sina trädgårdar.

Oljan är det ständig brist på i detta krig om folkets olja, bilar går inte att starta, de ryker och hackar och de unga kvinnliga och manliga soldaterna kånkar och bär på ammunition och vatten.

Ibland liknar de mer ett hipster- eller Occupy Wall Street-gäng än stridande soldater.

Ideologiskt är de emot kapitalism.

Ett nyöppnat bageri – en symbol för frihet

Framtiden i detta smutsiga bråte ser ut att vara långt borta, men så i östra utkanten av Raqqah händer något.

Raqqah var tidigare en brödbod omgiven av fält. Under kriget har bagerierna stängts, men i går hade det första bageriet öppnat igen och sålt sin första produktion av bröd.

Bröd är nästan sammankopplat med demokrati här, speciellt för den äldre befolkningen.

Finns det billigt bröd att köpa och går det att överleva som jordbrukare är många tacksamma och ser livet som att det flyter på som det ska.

En del av krigets start och revolutionen i Syrien handlade just om att jordbrukarna protesterade för att de inte kunde försörja sig och tvingades in i arbetslöshet i städerna.

För många är ett nyöppnat bageri en symbol för frihet och en större nyhet än hur striderna utvecklar sig vid fronten.

I soldimman utanför staden betar kamelerna som om de inte känner till att det är krig. Pojkar vallar får och flickor som inte är mycket större än hinkarna bär hem vatten.

Jamil Dushka: "För mig är FSA samma sak som IS"

Heval Jamil är den hittills största och tyngsta mannen jag mött i Syrien.

När han säger att hans efternamn är Dushka börjar jag nästan skratta.

– Dushka! Du kan väl inte heta Dushka, retas jag med ett flin.

En annan soldat kliver fram ur mängden som samlats runt denna man, heval Jamil, som de benämner som en legend. Heval betyder kamrat.

– Han kallar sig för Dushka, som ett krigsnamn, för att det var hans vapen i Aleppo, förklarar den soldat som gripit in för att reda ut namnförvirringen.

Dushka är en tung kulspruta, som kan monteras i de stora luckorna i taken på pansarfordon eller bak på en flakbil. Soldater som skjuter Dushka brukar bli så skakiga av utmattning att fötterna darrar och den saltfyllda svetten rinner ner över hela kropparna tillsammans med vapenolja, krutrester och tomma patronhylsor.

Foto: Magda Gad

Jamil Dushka har blivit en legend för att han har stridit i Aleppo i fem år. Nu leder han en YPG-enhet vid ett mycket aktivt frontavsnitt i västra Raqqa.

Han står med händerna omväxlande bakom ryggen och med fingrarna flätade över magen. Mitt flin verkar han inte tagit illa vid sig av, utan han tänder en Kent-cigarett och börjar berätta ur det kraftiga skägget:

– I Aleppo stred jag mot flera grupper. Först mot regimen och sedan mot FSA och mot IS.

FSA är Free Syrian Army, den grupp som har kallats rebeller. De är regimkritiska och fick i början stöd av USA och västvärlden, en bedömning som CIA gjorde med förmodat syfte att störta president Bashar al-Assad, genom att använda grupper som FSA som sina proxysoldater, sina krigande ombud. En regelrätt amerikansk invasion, som i Afghanistan 2001 och Irak 2003, fanns det inte folkligt stöd för i USA när kriget i Syrien bröt ut.

I Aleppo stred jag mot flera grupper. Först mot regimen och sedan mot FSA och mot IS.

Men Pentagon gjorde en annan bedömning än CIA. Pentagon ville att man istället skulle stödja kurderna, som strider i allians med araber, kristna och andra minoriteter, under namnet SDF.

Det tog många år in i kriget innan USA började göra detta. Först detta år, 2017, har de börjat få ordentligt med militärt stöd, främst i form av luftunderstöd och tungt artilleri. Enklare saker som minröjningsverktyg, skyddsvästar, hjälmar och sjukvårdsutrustning till soldaterna saknas fortfarande.

Att USA gav stöd till FSA har kritiserats i efterhand. Jamil Dushka ser dem som terrorister.

– FSA var rebeller först, säger han.

Foto: Magda Gad

Men han menar att det ändrades:

– Efter ett par år blev de som IS, de stred bara för pengar och för att stjäla. För mig är FSA precis samma sak som IS.

I Aleppo använde FSA bilbomber, ett av de vapenslag som går utanför krigets lagar, men de hade inte bilbomber i lika hög utsträckning som IS:

– Här i ar-Raqqa är kriget ännu smutsigare och svårare än i Aleppo. I Aleppo hade regimen flygvapen, det är en skillnad från här, IS har inte flygvapen, men IS har bilbomber, minor, drönarbomber och många krypskyttar som gör det mycket besvärligt för oss.

Han spänner sina tatuerade armar, de ser ut att vara hemmagjorda tatueringar, sådana som inte blir helt svarta, och understryker sitt förakt för motståndarens metoder:

– Det är ett mycket smutsigt krig. Alla enheter som strider här har problem med bilbomber. Själv har jag haft två bilbomber som kört emot oss och varit nära att spränga min enhet, men vi lyckades skjuta ner dem innan de exploderade. Bombilarna körs av självmordsbombare. Soldaterna har inte tunga pansarbrytande vapen som till exempel MILAN-robotar som kurderna har i Irak, utan här i Syrien använder de gamla ryska raketgevär, som man kan skjuta av från axeln.

Det är ett mycket smutsigt krig.

Heval Jamil Dushka är kurd från Aleppo och säger att han har stridit och kommer att strida mot alla grupper som är emot att ge självständighet till det kurdiska folket.

Det inkluderar även syriska regeringsstyrkor:

– Regimen erkänner inte våra rättigheter som kurder så därför strider jag mot dem.

I dagsläget ser det ut som att Bashar al-Assad kommer att sitta kvar som president i Syrien. USA och deras allierades försök– USA:s allierade är bland annat EU, Nato, Saudiarabien och Gulfstaterna – att avsätta honom genom att ge stöd till bland annat FSA har misslyckats.

USA har istället förlorat makt i regionen. Deras geopolitiska motståndare Iran och Ryssland har blivit starkare, de får hjälp på marken av libanesiska Hizbollah som strider sida vid sida med syriska regeringsstyrkor, och USA har nu tvingats ge upp plan A för plan B, Pentagons plan att ge understöd till den kurdiska alliansen, SDF.

USA ger just nu även fullt stöd för att SDF ska kunna attackera staden Deir ez-Zor, IS-fästet söder om Raqqa, i en kapplöpning mot regimen om vem som ska komma dit först och ta kontroll över oljan. SDF avancerar från norr och regimen från väst. Den oljerika staden delas av floden Eufrat och de regionala och globala stormakterna närmar sig varandra på varsin sida av floden.

Så nära som USA och Ryssland har befunnit sig i strid som under Syrienkriget, och som de kommer befinna sig nu i det kommande slaget om Deir ez-Zor, har de inte varit sedan andra världskriget.

Mannen som heter tung kulspruta i efternamn, heval Jamil Dushka, vet att han och hans kamrater bara är en bricka i detta spel.

Soldaterna lever i sin krigsbubbla

– Självklart är mamma orolig, svarar soldaten Rojhrlat Afrin utan omsvep.

Och kanske är det vad som sedan följer som är den verkliga anledningen till att han är här.

Hittills har han pratat på närmast rabblande om kampen och om rättigheterna för sitt folk kurderna och om skyldigheten att ta upp vapen, det där som alla soldater alltid pratar om.

Som om soldaten vore avskild från all normalitet, avskild från alla nära relationer förutom den som uppstår i krigsbubblan mellan soldatkamraterna. Avskild från mamma, syskon, fruar, barn, längtan, vardag. Avskild och fast med soldatkamraterna i smuts, hunger, väntan, strid och en kropp som blir allt mer härdad, märkt, tärd.

En bilbomb exploderar – men här är det nästan ingenting

Något kvarter bort vid västfronten i Raqqa hörs en hög explosion. En bilbomb har sprängts och ett vitt svampmoln stiger på den blå himlen.

Rojhrlat står stilla kvar, han reagerar inte längre på krigens ljud. Inte heller himlen ser ut att reagera. Utöver det vita sprängmolnet är den varmt blå, som om det bara vore en vanlig dag då solens strålande armar målar den syriska himlen i olika nyanser av blått.

Det är vad det är också. En vanlig dag.

Om en bilbomb hade exploderat i Madrid eller Washington eller Uppsala hade det blivit stora rubriker världen över och olika nyhetsvinklar på händelsen i minst en vecka, men här i Raqqa är det ingen nyhet alls.

Här är det nästan ingenting, bara något i mängden som dödar och förstör människors hem och liv.

Sonen till en orolig mamma

Men i samma stund som Rojhrlat Afrin nämner sin mamma förändras det.

Det hårt insjunkna mjukas upp, de rödsprängda ögonen börjar lysa, rösten blir inkännande.

Det är inte längre soldaten som talar utan den unge mannen Rojhrlat. Sonen till en orolig mamma.

Han är 25 år och kommer från Afrin, norr om Aleppo, västerut från där vi befinner oss.

Afrin har en stor kurdisk befolkning men ligger utanför den självutropade kurdiska regionen Rojava i nordöstra Syrien. Det är den minsta av de kurdiska städerna, men har fått fler invånare under kriget då folk flytt till Afrin från Aleppo.

Turkiet har skjutit artilleri mot Afrin, då de inte vill ha kurdiska styrkor som YPG som strider för självständighet nära sin gräns, och Turkiet i allians med FSA, Free Syrian Army, har tagit kontroll över syriska staden al-Bab, som var ett IS-fäste, och finns nu där som en kil mellan kurder i Afrin och kurder i Rojava.

Foto: Magda Gad

"Självklart är mamma orolig. Hon är mamma!"

Rojhrlat har varit soldat i YPG i fem år och säger att han blev det för att hans folk har blivit ockuperat:

– Först strider jag för kurderna och för vårt land Kurdistan och sedan strider jag mot IS för att kämpa för mänskligheten både här och i resten av världen. Men jag kommer fortsätta strida även efter IS om någon kommer och attackerar oss. Inte bara här utan även i Afrin eller Irak eller Turkiet.

– Tror du att det kommer hända?

– Allt kan hända, vi kurder förväntar oss allt.

Under uniformen som hänger över hans magra kropp, kroppen som fick mig att tro att han var yngre än 25, har han en urtvättad svart t-shirt. Sjalen är prydd med röda rosor.

– Allt kan hända i krig. I går blev vi omringade av IS, de sköt mot oss med automatkarbiner och kulsprutor, men vi gjorde slut på dem. Det är sådant som händer och det är normalt. Jag vet att jag när som helst kan bli skadad eller dödad men det är inget man tänker på när man strider.

Det är då jag frågar:

– Är din mamma orolig?

Alla inövade fraser och uttryck faller och han svarar:

– Självklart är mamma orolig. Hon är mamma! Och hon är rädd om sina barn, som alla mammor.

Det är nu det kommer fram vad han närmast strider för.

– Jag vill att min mamma ska känna frihet och inte rädsla. Inte bara min mamma utan alla kurdiska kvinnor, de är alla som

mina mammor. Alla mammor och systrar här i Raqqa är också mina mammor och systrar.

– Även om de är araber eller kristna?

– Ja, alla är mammor och systrar och jag vill strida för att de ska få vara fria.

10 september – i dag är mina ord slut

Raqqa 10 september 2017. Dödens dag.

Två bilbomber exploderade vid västfronten. Soldater blev beskjutna. Flygvapen var i luften hela tiden och färgade den svart av krut. Det surrade och smällde. Oljan i vår bil tog slut. Det drabbade folket har brist på olja i ett stormaktskrig om deras olja. Jag åt två skivade potatisar.

32-åriga mamman Hind förlorade sex barn. De sprängdes när en ville leka. Bebisen Eslam, åtta månader, var den enda som överlevde men svårt skadad. En kristen soldats vän blev skjuten till döds i går. Själv hade han blivit skjuten två gånger i ryggen och en gång i huvudet.

Han sa att det inte längre spelar någon roll om vägen han vandrar på leder till att han lever eller dör för oavsett vilken sida han hamnar på kommer han vara med vänner. De döda eller de levande. Jag ska berätta mer om honom i morgon. I dag är mina ord slut.

Foto: Magda Gad / MAGDA GAD

Hur klarar man av detta en timme efter att sex av ens barn har dött?

Hur klarar man av att ligga ner?

Hur klarar man av att sitta upp?

Hur klarar man av att hålla om sin bebis?

Hur klarar man av att gråta?

Hur klarar man av att prata?

Hur klarar man av att fylla lungorna med luft?

Hur klarar man av detta en timme efter att sex av ens barn har dött?

Ett av dem ligger på en bår som är alldeles för stor för kroppen.

Båren med det döda barnet på den för stora båren bärs ut till en ambulans.

Bakom vita vitväggar gråter mamman eller skriker eller om det är både och.

Bredvid henne ligger bebisen.

Det enda av hennes sju barn som överlevde.

Men bebisen är skadad i huvudet och på överkroppen.

Mamman är också skadad.

Ett av barnen tog upp något som det trodde var en leksak och deras hus sprängdes.

Det var i en by utanför Raqqa.

Nu är de på en av Kurdiska Röda Halvmånens mottagningar i västra Raqqa.

De är den enda organisation som jobbar inne i staden med sjukvård och de enda som kör ambulanser in och ut från fronterna och vidare till sjukhus som ligger flera timmar bort.

Personalen säger samma sak som alla andra säger. De behöver hjälp med minröjning.

Personalen säger samma sak som alla andra säger.

De behöver hjälp med minröjning.

Medan mamman fortsätter gråtskrika med bebisen liggandes utan ett ljud bredvid sig kommer två splitterskadade män in till mottagningen.

Mamman orkar inte vara med på bild.

Det är gränsen för vad hon klarar.

En ambulans kör fram för att transportera henne och bebisen vidare.

De heter Hind Alhamed, 32, och Eslam Ali, åtta månader.

Personalen säger att minst sex personer från familjen är döda.

De använder ordet minst.

För en timme sedan levde de allihopa.

De levde och ett av barnen ville leka med något.

Högsta befälhavaren är en kvinna

Högsta befälhavare för styrkorna som strider mot IS i terrorns huvudstad ar-Raqqa är en kvinna.

Hon heter Rojda Felat, är en 37-årig kurd från staden Qamişlo och säger att hon deltar i en revolution för att eliminera kvinnoförtryck och uppnå fred i Syrien.

Mitt möte med henne skiljer sig från allt jag tidigare varit med om i krig.

När journalister får träffa befälhavare i krig sker det vanligtvis på två vis.

Det ena viset är att journalisten får åka till en bas på behörigt avstånd från fronten, en bas med nitiska säkerhetsåtgärder där journalisten får vänta, ofta länge, för att få komma in till befälet, som sitter på en stol bakom ett tungt skrivbord i ett eget luftkonditionerat rum, inrett med fotografier av berömda personer och diverse övriga föremål som visar att här finns makten.

Befälet håller en kort audiens, under vilken journalisten får vara noga med hur man hälsar, sitter och vilka ord som används. Därefter gör soldaterna som eskorterat journalisten honnör inkluderat fotstamp i golvet, innan högheten lämnas för att utföra sina viktiga sysslor.

Det andra viset är att journalisten meddelas att befälet besöka fronten. Befälet anländer då i en egen konvoj, eskorterad av en egen specialstyrka, kliver ut från en pansarbildörr som hålls upp av elittränade soldater och ställer upp sig, ofta på en plats som är bra ur propagandasynpunkt, exempelvis med befriade civila i bakgrunden, och låter sig intervjuas av de journalister som på förväg fått veta att i dag ska något betydelsefullt ske.

Befälen jag mött hittills har utan undantag varit män, äldre och burit uniformer som visat deras militära grad.Inget av detta gäller för mitt möte med heval Rojda Felat. Foto: Magda Gad / MAGDA GAD

Befälen jag mött hittills har utan undantag varit män, äldre och burit uniformer som visat deras militära grad.

Inget av detta gäller för mitt möte med heval Rojda Felat.

Det kurdiska ordet "heval" betyder kamrat, en vän i kriget, och det är vad soldaterna kallar både varandra och sin högsta befälhavare.

När jag kliver in i det rum där Rojda Felat sitter i västra Raqqa på en enkel madrass på golvet reser hon sig och tar i hand.

Hon är kortare och smalare än jag, men handslaget är en ledares. Kraftigt och bestämt.

– Låt oss dricka te, intervjun kan vi göra sedan, säger hon och lutar sig tillbaka igen.

Jag ser att hon inte sitter med benen ihop och inte heller vikta för att inte fötterna ska peka ut i rummet, vilket både kvinnor och män brukar göra här för att det är artigast, utan hon sitter som det är bekvämt. Jag sätter mig likadant, med ena benet upp och det andra vilandes mot golvet.

Hennes bruna hårsvans är uppsatt i en snodd, ögonen ser ut som om de fått blunda alldeles för lite under för lång tid, men de tappar inte fokus över satellittelefonen och Ipaden.

"Civila dödas, visst stämmer det"

Hon är omgiven av kvinnliga soldater. Samtliga ser ut att vara i tjugoårsåldern. En del av dem känner jag igen, de kommer från Sinjar i nordvästra Irak och har bevittnat folkmord och hur IS tog kvinnor som sexslavar.

Rojda Felat var 30 år när kriget bröt ut i Syrien. 2012 blev hon soldat och gick med i YPJ, som är en kurdisk försvarsstyrka för kvinnor. Hon steg i graderna och blev befäl för YPJ.

I dag är hon befälhavare för SDF, de allierade styrkorna som strider mot IS i Raqqa med understöd av USA.

När jag berättar att jag har rapporterat från kriget mot IS i irakiska Mosul börjar Rojda Felat fråga mig saker. Att ett befäl frågar mig om militär information har jag aldrig varit med om.

Hon vill veta vilka taktiker IS använde sig av, hur många soldater som dödades, hur situationen var för de civila och hur IS-fångar behandlades.

Jag berättar och hon sitter tyst och ser ut som att hon antecknar i huvudet.

Sedan börjar hon tala och det första hon säger är att civila dödas i Raqqa. Det är det ämne som alla militärer brukar undvika att tala om.

Men inte Rojda Felat.

– Civila dödas, visst stämmer det, men de flesta dör inte i striderna eller av flygbombningar, utan av minor.

Hon gör en gest med händerna, runt ena handleden har hon ett digitalt armbandsur, ett sådant som är mode bland hipsters i Stockholm, och beskriver problemet:

– Daesh har till och med börjat placera minor i väggarna. De vet att vi letar på gator och golv, och har därför börjat sätta ut dem även på andra ställen.

SDF har inga minröjningsverktyg, vilket har gjort att de har fått gå fram sakta.

– Eftersom att vi inte har verktyg för minröjning får vi söka efter dem med på gammalt sätt. Vi har erfarenhet av hur minor ser ut och skickar in en liten grupp soldater, två till tre personer, som väldigt försiktigt får leta efter dem, för att sedan förstöra dem med små bomber. Det fungerar inte alltid för Daesh gör egna minor som ibland ser annorlunda ut än allt som vi tidigare har sett.

– Det låter som ett mycket farligt jobb?

– Det händer att våra soldater dör av detta, ja. Vi avancerar därför långsamt för vi vill inte förlora soldater och vi vill inte heller att civila ska dö.

Rojda Felat beskriver situationen för de civila som oerhört svår och att IS använder dem som mänskliga sköldar.

– Daesh mördar alla som lämnar dem eller flyr. På grund av allt lidande, illa behandling och hunger bryr sig invånarna inte längre om minorna i minerade områden.

De försöker alltså fly trots att de vet att det är minerat. Flyktingar har vittnat om detta, hur de har sprungit i bara kläderna de haft på sig och att flera av deras vänner har sprängts till döds av minor under flyktförsök.

Hon är kortare och smalare än jag, men handslaget är en ledares. Kraftigt och bestämt. "Låt oss dricka te, intervjun kan vi göra sedan", säger Rojda Felat. Foto: Magda Gad / MAGDA GAD

Områden som inte är minerade reserverar IS för sig själva. När civila har använt sig av dessa vägar, för att de har sett att IS har använt dem och förstått att de inte är minerade, har det hänt att de istället har blivit skjutna.

Offensiven mot Raqqa stad började den 6 juni 2017 och under de tre månader som har gått sedan dess har IS trängts in i den norra halvan av staden.

SDF attackerar från fronter i väst och i öst, men inte i norr. Fronten i norr ligger stilla och inga strider pågår där.

– Vi går inte in i norr. Efter rekognoseringar och underrättelseuppgifter förstod vi att Daesh förberett sig enormt i norra delen. De hade byggt tre kanaler i rad. De hade fyllt en kanal med vatten till bristningsgränsen. Ytterligare två kanaler hade de fyllt med minor. Dessa kanaler är stora hinder på vår väg för att befria områden bakom kanalerna. De har stängt alla gator och minerat. Hade vi inlett offensiven på norra sidan skulle vi ha lidit många förluster. Därför valde vi vår nuvarande plan.

SDF rycker just nu fram i stadsdelen Haynour. Rojda Felat beräknar att hela Raqqa ska vara befriat om två månader.

SDF:s stridsmoral beskriver hon som hög och IS som handfallna, eftersom att SDF har tagit kontroll över deras viktigaste baser och slagit ut många IS-terrorister.

Det normala är att vi tar dem till fängelse och försöker rehabilitera dem för att de ska sluta vara terrorister och bli vanliga människor.

I början av offensiven skyddade IS sitt högkvarter med minor och krypskyttar. När SDF närmade sig började IS släppa bomber från drönare. Men nu har högkvarteret intagits och IS förmåga att strida tillbaka förminskats. De IS som är kvar i Raqqa kommer att dö om de inte ger upp och överlämnar sig, vilket en del gör.

När jag frågar vad som händer med tillfångatagna IS skrattar Rojda Felat till. Kameran är inte på och hon svarar på sitt lediga och uppriktiga sätt:

– Om soldaterna är arga på dem så händer det kanske att de slår dem. Men det normala är att vi tar dem till fängelse och försöker rehabilitera dem för att de ska sluta vara terrorister och bli vanliga människor.

När kameran är på svarar hon:

"Jag vill att man ger hjälp till civila. De städer vi befriar är oerhört minerade. Mycket hjälp behövs. Många hus är förstörda", säger Rojda Felat. Foto: Magda Gad

– Vi börjar med att förhöra dem för att bland annat få värdefull information. Sedan placerar vi dem i fängelser. De som är invånare från trakten möter en juridisk process.

De IS som kommer från andra länder görs det särskilda insatser för:

– Utländska Daesh-krigare överlämnar vi till deras ursprungsländer om deras hemländer vil ha dem. Om deras hemländer vägrar ta emot dem fortsätter de sitta i fängelse.

Om det finns änkor eller barn till IS som är utländska försöker man få även dess utlämnade.

Det Rojda Felat önskar från omvärlden är hjälp till de civila:

– Vi gör allt för att befria ar-Raqqa så fort som möjligt, så att invånarna kan återvända till sina hem och sluta lida. Vi hjälper alla civila som flyr med deras behov, men det räcker inte.

Hon vädjar:

– Jag vill att man ger hjälp till civila. De städer vi befriar är oerhört minerade. Mycket hjälp behövs. Många hus är förstörda.

Under tv-intervjun, som vi gör mot en vanlig murad vägg, hörs kontinuerliga explosioner från en närliggande artilleribas. Det är amerikanska soldater som ger eldunderstöd, men det är inte ytterligare militära insatser som befälhavaren önskar sig utan humanitära insatser.

"Alla våra uppoffringar är för att skapa fred i Syrien"

Efter att Raqqa har befriats kommer IS inte att försvinna, enligt Rojda Felat, utan de kommer finnas kvar i mindre grupper. Men situationen kommer bli bättre och målet är att det ska bli fred.

– Alla våra uppoffringar är för att skapa fred i Syrien.

Vad gäller den nordöstra regionen av Syrien, som i huvudsak kontrolleras av kurder och under kriget har utropats av kurder till det självstyrande Rojava, västra Kurdistan, hoppas Rojda Felat på att regimen ska acceptera federalism och inte försöka återta kontrollen över denna region.

Bashar al-Assad, baathpartist och president i Syrien sedan år 2000, tror hon kommer sitta kvar som ledare för den syriska regimen, eftersom att han får stöd av länder som Iran och Ryssland.

Betydelsen av att kvinnor strider i kriget ser Rojda Felat som stor. Hon kallar det för en revolution. som började i den kurdiska regionen.

– Redan från allra första början deltog kvinnorna i revolutionen i Rojava.

Huvudanledningen till att kvinnor deltog i kampen är Daeshs attacker mot Sinjar och Kobanî. I de här städerna tillfångatogs många kvinnor. Det är en av anledningarna till att YPJ har blivit allt starkare.

Våldet mot kvinnorna ledde till att kvinnorna beväpnade sig.

– När Jabhat al-Nusra och Daesh kom in i Rojava ... de kidnappade och tillfångatog kvinnor. Så som vi har sett på tv och läser i böcker är det alltid kvinnorna som lider mest i krig.

– Kan du berätta något mer om dig själv, varför bestämde du dig för att bli soldat när kriget bröt ut i Syrien?

– Jag bestämde mig för att delta i revolutionen för att kunna försvara mig och andra drabbade kvinnor. Förtrycket mot kvinnorna i Syrien, särskilt mot kurdiska kvinnor, gör att jag är med i kampen.

Och det är inte bara kriget mot IS som Rojda Felat vill vinna, hon vill vinna något mer än det:

– Efter att vi börjat komma in i arabiska områden blev vår beslutsamhet att rädda kvinnorna ännu högre. Kvinnans ställning bland araber är mycket låg. Hon saknar alla grundläggande rättigheter ... ingen tankefrihet, ingen rörelsefrihet, ingen yttrandefrihet. Vår avsikt är att eliminera den kvinnoförtryckande mentaliteten.

När min intervju med Rojda Felat är klar är det inga soldater som gör honnör och stänger dörren om befälhavaren. Inga soldater eskorterar henne till en konvoj med pansarbilar.

Hon följer mig istället till fots på min väg från basen, säger hejdå med en redig kram, ursäktar sig med att hon har ett jobb att göra och går sedan tillbaka i sin uniform som saknar gradbeteckningar i sina dammiga gympaskor till sin plats på madrassen på golvet bland de unga kvinnorna med vapen.

En flicka som har brytt sig om att måla naglarna i krig

Ett avskavt nagellack på en nioårig flicka.

En flicka som har brytt sig om att måla naglarna i krig.

Eller kanske inte brytt sig om, utan velat.

Bara velat vara en vanlig nioårig flicka.

Hon ställer sig med armarna i kors. Vill stå med armarna i kors.

Hennes namn är Elaf.

Hon har flytt från den oljerika staden Deir ez-Zor. Staden som IS har omgrupperat till från Raqqa och gjort till sin nya huvudstad.

Deir ez-Zor har blivit IS viktigaste fäste i Syrien. I Irak är deras viktigaste fäste Hawija.

Det är i dessa regioner som slutstriderna mot IS i Irak och Syrien kommer att ske.

Efter det kommer IS finnas kvar, men inte hålla mark utan verka på samma sätt som al-Qaida har gjort, som terrorceller, i små grupper, som kan finnas var som helst, dyka upp var som helst, göra dåd var som helst.

Deir ez-Zor är av stor betydelse både geografiskt, politiskt och militärt.

Elaf har flytt från den oljerika staden Deir ez-Zor som blivit IS viktigaste fäste i Syrien. Foto: Magda Gad

IS kontrollerar från Deir ez-Zor en del av gränsen mellan Syrien och Irak, ett gränsområde som de kan dra sig undan till på samma sätt som talibaner drog sig undan till bergen mellan Afghanistan och Pakistan när de blev undanträngda av vapenmakt, men som sedan kom tillbaka efter några år.

IS kontrollerar också oljan i Deir ez-Zor. Nu när offensiven närmar sig har de satt flera oljekällor i brand, precis som de gjorde i Irak. Det är den brända jordens taktik, att inte lämna något av värde bakom sig.

Få städer har sådan betydelse som Deir ez-Zor

Oljeröken försvårar också markoffensiver.

Stormaktspolitiskt har få städer sådan betydelse som Deir ez-Zor.

Sett från den globala stormaktspolitikens perspektiv vill inte USA att syriska armén, som får understöd av Ryssland, Iran och libanesiska Hizbollah, ska befria Deir ez-Zor från IS, eftersom det innebär att USA kommer förlora ännu mera makt till Assad-regimen, Ryssland och Iran, det vi kan kalla shiaaxeln i Mellanöstern, även om det inte är knutet till shiaislam utan till ett maktblock.

Om syriska regimstyrkor tar Deir ez-Zor kommer Assads position att stärkas, för då får regimen tillgång till olja, vilket de behöver.

Sett till stormaktspolitiken regionalt skulle det vara ett drömläge för SDF, som är den kurdisk-arabiska alliansen som strider mot IS i Raqqa, att strida mot IS även i Deir ez-Zor, för då skulle de, i huvudsak kurderna, som vill ha en självständig federal region i nordöstra Syrien, kunna köpslå med regimen om oljan i Deir ez-Zor.

Till exempel skulle de kunna säga till regimen att de får ta Deir ez-Zor, i utbyte mot att SDF får ta Idlib.

Ett avskavt nagellack på en nioårig flicka. Foto: Magda Gad

Idlib ligger väster om Aleppo. Det var dit som de olika stridande styrkorna i den icke-regimkontrollerade delen av staden omgrupperade när regimen intog Aleppo.

Om kurderna fick ta kontroll över Idlib skulle de få en korridor ut till vattnet i väst, vilket kraftigt skulle stärka deras förutsättningar för ett eget statsbygge.

Kurderna i Rojava, nordöstra Syrien, behöver inte mer olja. De har redan olja, och de har odlingsbar mark, men de behöver mer vatten.

Regimen har för lite olja, men de har mycket vatten.

I veckan bröt syriska armén igenom den belägringslinje som IS håller i Deir ez-Zor, från väst. Syriska armén med understöd av Hizbollah befinner sig enligt uppgift en mil från IS och kommer att attackera från detta håll.

Hon har levt i krig sedan hon var två år

Samtidigt avancerar SDF norrifrån och ned mot Deir ez-Zor från andra hållet.

Politiska förhandlingar pågår och enligt en källa ska USA ha uttryckt att de vill ge SDF understöd även i Deir ez-Zor.

Det innebär i så fall att både Ryssland och USA kommer finnas på plats med flygvapen över samma stad.

Elaf har levt i krig sedan hon var två år. Först under al-Nusra och sedan under IS i Deir ez-Zor.

Båda dessa terrororganisationer fungerar som ett slags oljekarteller åt Saudiarabien och deras allierade i Gulfstaterna, som tillsammans utgör sunniaxeln i Mellanöstern.

De använder sunniextremistiska terrorgrupper som al-Qaida och IS som sina stridande ombud i Saudiarabiens regionala stormaktskrig mot Iran.

Det kriget förs även på yemenitisk mark.

Mitt i dessa regionala och globala stormaktskonflikter om olja och vatten och statsbyggen finns nioåriga Elaf.

Han har början till en bekymmersrynka

Hassan sitter på marken lutad mot en plåttunna. Ingenting ser ut att intressera honom. Inget förutom att sitta på marken och luta sig mot tunnan.

Plastsandalerna i beige är för stora, sulorna sticker tomma ut bakom hans hälar. De rosa byxorna har klippts av för att passa bättre.

Jag måste sjunka ner på knä och sätta örat nära hans mun för att höra vad han säger.

– Fyra, viskar han som svar på hur gammal han är.

Sedan vill Hassan inte säga något mera.

Han har två linjer mellan ögonen, början till en bisterrynka. Linjerna under ögonen gör att det faller ett mörker under dem.

Hassan har redan börjat få en bekymmersrynka. Foto: / MAGDA GAD

På nästippen har han flera sår. Sanden har format håret till något som liknar en kvast.

Hans pappa heter Khalil. Familjen har fyra barn, två pojkar och två flickor. Khalil håller en av sina flickor på armen samtidigt som han försöker flyga en drake.

Draken är gjord av tunt, fladdrigt papper och ett rep.

– Jag vill flyga draken för att barnen ska bli glada, säger Khalil, och kämpar för att få den högt upp i luften.

Men Hassan tittar inte på draken.

Och Khalil klarar inte själv av att se glad ut.

Flydde från IS

Familjen har flytt från IS i Raqqa och bor i ett tält i ett flyktingläger i den mindre staden Ayn Issa. Det finns inte tillräckligt med mat, vatten eller sjukvård i lägret, vilket gör det extra svårt för Khalils fru eftersom hon är gravid.

Khalil säger att hon vilar sig i tältet och att han mår dåligt för att han inte ens har pengar som räcker för hon ska kunna äta sig mätt under graviditeten.

Men det faller i alla fall inga bomber.

– Det gick inte att leva under IS. Barnen var så rädda under kriget. Under bombningarna gick vi alla till ett rum i huset. Det var så otäckt, vi visste aldrig var de skulle bomba.

– Varför gick ni just till det rummet?

– Det var helt, en annan del av huset hade skadats av splitter från en bombning. Vi satte oss alla tillsammans i ett hörn av rummet.

Khalil berättar att många dödats i striderna. Foto: / MAGDA GAD

Enligt Khalil har många människor dödats i striderna.

– IS, USA och SDF, de skjuter allihop och det gör att folk dör.

Han sätter ner sin dotter på marken. Hon går fram till sin bror Hassan, men han vill fortfarande inte göra något annat än luta sig mot tunnan.

De skjuter allihop och det gör att folk dör



– De tar folk, även barn, och håller dem som mänskliga sköldar, förklarar Khalul

– Hur går det till, när IS tar folk som mänskliga sköldar?

– De flyttar runt folk till områden där de vill ha skydd för sig själva. De tog bara barn från gatan och flyttade dem till andra hus. Barnen bara försvann och ingen visste var de var.

Använder levande sköldar

En annan taktik som IS använde för att locka till sig människor som levande sköldar var att ta all mat och allt vatten.

– När folk blev tillräckligt törstiga gick de till IS för att fråga efter något att dricka. Jag gjorde det en gång, och då sa en IS att han skulle ge mig mjölk i en källare. Jag vågade inte gå med, jag trodde han skulle ta mig och låsa in mig i källaren. De tar allt för att man ska fråga dem efter saker så att de ska kunna ta oss.

Familjen tvingades fly från IS. Foto: / MAGDA GAD

En kvinna som heter Tahani, hon är klädd i en färgglad klänning och hijab, vill berätta vad som hände med en av hennes bröder.

– När IS kom flydde han till Turkiet. Efter ett tag sa IS att han kunde komma tillbaka hem, för att de inte hade några problem med honom.

De ljög.

– När min bror kom satte IS honom i fängelse och sedan högg de av honom hans huvud. De tvingade mig och många andra att titta på.

”De är redan döda”

Tahani vill inte vara med på bild.

Det vill inte heller en annan ung kvinna, som börjar berätta för mig om hur hon också förlorat sin bror.

– Det var under Ramadan. De bombade i vårt område, många människor hade tagits till ett hus av IS. IS stred från övervåningen och höll människorna på undervåningen. Huset flygbombades och alla som var där dog. De var 27 personer. En av dem var min bror.

Uppgifterna är viktiga, om 27 civila har dödats i en flygbombning av USA måste USA ställas till svars för det.

Trots att den unga kvinnan redan sagt att hon inte vill vara med på bild börjar jag fråga om bild, namn och datum.

Ingen kan göra någonting



Hennes röst och gester blir väldigt upprörda och hon går iväg.

Men sedan vänder hon och kommer tillbaka:

– Vad ska det hjälpa? undrar hon. Vad kan du göra?

– Jag kan berätta om det så att världen får veta. Vet inte världen kan de inte göra någonting. Och då kan det hända igen.

Hon tittar på mig, ännu mer upprörd den här gången.

– Du kan inte göra någonting. Ingen kan göra någonting. De är redan döda.

Bakom henne vilar en Kalasjnikov: "Inget kan vara värre än den natten"

Soldaten Beritan sitter i ett hörn på en bas i västra Raqqa i en militärgrön uniform och rosa Mussepiggstrumpor.

Bakom henne på en väggkudde vilar en Kalasjnikov.

En tatuering skymtar fram under uniformsärmen på den högra handen. Bara två bokstäver syns, de ser ut som ett "L" och ett "A".

Ena armen är stödd mot ett uppdraget ben, nacken är sträckt, hakan höjd.

Jag har ingen aning om att hon har varit med om en massaker.

Bruna strån från det halvkorta håret sticker otyglade ut från den svartvitrutiga sjalen som ligger löst över huvudet.

När hon bryter ut i ett leende, vilket hon gör ofta, glittrar det från en guldtand. Själen glittrar också, när den kikar fram under ögonbrynen och livsrynkorna breder ut sig som fjädrar från de yttre ögonvrårna.

Det är först när jag ser bokstäverna YJS på hennes uniformsemblem, förkortningen för den kvinnliga yazidiska försvarsstyrkan, som jag inser att hon är från Sinjar, staden i nordvästra Irak där IS utförde ett folkmord och tog kvinnor som sexslavar.

På en kudde bakom soldaten Berita vilar en Kalasjnikov.

Jag frågar om hon var där när det hände.

Det är då hon berättar.

– Inget kan vara värre än den natten, börjar hon med en fast ton.

Tonen stakar sig aldrig.

Det är en krigares ton.

En krigare i rosa strumpor.

En krigare som är 22 år och yazidier, ett minoritetsfolk som har kallats för djävulsdyrkare av IS för att de har en egen religion, en religion som Beritan är mycket stolt över.

Yazidierna har varit bosatta på strategiskt viktiga platser mellan områden som har styrts av kurder och araber, och i gränslandet mellan Irak och Syrien.

Platser som många grupper vill ha kontroll över.

De har varit för få för att skydda sig själva militärt och har om och om igen blivit utsatta för fördrivning, förtryck och mord.

I Sinjar finns bara grus kvar

För IS har de bara dugt åt tre saker: barnsoldater, sexslavar och massgravar.

I Sinjar finns bara grus kvar av det som en gång var hus, vägar, skolor, en kyrka, sjukhus, moskéer.

I öknen sticker benpipor och kranium upp ur sanden. När det blåser upptäcks nya skelett. Bredvid kranium av olika storlekar ligger multnade barnkläder.

Jag minns av någon anledning en bilnyckel som låg kvar i en jackficka. En rostad bilnyckel som ingen någonsin mer kommer att använda.

I flytkingläger har yazidier vittnat för mig om hur IS sköt männen, tog pojkarna till soldatläger och låste in flickorna och våldtog dem. En ung kvinna satt inlåst i en källare i två år. Hon sa att det värsta var när IS kom och tog barn för att sälja dem på sexslavmarknader.

Det är först när jag ser bokstäverna YJS på hennes uniformsemblem, förkortningen för den kvinnliga yazidiska försvarsstyrkan, som jag inser att hon är från Sinjar, staden i nordvästra Irak där IS utförde ett folkmord och tog kvinnor som sexslavar.

Natten då folkmordet och kidnappningarna började var natten den 3 augusti 2014.

Den natt som Beritan beskriver som den värsta som kan hända en människa.

IS attackerade yazidierna, som var försvarslösa:

– Det fanns Peshmerga i staden. De hade lovat att de skulle skydda oss mot IS och att fler Peshmerga skulle komma, men när IS kom lämnade Peshmerga oss.

Hon syftar på de Peshmerga som utgör den officiella försvarsmakten i den delvis självstyrande kurdiska regionen KRG, Kurdistan Regional Government, i norra Irak.

KRG har i offentliga uttalanden sagt att Peshmerga hamnade i underläge mot IS i SInjar, eftersom IS hade stulit vapen från irakiska arméförråd och från irakiska armén när IS intog Mosul och andra städer.

Irakiska armén hade i sin tur utrustats med moderna, tunga vapen från USA. När USA invaderade 2003 upplöste de Saddam Husseins gamla armé och bestämde att landet skulle ha en ny.

Men trots alla investeringar från USA i denna nya armé var den varken tillräckligt organiserad eller tränad för att kunna stå emot IS framfart, inte ens ett decennium senare.

"IS attackerade efter midnatt"

En av dem som fick betala priset var Beritan.

– IS attackerade efter midnatt, vid tvåtiden. Vi kvinnor hade inte vapen då, men männen hade och de stred mot IS till åtta på morgonen. Då tog deras ammunition slut. Under striderna hann några fly, de som hade bil åkte iväg, men många hade inte bil så de började gå men de blev stoppade på vägen av IS.

– Vad hände med dem som stoppades?

– IS tog bara unga kvinnor och pojkar. De äldre kvinnorna dödade de, männen dödade de, och de dödade även barn. De unga kvinnorna tog de som sexslavar, de tog dem hit till Raqqa och till Mosul och en del höll de kvar i Sinjar.

De unga kvinnorna tog de som sexslavar

– Hur överlevde du?

– Vår familj hade tre bilar. Min bror tog den ena för han har stor familj med fem barn, så han körde dem först till berget och sedan kom han tillbaka och hämtade oss. Men på berget fanns det ingen mat och inget vatten och det var väldigt varmt, äldre och barn dog av hunger och törst, så jag ville åka tillbaka för att hämta det.

Beritan fingrar på en vitröd tvinnad, tunn snodd som hon har runt handleden, samma handled som är tatuerad.

– Min bror följde med mig hem. När vi kom fram hade våra grannar redan blivit dödade. Och när vi skulle åka därifrån gick vår bil sönder. Min bror bad några människor om hjälp. Han sa: "Snälla hjälp oss för jag har min syster med mig, om IS dödar mig är det inget problem men det får inte ta min syster så snälla hjälp oss." De hjälpte oss att få igång bilen och vi tog dem med oss till bergen. På vägen tillbaka såg jag massa kroppar överallt. Efter det kunde jag inte äta på fem dagar.

Jag tittar på Beritan och undrar hur hennes röst kan fortsätta vara så fast.

Det är då jag ser att hennes ögon är våta

Det är då jag ser att hennes ögon är våta.

– Vi stannade i bergen i tretton dagar. Efter det sa någon att PKK skulle komma. När de kom krigade de en dag, sedan öppnade de en korridor från Sinjar och hit in till

Rojava, och körde över folk hit i bilar, från berget till säkerhet.

PKK, Kurdistans arbetarparti, är marxistiskt och terrorklassat av många länder. Kurder brukar som regel undvika att nämna dem, men Beritan lyfter fram dem som sin räddning.

Rojava är den kurdiska regionen i nordöstra Syrien. Här såg Beritan för första gången kvinnor som bar vapen.

– Det var en chock för mig, för så fort jag hade tagit i vapen hemma sa mamma och pappa att: "Nej, nej, det är farligt." Men när jag såg kvinnorna med vapen visste jag att jag ville bli soldat, men mina föräldrar sa nej.

Efter en tid lämnade familjen Syrien och åkte till KRG i norra Irak, där de bosatte sig i den kurdiska staden Erbil.

– I Erbil finns mycket negativ propaganda mot YPG och YPJ, som är de kurder som strider här i Syrien, så mina föräldrar fortsatte säga nej när jag sa att jag ville åka hit och bli soldat. Men jag sa till dem att jag saknar Sinjar och att när jag tänker på de yazidiska kvinnorna och barnen mår jag så dåligt så jag kommer att åka och bli soldat oavsett om ni säger ja eller nej.

I öknen sticker benpipor och kranium upp ur sanden. Jag minns av någon anledning en bilnyckel som låg kvar i en jackficka. En rostad bilnyckel som ingen någonsin mer kommer att använda.

Uppemot 10 000 yazider beräknas ha dödats och kidnappats av IS. Enbart första veckan i Sinjar mördades minst 500 yazidier, varav 40 barn. Omkring 40 000 blev kvar på berget och cirka 130 000 flydde till kurdiska städer som Duhok och Erbil, som har haft svårt att hantera den stora mängden flyktingar, som ständigt ökat i antal de senaste åren under offensiven mot Mosul.

Strider mot IS med YJS

Nu strider Beritan mot IS i Raqqa, med den kvinnliga yazidiska enheten YJS, som har utbildats av PKK.

Hon har varit soldat sedan 2016.

– Jag är extremt glad för att jag nu kan skydda mig själv och mitt folk. Vi har genom historien drabbats av 74 folkmord och många av kvinnorna som togs tillfånga av IS är fortfarande med dem så jag måste strida för att befria dem.

– Är du beredd att dö i det här kriget?

– Ja, jag är beredd, speciellt är jag beredd att strida mot IS eftersom de begick folkmord på mitt folk, så ja, jag är beredd att dö.

Hon drar upp ärmen och visar sin tatuering. Det står Lela, i versaler.

Vi dricker kurdiskt te och säger inget mer till varandra, men ibland möter jag hennes glittrande ögon över koppkanten. De ser ut att ha passerat sorgen, skräcken, maktlösheten och på något sätt funnit vad som ser ut att vara frihet, eller i alla fall en kamp för en sådan.

Efter ett tag frågar jag:

– Vad är det för tatuering du har på din hand?

Hon drar upp ärmen och visar den. Det står Lela, i versaler.

– Vem är Lela?

– Det är min syster.

– Varför har du hennes namn på handen?

– Hon är död.

– Det här börjar ju se ut som ett hem, ett steg i taget, säger Filosofen.

Jag åkte norrut till en stad för att handla och få ordning hemma och frågade i affärerna om de har spray mot insekter, inte för att spraya huden, för det vet jag att det inte finns, men för att spraya inomhus.

Alla sa att det finns inte.

"Det måste ju finnas", envisades jag.

Då sa en att det finns: "Men den är för farlig du kan inte använda den."

"Nejdå", sa jag, "ge mig den."

Den heter Pif Paf Power Gard, flaskan är brandkårsröd och på den står det: "Nothing kills faster & keeps killing for longer".

"Kom på att jag faktiskt har gasmask"

Nu vet jag vad som menas med det.

Jag sprayade ett rum och fick genast en akut hostattack och rinnande ögon, faktiskt samma symptom som av gas som används i krig.

Då kom jag på att jag ju faktiskt har gasmask.

I Mosul använde jag den för att IS sköt in gas några gånger.

Nu har jag använt den i Raqqa, i mitt eget hem.

Vatten har jag fortfarande inte. Det hade jag bara en kväll, och då använde jag ju massa liter för att tvätta kläder! Som nu är lika skitiga igen!

Och nu har jag inget vatten till dusch och toalett.

Men okej, rena trosor är trots allt skönt.

Även andra saker har löst sig.

Jag märkte när min granne var borta över Eid att hans madrass, som jag tjuvlånade i smyg, är mycket skönare än min.

Men en sådan madrass går inte att köpa någonstans. Alla skakade på huvudena och undrade vad som är fel med de vanliga smala, hårda madrasserna.

Filosofen undrade samma sak när han kände på min favoritkudde från Bahrain som jag alltid kånkar med mig: "Vad är det här för mjuk sak?"

Kuddarna här är små och stenhårda och har ett slags broderat prydnadsörngott.

Väldigt obekvämt.

"Varför ska du ha två madrasser?"

Hur som helst köpte jag en ny likadan smal, hård madrass. När jag kom hem med den undrade grannen: "Varför ska du ha två madrasser?", och då sa jag att jag får ont av min och att hans var bättre.

"Men då kan du bara ta min!", utbrast han. Och så bar han inte den.

Då bar jag in min nya till honom.

Fin byteshandel.

Och här får mamma sluta läsa. Hon är livrädd för sjukhusvård i sådana här länder.

Jag frågade en syrisk läkare vad jag ska göra med mina insektsbett. Han tittade på mig i några sekunder och sa: "Du behöver två injektioner, salva och tabletter."

Jag funderade lika många sekunder, jag såg att sprutorna låg i obrutna förpackningar, och jag insåg att jag inte kan gå runt med kli i värmen i ett krig, så jag tackade ja.

Hon som injicerade mig tog en ampull, satte toppen av den i springan mellan en öppen dörren och dörrkarmen, och stängde dörren.

Då sa det krasch och ampullen var öppen upptill.

"Smart", sa jag.

Hon drog in vätskan i den första sprutan och tryckte in den under huden i min arm.

Sedan fyllde hon den andra. Jag sträckte fram armen igen men hon skakade på huvudet och nickade menande mot rumpan.

Jaha, där också.

Innan hon han tryckte in den andra vätskan blev jag helt yr och trött och lite illamående, som om man druckit alldeles för mycket whisky alldeles för snabbt.

Men betten svällde av och slutade klia. Så det var bra.

Bättre i detta läge än Jack Daniels, som jag drack ibland när jag fick tag på i Irak, och som min livvakt rynkade på näsan åt och kallade för "bensin".

Jag får dock nya insektsbett, men det tror jag att "Nothing kills faster & keeps killing for longer" kommer råda bot på.

"Jag tror jag har kommit till Armageddon"

Jag åker in i en sönderskjuten humvee med en soldat från kurdiska YPG. Jag vet inte hans namn men han säger att han kan köra mig runt i gamla stan.

Vi är ensamma där, bland husresterna som inte längre är hus.

Ensamma förutom IS-krypskyttar.

Det slutar med att vi får byta däck.

Den enda vägg som är hel är en vägg av en stank av lik.

En soldat sprayar "jag älskar dig" över en fasad, en annan har börjat sjunga över radion som är till för militära hemligheter för att soldaterna ska få en musikkanal. Han sjunger på arabiska. Han sjunger om krig.

Flugorna surrar i sockret som rörs ner i det mörka, söta kurdiska teet. I hyllorna finns cigaretter, smärtstillande medicin och en handgranat.

Fronten mot IS i norra halvan av staden ligger still. Markstyrkorna kan inte avancera.

Allt är minerat.

USA:s bombplan och helikoptrar cirkulerar i luften.

Sanden yr så att man knappt ser det som inte finns kvar.

Jag tror att jag har kommit till Armageddon.

Ahmed, 7: "Jag såg dem spela fotboll med hans huvud"

Alla mina ord sitter just nu fast men jag ska försöka berätta om det som precis hänt.

Det börjar med att jag ser nioåriga Asmea stå med en metalltallrik i handen och vänta på mat norr om Raqqa.

Det verkar aldrig komma någon mat.

Ibland slår hon med tallriken in i något så att det skallrar av metallen som om det skulle hjälpa.

Hon flydde från Raqqa för en vecka sedan.

– Soldater kom till vårt hus och sa att vi måste lämna det för att det var för farligt.

– Hur var det då?

– De bombade. Planen bombade.

– Vad gjorde du då?

– Jag grät när de började bomba. Jag var rädd. Jag gömde mig i huset och gick inte ut.

"Soldater kom till vårt hus och sa att vi måste lämna det för att det var för farligt." Foto: Magda Gad

– Hur var det att leva under IS?

– De dödade folk så jag vågade inte prata med dem. När jag såg en IS på gatan sa jag aldrig något, jag gick bara iväg.

En pojke som hör vad vi pratar om kommer fram och rycker tag i mig.

– Jag såg, säger han.

Rösten är inte ett barns röst. Det är en tydlig och skarp röst som vill nå fram.

– Vad såg du? undrar jag.

– Jag såg dem döda människor. En gång såg jag dem hugga huvudet av en man på ett torg.

Jag tror att han har berättat färdigt och börjar anteckna barnens namn. När jag håller på att skriva med blicken nervänd tar pojken tag i mig igen. Jag hör den skarpa rösten säga:

– Sedan spelade de fotboll med hans huvud på torget.

Ahmed, 7. Foto: Magda Gad

Jag lyfter sakta blicken och ser in i hans ögon och jag har ingen aning om vad jag ska säga.

Vad säger man till ett barn som har sett vuxna spela fotboll med att avhugget huvud?

– Vad heter du? frågar jag till slut.

– Ahmed.

– Hur gammal är du?

– Sju.

Han heter Ahmed och han är sju år gammal.

Butiksägarens rop på hjälp: "Vi behöver mediciner"

Butiken är byggd av strå, metallnät och plankhyllor.

En uppfinningsrik byggnad där en eventuell svalkande vind kan ta sig igenom väggar och tak.

Men den ger knappast något skydd mot den obarmhärtiga miljön nordöst om Raqqah.

Ägaren Faisal, 43, gör en en antydan att resa sig upp.

Jag håller upp en artig hand:

– Nej, nej inte behöver du resa dig.

Men det här handlar inte om artighet.

Foto: Magda Gad

Faisal tittar upp på mig från golvet som är belagt med samma material som gatan, det är gatan, och beklagar sig genom det vita skägget och den svarta mustaschen:

– Jag kan inte resa mig, jag är sjuk.

Han ligger på en madrass som har uppmjukats med mjuka filtar. Överkroppen är lutad mot en hög kuddar.

Hans två äldsta söner hjälper honom i butiken. Han har fyra söner och två döttrar.

Familjen är allt här. Utan familj har du inget skyddsnät och ingen arbetsfördelning för alla vardagssysslor som behöver klaras av.

Foto: Magda Gad

Mannen ansvarar för att få in pengar, frun tar hand om hushållet, flickor får hämta vatten och pojkar hjälpa till och sälja saker.

När man har en generator eller en bil som inte fungerar där inga mekaniker går att anlita eller när man behöver låna pengar där inga banker finns, då ringer man sin farbror, storebror, kusin.

Är man sjuk och behöver barnpassning eller hjälp med tvätt ringer man mormor, storasyster, svägerskan.

Det här är så som en klan fungerar, och det är så klansystemet har byggts upp – av nödvändigheten att skaffa sig ett system för samhällstjänster där sådana inte finns eller brister.

Foto: Magda Gad

Men släkten kan inte ordna allt.

– Vi behöver mediciner, vi behöver hjälp med att få importera, allt är mycket svårt nu, säger Faisal från det karga golvet.

Han tänder en cigarett från ett paket Master. På hyllorna ser jag de välbekanta tonfiskburkarna, sardinkonserverna, nudelpåsarna och några flaskor dricksvatten.

Det är vad som finns att köpa i butikerna runt Raqqah.

Före kriget gick det att importera fritt från grannländer men nu är det blockader och här i nordöstra delen går det varken att få in från Turkiet eller kurdiska delen av Irak, som är den angränsande delen.

Foto: Magda Gad

Den kurdiska regionen i Syrien, Rojava, har blivit större till yta och befolkning under kriget, när kurder tagit mark från IS, utan syriska regimstyrkornas inblandning.

Det innebär också att fler människor måste tas om hand av det regionala styret, och samhällsresurserna som redan var knappa räcker inte till alla.

Men för Faisal är det värsta något annat. Det är inte stråväggarna eller om det ska komma kunder eller att han inte kan reda sig.

För Faisal är det värsta den oro han har i rösten och ögon som har svårt att lita på någon:

– Jag är så rädd för att jag ska hamna under IS-kontroll igen.

Han vet att de finns nära, i norra Raqqah.

Efter att IS drevs ut från Faisals område fritogs bodde han och familjen i läger i tre månader.

Foto: Magda Gad

Nu försöker han bygga upp ett nytt liv:

– Jag har haft den här affären i femton dagar, säger han.

Faisal låter mer trött än stolt.

Han har för ont i kroppen och det som har varit sitter fortfarande fast i honom.

Raqqas minnesmärke håller på att förintas

ar-Raqqas gamla stadsmur av sten, utsmyckad med runda delar som i sin arkitektur påminner om Pont Neuf-bron i Paris, vittnar om det som en gång var. En historisk civilisation, i en vacker stad intill Eufrat.

Ett minnesmärke för hela världen, som håller på att förintas.

Muren är kantad av utbrända bilar som ser ut som benknotor, innanför muren måste vi köra snabbt för att inte bli upptäckta av IS, sikten är skymd och ännu värre blir den när vi byter till ett pansarfordon som har en sönderskjuten vindruta.

Soldaten som rattar det tunga fordonet pekar åt olika håll och upprepar:

– Qunas! Qunas! Många prickskyttar!

Det finns inte en civil i sikte, de skulle inte kunna överleva här en dag.

– Det är ju farligt för oss soldater att vara här, hur skulle civila kunna bo här? ifrågasätter en annan soldat.

Slutstriden om Raqqah är ännu kvar

Där det en gång var husväggar finns nu ingenting och gatorna har höjts över en meter av skräp, antagligen ligger även döda människor där under.

Fasaderna liknar mer pappkartong än betong.

Flygbomber exploderar, marktrupperna från SDF kan inte rycka framåt utan det understödet, de är beroende av USA eftersom de inte är en statsarmé och inte har eget flygvapen.

Soldater väntar på positioneringar de har säkrat, de fyller på med dricksvatten och ammunition och cigaretter och ska få avbyte av andra soldater så att de kan åka till en bas längre bort från fronten och vila ett tag.

Den energin kommer de behöva.

Slutstriden om Raqqah är ännu kvar.

Vad som kommer bli kvar av staden vet ingen.

Kanske bara människors minnen av den.

Foto: Magda Gad



Och gamla foton som de vuxna kan visa för barnbarnen i mobiler, bilder från förr när man satt hemma i ett utsmyckat vardagsrum i Raqqah med tunga arabiska möbler och firade Eid och åt gott med släkten, när man gjorde födelsedagstårtor till barnen med levande ljus och deras namn i glasyr och dansade ihop när man hade bröllop.

Tjejen är bra på att hämta vatten

Nu ska ni få se något skönt. De här barnen har levt först under Jabath al-Nusra, som är syriska al-Qaida, och sedan under IS och sedan under krig mot IS.

Men striderna i deras bostadsområde, en by nordöst om Raqqa, slutade i somras och de är nu, efter många år, fria att svalka sig i vattenrännan, som har byggts för jordbruket men funkar utmärkt som ett stort, avlångt badkar.

Den lilla tjejen i blå byxor och rosarandig tröja ser ut att vara bra på precis det jag behöver bli bra på: hämta vatten.

Mitt vatten tog slut igen i natt. Hade bara vatten i går eftermiddag och kväll.

Fixade däremot mat i dag men när jag väl fick mat kunde jag inte äta för det gjorde ont i magen.

Den har vant sig av vid lagad mat.

Här angriper amerikanskt stridsflyg Raqqa

Jag har varit innanför den gamla stadsmuren i Raqqa i dag i den gamla stadsdelen som precis befriats från IS, men det finns IS-krypskyttar kvar i gränderna där ökenstoftet yr mellan husskelett som i en apokalyptisk sandstorm. Det jag sett är en fullkomlig förstörelse och ett krig som förs med explosioner.

IS har lagt ut minor som gör att SDF som strider mot IS har svårt att avancera oskyddade med sina kalasjnikovs och de avvaktar nu med att attackera IS i deras fästen i norr.

USA förbereder genom att bomba och beskjuta dem både från F-16-stridsflyg, Apache-helikoptrar och markartilleri.

Flygvapnet surrar i luften hela tiden och sedan smäller det och en tjock rök lägger sig överallt som ett moln av död.

Det är också vad det stinker av i bråten i gränderna. Död. Lik.

Muhammeds löfte: Strider till den sista IS är död

– Självklart är jag rädd, säger Muhammed.

Han är en 28-årig arab från Raqqah och strider i allians med kurder och kristna för att bekämpa IS i sin hemstad.

Hans hus och hans liv i Raqqah är förstört.

Foto: Magda Gad

Jag tror att Muhammed är den första soldat som har sagt rakt ut till mig att han är rädd, att han är rädd för att han vet att han kan dö i striderna.

Men han säger att han har ett löfte som han måste hålla:

– Jag kommer fortsätta döda tills den sista IS är död.

Muhammed berättar varför i videon:

"IS mördar alla de kommer åt"

Hogaran, 21 år, är kurd från Raqqah. När IS intog staden fick han fly. Nu är han tillbaka för att bekämpa dem.

Han strider vid en västfront i staden och har lika mycket energi när han krigar som när han berättar om varför han vill förändra med vapen.

Ena timmen står han och skjuter outtröttligt, andra timmen åker han pansarbil och bryter ut i ungdomliga skratt.

Hans gröna huvudsjal är täckt med rosa blommor.

Foto: Magda Gad

Varken kroppen eller själen verkar ha blivit uttröttade av kriget.

Han har inte heller tappat hoppet för framtidens Syrien.

Foto: Magda Gad

Före IS levde kurder och araber tillsammans och åt middagar ihop, säger han med sin ivriga röst, men IS delade upp alla efter folkslag och sa att kurder inte ska umgås med araber för kurder är otrogna och perversa och inte religiösa nog.

Foto: Magda Gad

Men enligt Hogaran är IS själva inte några muslimer utan de utövar bara terror i religionens namn.

– Dom mördar barn och alla dom kommer åt. Dom mördar alla och har förstört våra liv. Men om Gud vill kommer vi alla leva tillsammans, kurder, araber, kristna, i trygghet och ännu bättre än det var förr.

Hör Hogaran berätta från en stridsposition vid fronten:

Aziz liv i spillror – efter kriget: "Vi kan aldrig mer leva under IS!"

Aziz Bidar, 50, är den argaste man jag mött i Syrien.

Han pratar högt utan uppehåll och pekar på saker med sin käpp av ljust trä och slänger ut sina händer.

Inland när han blir extra arg trycker han ner käppen i det han visar upp och är arg på. Runt handleden har han ett fint armbandsur, det enda som påminner honom om någon slags värdighet.

Hans kläder och huvudsjal är gråbruna av sand och smuts och de orakade kinderna och hakan skrynklar ihop sig i olika ilskna uttryck.

Trots att det är över fyrtio grader varmt går han snabbt i plasttofflor med käppen pickandes ner i bråtet och gruset av betongrester. Snabbt, snabbt som att han måste hinna visa allt han är arg på innan det är för sent.

– Kan det inte vara minor här? undrar jag.

Han skakar ilsket på huvudet och ställer sig till och med och sparkar upp en dörr som har fastnat.

Flera gånger får han sparka med all sin ursinniga kraft för att plåtdörren ska flyga in i huset, eller snarare in i det som var ett hus.

Foto: Magda Gad

50-åriga Aziz är arg på allt. Han är arg på IS.

– Nej, vi kan aldrig mer leva under IS! vrålar han rakt ut.

Han är arg på SDF.

– Jag är tacksam för att de kom hit och befriade oss från IS, men nu måste de bort och låta oss få flytta tillbaka till våra hus!

SDF är baserade i hans bostadsområde, soldaterna bor i hus som förut var civilas hus, och eftersom soldaternas område är militärt område vill de enligt Aziz inte ha några civila boendes där.

Han slår ut med högerhanden och spänner fingrarna som en örnklo:

– Jag och min fru bor i ett tält! I ett tält! Vi har ingenting! Vi är för trötta och för gamla för att bo så här, vi orkar inte mer. Vi har levt med IS och med krig och blivit bombade. Nu behöver vi bara få bygga upp våra hus igen och få vara ifred!

Hans släkt ägde fyra hus. Ett av husen kan aldrig byggas upp igen, det har blivit flygbombat och behöver schaktas med marken. Men de övriga tre husen är bara delvis skadade.

I ett gapar en vägg ihåligt efter en explosion, i övrigt är de hela.

Men överallt i husen har möbler och inredning krossats och kastats runt som i en vild orkan.

Aziz böjer sig ner och plockar upp resterna av ett stränginstrument, det är mindre än en gitarr men större än en fjol, själva resonanstrumman är oval och rund. Den var en gång fint smidad.

– Det här var min sons instrument! Det är till för att spela musik på! Och titta nu hur det ser ut!

Träflisor och lösa strängar hänger från det som aldrig mer kommer gå att spela på.

– Jag blir så arg när jag ser sådant här!

Azizs ansikte förvrids i ännu djupare veck.

Kanske är det sorg som finns gömda där i vecken, men som tar sig andra uttryck.

I det som en gång var Azizs kök stinker det skit. Det går knappt att gå in för lukten står i vägen som en hindrande vägg.

– Titta, de har bajsat i mitt kök! Bajsat!

Han pekar med käppen på högar med mänsklig avföring.

– Vem har gjort detta?

– Soldater, civila, alla, jag vet inte. Det blir så här när husen bara lämnas och står tomma. Vi måste få komma hit och börja röja och bygga.

SDF har sagt åt honom att vänta några dagar men han tycker att det tar för lång tid.

Själv har jag svårt att se hur han ska kunna bo i husen, det kommer kräva mycket arbete, samtidigt förstår jag att det inte går att bo i tält.

Allt känns hopplöst.

Kriget är jobbigt för alla.

Den enda som Aziz möjligen inte är arg på är Assad.

– Regimen var inte bra heller, men före kriget under Assad fungerade i alla fall saker och vi hade fred. Det fanns skolor, jobb, sjukvård och det var inte krig.

– Vem vill du ska styra Raqqah i framtiden?

– Någon som bryr sig om oss som bor här. Jag vet inte vem det kan vara, men någon som vill göra det bra för oss.

Bakom Aziz hoppar en ung man på kryckor. Kroppen är tärd av smärta, hunger, sömnlöshet. Ena foten är lindad.

– Hur har du skadat dig?

– En mina exploderade i östra Raqqah. Vi var fyra personer, två dog och två skadades, svarar mannen som heter Khalil.

Foto: Magda Gad

Han sätter sig ner mot en skjulvägg och lindar upp bandaget.

Jag vänder instinktivt bort blicken när jag får se vad som finns under det.

Där fotknölen ska sitta på utsidan av fotens ankel finns ett stort hål som är fyllt av vitgult tjockt var.

Han drar upp byxorna och visar de andra splitterskadorna.

I vaden sitter en stålbit kvar under huden. Hålen och revorna i hans kropp är spridda ända upp till ljumskarna.

– Jag har bara fått smärtstillande tabletter på militärsjukhuset i Kobane. Och kryckorna fick jag i Tabqa.

– Ingen operation eller antibiotika?

– Nej, nej, det finns inte här, det finns nästan ingenting på sjukhusen. Vi har ingenting. Det är en mycket svår situation.

Aziz står fortfarande och viftar och pratar och vevar med käppen och armarna utanför ett av husen.

Khalil lindar runt bandaget igen och knyter ihop ändarna som en rosett.

– Jag har blivit min egen läkare, säger han mörkt.

Han orkar inte resa sig utan sitter kvar på asfalten utanför skjulet.

"Den här terrorismen känner inte till någon religion"

Soldaterna strider av olika anledningar – men de vet varför

Jag brukar inte fråga soldater om de är rädda. Jag gillar inte själv att få den frågan. Det är vårt jobb att vara här, det är något vi valt själva och är utbildade för.

De som inte har valt det och som inte heller vet hur de ska skydda sig är de civila som sitter fast i detta. De är ofta mycket rädda, speciellt barnen.

Men nu har jag faktiskt frågat soldaterna om de är rädda. För det är en sådan jäkla farlig miljö de strider i, och de har varken hjälmar, västar eller sjukvårdsutrustning.

SDF, Syrian Democratic Forces, är ingen armé uppbyggd av en stat utan det är en alliansstyrka som består av ett antal frivilligstyrkor, sådana man brukar kalla miliser, paramilitära, rebeller, gerillor. Namnen på dessa styrkor är till exempel YPG, YPJ, YBS, MFS, HSNB.

De strider med klassiska gerillametoder, i små grupper som gör riktade attacker framför linjerna och sedan upprättar nya baser.

Även IS i Raqqah strider på detta sätt.

Magda Gad från Raqqa.

Jag får olika svar på om soldaterna är rädda. En sa direkt nej, och jag trodde honom. En annan sa ja, jag trodde honom också.

Men de har väl utvecklade argument till varför det är värt det.

Ett är att de inte vill ha de sekteristiska splittringar som IS orsakat mellan olika religiösa och etniska grupper.

Här slår styrkan till mot IS-fästet

Här kan du se hur det ser ut och låter vid en västfront inne i Raqqah stad, 150 meter från en stridsledningscentral för IS.

Alliansstyrkan SDF attackerar mot området där IS-centralen finns och IS drar sig tillbaka in i sina områden.

IS kontrollerar halva staden, den norra delen.

Många civila dödas i striderna då IS använder dem som mänskliga sköldar.

Förlorar IS stridsledningscentralen kommer de att ytterligare försvagas, men de strider fortfarande hårt.

Foto: Magda Gad

IS har minerat marken och husen för att försvåra attackerna. Sprängs soldaterna som attackerar dem vinner de tid. Jag är väldigt noga med att aldrig gå någonstans där inte soldaterna redan gått och jag tar inte i saker som inte soldaterna tar i.

Foto: Magda Gad

När styrkorna vill begära in luftunderstöd från USA använder de sig av vanliga iPads. De använder en karta som är en app och som fungerar även utan internet och tar från kartan koordinater för det hus de vill ska bombas.

Dessa koordinater skickas över radio till en bas där det jobbar koordinatorer som har som uppgift att kommunicera information mellan markstyrkorna och de amerikanska soldaterna.

Foto: Magda Gad

USA:s stridshelikoptrar flyger fram och tillbaka till Raqqah från baser där de fyller på med ammunition.

När USA har flyg i luften går det inte ens att använda satellittelefon för de blockerar signalerna genom luftrummet.

För människor som lever utanför bombzonen kan helikoptersurret vara ett ljud som inger trygghet, att något är på väg för att bomba i IS-områden.

Foto: Magda Gad

Men för de människor som är kvar med IS och inte kan ta sig därifrån är det enligt vittnesmål från flyende ett av de värsta ljuden som finns.

Från marken har man ingen aning om var bomben ska explodera och inte heller hur man ska skydda sig själv och sina barn.

Foto: Magda Gad

När jag frågar SDF hur de kan veta vilka byggnader som är säkra att bomba säger de att de bara begär bombning av hus som de är så nära att de själva kan se dem

Teodora, 20, soldat i Raqqa

Teodora är 20 år och soldat i Raqqa.

Jag ser henne sitta tyst med sin automatkarbin och stridsvästen med ammunition.

Det finns något lekfullt och samtidigt rakryggat i hennes minspel som jag blir nyfiken på.

När hon ställer sig framför min kamera faller solljuset ner på henne som från en spricka i himlen, en himmel som då och då skakas om av artilleribeskjutning.

Hon blir lite blyg inför mina frågor och sätter ena handen över munnen för att stoppa fnittret och hitta allvaret igen.

Foto: Magda Gad

– Det här livet är stor skillnad från det som jag levde hemma. Här strider vi och kämpar för vår frihet. Jag vill göra detta speciellt för kvinnors frihet, inte bara de kvinnor som är här utan för alla kvinnor, förklarar hon.

Enheten som Teodora ingår i är en kristen syriansk styrka som heter HSNB, Bethnarhin's Women Protection Forces, som är för kvinnor och som denna vecka firade tvåårsjubileum.

Men Teodora är inte kristen syrian.

Hon är arabisk muslim från Deir ez-Zor, en arabisk stad söder om Raqqah som IS har omgrupperat till och gjort till sin nya huvudstad.

Foto: Magda Gad

I västra Raqqah där HSNB-kvinnorna är baserade finns även MFS, Syriac Military Council, som är en kristen syriansk styrka för män. De strider vid första linjerna mot IS, sida vid sida med araber, kurder och andra minoritetsgrupper än kristna.

Att arabiska kvinnor väljer soldatlivet istället för att gifta sig och skaffa barn blir alltmer vanligt.

Teodora har sin familjs fulla välsignelse:

– De stödjer mig i det här och ber att gud ska vara med mig och att allt ska gå bra.

Hon bor ungefär som jag, sover på golv i en miljö där allt är begränsat, där man går runt i samma kläder dag ut och dag in och inte längre reagerar när man hör de dova smällarna från de närliggande artilleribaserna.

Det blir en vardag med smuts, svett, flugor, starkt kaffe i små glas, cigarettrök, damm, trötthet och krut som kryper ända in i bihålorna.

För Teodora är det lycka.

När vi skrattar tillsammans tror jag att jag vet vad hon känner.

Hon valde själv vad hon ville göra och gjorde det.

Foto: Magda Gad

Raqqa – staden som slaktas i det tysta

Raqqa.

Staden som slaktas i det tysta.

De muslimska soldaterna som strider mot IS faller ner på knä i bön.

I rummet intill skjuts det ut från hål i väggarna.

Muslimerna strider tillsammans med allt från kristna till ateister.

Ingen kommenterar vad den andra tror på, förutom när det kommer till ideologi, för här gillar man inte kapitalism utan socialism.

Foto: Magda Gad

Den allierade styrkan SDF består av kvinnor, män, unga, gamla, yazidier, syrianer, turkmener, kurder, araber.

De har gått ihop för att bekämpa terrorn.

Ett jobb de gör även åt oss, för att terrorn i hela världen ska försvagas och för att medmänsklighet ska vinna.

Foto: Magda Gad



De vägrar låta IS splittra dem och visar genom att strida tillsammans över etnicitets- och religionsgränser att ingen sekterism eller extremism accepteras i deras land.

Vapnen de har är enkla automatkarbiner.

De saknar både skyddsutrustning och sjukvårdsutrustning.

Foto: Magda Gad



I stadsdelen intill denna hålls civila, även kvinnor och barn, som mänskliga sköldar.

De civila lever i den här miljön och när striderna bryter ut hamnar de emellan.

Efter att de har befriats från IS finns det ingenstans för dem att bo och terrorn byts ut mot svält då det knappt finns vatten och mat.

Foto: Magda Gad



Det är ingen hållbar lösning utan snarare en grogrund för mer krig.

Ibland viner det genom luften när en flygbomb närmar sig sitt mål eller exploderar högt när granater skjuts av.

Det är de ljud som påminner om den enda närvaro som finns från omvärlden.

USA:s närvaro av flygbomber och markartilleri.

Foto: Magda Gad



Problemet är att människorna inte kan äta bomber.

För att få en framtid här krävs något mera.

Det du ser på bilderna var någons hem och de gator där de brukade gå med sina barn till affären för att handla inför helgen.

Foto: Magda Gad

Expressen på plats vid striderna mot IS

Expressen är först på plats och rapporterar från den här västfronten i Raqqa, där alliansstyrkan SDF krigar mot IS.

Miljön är extremt svår att strida i och förödelsen är enorm.

Soldaterna måste röra sig genom sönderbombade hus, de blir motattackerade av krypskyttar, bilbomber och självmordsbombare och marken är minerad.

Foto: Magda Gad

Här är 7,5 minuter som förklarar och visar striderna och hur det ser ut i Raqqa just nu.

Soldaterna som strider mot IS är av många etniciteter och religioner.

Soldaterna som stider mot IS är av många etniciteter och tillhör många religioner. Foto: Magda Gad

Vid den här fronten krigar en stor grupp yazidier som har kommit hit till Raqqa i Syrien från nordvästra Irak för att bekämpa de terrorister som mördade deras folk och sålde kvinnorna på sexslavsmarknader.

– De tog våra kvinnor hit till Raqqah så därför har vi kommit hit för att strida inte bara för oss utan för hela mänskligheten, säger en 20-årig yazidier.

Foto: Magda Gad

"IS straffade oss för allting"

Möt överlevnadskonstnären Khalil, 50 år.

Han har en butik mitt i ingenting i östra Raqqah.

Hur är det möjligt?

Var har han fått tag på varorna?

Och vilka köper dem?

Överlevnadskonstnären Khalil driver en butik i östra Raqqa. Foto: Magda Gad

Hur orkar man ens öppna en butik i en öde krigszon?

Khalil har levt tre år under IS.

– Det var ingen frihet alls. De straffade oss för allting. Bara man rökte kunde man få piskstraff eller till och med döden.

Hur orkar man öppna en butik i en öde krigszon?

Han tänder en cigarett, de smala som alltid röks i Irak och Syrien, och gestikulerar med högerhanden:

– Första gången när strider bröt ut mellan IS och SDF i mitt område försökte jag fly. Men IS tog mig och satte mig i mitt hus. De var så upptagna med att strida då och hade inte möjlighet att sätta folk i fängelse, därför tog de mig till mitt hem.

Andra gången gick det bättre.

– Jag gjorde ett till försök att fly och klarade det.

Butiken ser ut att vara byggd av drömmar



Det är bara två månader sedan detta hände. Och nu har Khalil en butik i ett sönderskjutet område där i princip inga människor bor.

Khalils butik ligger i ett område där i princip inga människor bor. Foto: Magda Gad

Butiken ser ut att vara byggd av drömmar. Allt är dammtorkat, jag vet hur jobbigt det är att hålla rent eftersom ökenkornen ständigt kryper in och lägger sig överallt, och varorna är prydligt staplade.

– Hur får du ens hit varorna?

– Andra gör affärer på det, att transportera hit varor från städer som är befriade.

De få civila som finns kvar i östra Raqqah handlar i butiken, men de flesta kunderna är soldater, även amerikanska soldater.

Khalil har åtta barn, som alla överlevt kriget. Hans ansikte spricker upp i ett stort leende när han säger det.

Det är då jag förstår varför han har orkat med allt.

"Jag tror att om det finns ett paradis och ett helvete så kommer jag att komma till paradiset för vi är redan i helvetet"

Det är tidig morgon men hettan har redan fått allt att fastna på kroppen. Kläder, hår, insekter klibbar fast. Svetten växer under rumpan och i ryggen. Tonfiskburken jag åt till frukost känns energimässigt förbrukad innan jobbet har börjat.

Jag försöker att inte tänka på hur det skulle kännas att få slita av sig allt och stå under en dusch. Jag har inte ens en dusch så möjligheten i sig är omöjlig.

Vi börjar köra mot östra Raqqa när Filosofen frågar mig:

– Så i eftermiddag kör vi ut igen? Om vi inte blir martyrer.

– Ja, annars åker vi nedåt eller uppåt. Vad tror du, kommer du att komma till helvetet eller himlen?

– Jag tror att om det finns ett paradis och ett helvete så kommer jag att komma till paradiset för vi är redan i helvetet.

Logiken ter sig självklar:

– Men i så fall är det ju bättre att dö, för att slippa helvetet.

Filosofen funderar tyst. Sedan vänder han sig mot mig:

– Kan du garantera att det finns ett paradis?

– Nej.

– Så om jag dör och det inte finns något vad gör jag då?

– Du får skriva ett klagobrev.

Han verkar inte tycka att det är ett bra alternativ.

"Vi har massor av olja men nästan ingen bensin"

Vi svänger vänster in på en stor plan där det står många bilar och köar, som de köer man brukar se framför bilfärjor.

– Vad gör vi här? undrar jag oförstående, för allt står ju bara still.

– Bensin. Vi har massor av olja men nästan ingen bensin. Vi har inga fabriker för att göra bensin av oljan, utan måste använda en väldigt gammal maskin. Vad heter fabrikerna ...?

– Raffinaderier.

– Just det. Vi har inga. Inte IS heller. Bara syriska regimen.

– Och ni kan inte bygga några?

– Nej.

Ironin är för svart för att finna någon humor i. Ett krig om olja pågår där vi befinner oss, både regionens och världens stormakter vill säkra oljan, för att de behöver bensin, men de människor som drabbas av kriget på plats kan inte tillverka bensin av sin egen olja.

Det får mig att tänka på Sierra Leone och Kongo. I Sierra Leone har det varit krig om diamantfälten, folket har dödats och blivit flyktingar, men ingen av dem har sett en diamant.

Foto: Magda Gad

Och i Kongo pågår världens största och mest bortglömda konflikt, för att världen behöver de mineraler som finns i deras mark och som behövs till våra mobiltelefoner. Mineraler som de flesta kongoleser får betala för med sitt blod, trots att de flesta av dem aldrig har sett dessa mineraler.

En man står i oljesvarta kläder på ett flak och håller i en tung slang för att fylla på sin bil med den dåliga bensinen.

Resten köar otåligt och vill också få fylla på.

– Kanske bättre ha en kamel, säger jag.

– Det är sant, svarar Filosofen. En kamel behöver ingen bensin, bara vatten, som du. Skaffar du en kommer ni tömma den här staden på vatten!

Det är inte ett helt orimligt framtidsscenario, vare sig med eller utan kamel. En flod har redan torkat ut och ett framtida krig om vatten är någon som många redan har förutspått.

Vägarna ekar så tomma att jag ibland tror att vi har åkt fel

Vägarna in mot Raqqa stad ekar så tomma att jag ibland tror att vi har åkt fel. Vi är väl inte på väg in till IS, funderar jag tyst för mig själv. Flera gånger kommer vi in på grusvägar som är så dåliga att vi väljer att vända.

I Mosul var det långa konvojer in till staden varje morgon. Det var vägspärrar överallt som bemannades av olika styrkor, och man behövde använda olika metoder för att prata sig igenom dem.

När man stod där och vände ut och in på alla sanna och ibland osanna förklaringar till varför man ville igenom vägspärrarna mötte man alltid journalister från hela världen.

Alla var vi där för att göra samma sak. Rapportera om kriget mot IS i deras huvudstad i Irak.

Men i Syrien finns knappt några vägspärrar, och de som finns är enkla att komma igenom. Det bemannas av samma styrka och det är bara några få som vill igenom. Och det finns inga andra journalister på vägen.

"Hus är sönderbombade, men inte i lika hög grad som i Mosul", skriver Magda Gad. Foto: Magda Gad

Det är svårt att tro att det just nu viktigaste kriget mot IS i Mellanöstern pågår bara en bit fram, det mot deras huvudstad Raqqa i Syrien, staden där de alltid haft sina viktigaste politiska och militära ledare. Ledare som nu har omgrupperat söderut, men mellan 1 000-2 500 IS-terrorister beräknas finnas kvar i den norra halvan av staden, vilket här hälften av det antal som fanns i Mosul, och Mosul är väldigt mycket större än Raqqa. Mosul är en miljonstad och Raqqa är en ort.

Inte heller när vi kommer fram till Raqqas östra stadsdelar finns det några människor. Hus är sönderbombade, men inte i lika hög grad som i Mosul. Raqqa är mest sönderskjutet. Men hade jag inte rapporterat från offensiven mot Mosul under ett års tid hade jag nog sett förstörelsen i Raqqa ur ett annat perspektiv. Mosul är pulveriserat.

Genom bilrutorna hör jag explosioner. Det viner genom luften och jag väntar på det jag vet ska komma. En flygbombning. SDF rycker fram inne i gamla stan och IS har gått till motattack. IS är omringade och det är något som de försöker förändra, genom att bryta sig igenom olika fronter. De använder sig av lätta och tunga handeldvapen, bilbomber, självmordsbombare och artilleri. Ibland släpper de också bomber från drönare, som i Mosul. Soldaterna som strider mot dem kan inte heller avancera fritt eftersom att IS har minerat allt. De har haft flera år på sig att förbereda sig för striden om staden.

Vi kliver ur och går in på en bas. Där sitter det mest kvinnor. Två av dem röker, i sina uniformer. De är unga, kanske knappt tjugo år. Heval Asim är äldre. Uttrycket sliten skulle nog kunna användas om hennes framtoning, men det jag ser är inte det slitna utan styrkan, och mildheten i hennes rörelser. Hon sitter uppkrupen som en gammal katt.

Foto: Magda Gad

Först när hon reser sig upp och går märker jag att hon haltar.

– Är du skadad?

– Ja, IS sköt med mig kulspruta. Jag måste använda en skena om jag ska strida vid fronten, annars kan jag inte springa.

– Har du ont?

– Inte nu, men jag hade så ont i en månad att jag inte kunde sova.

Asim är namnet på en blomma. Det kan inte vara en skör blomma hon är döpt efter.

– I går var jag vid fronten när ...

Hon avbryter sig och gör en rörelse i sitt hår.

– En kula svischade förbi mitt huvud här. En IS-prickskytt. Jag tyckte inte att det var någon bra gata att gå in på, jag tänkte att om jag hade varit prickskytt så hade jag tagit position just där. Och så var det ju också.

Hon lägger till:

– Jag vet mycket om krig. Jag har varit soldat i sex år.

– Är de kvinnliga soldaterna gifta och har barn?

– Nej, nej, vi gifter oss inte. Vi gör revolution. Vissa säger att först ska man göra revolution och sedan ska man ge frihet till kvinnor, men det går inte. Utan kvinnor blir det ingen revolution. Kvinnorna här är fria. Jag har aldrig sett så fria kvinnor som de som är soldater.

Vi gifter oss inte. Vi gör revolution

Asim ordnar en följebil åt oss som ska följa med oss in till en av de östra fronterna i gamla stan.

Vi kör snabbt.

Min chaufför fick redan första dagen smeknamnet Fast and Furious och i dag gör han ännu mer skäl för namnet.

Filosofen sitter bredvid och citerar från en känd film:

– Go, go, go! Man down, man down, man down!

Vi parkerar på en sidogata där bilen inte syns, intill den gamla muren som leder in till gamla stan.

Där finns det ett hus som fungerar som position för SDF. Soldaterna sitter och kollar i kikare ut genom fönstret, men undviker att stå eller gå framför det.

Genom det ser man Raqqa brinna. Beskjutningen är så gott som konstant, mest lätta och tunga handeldvapen, men också artilleri.

Det är inte bra att stå synlig när IS gör motattack

Jag får göra en snabb videoinspelning, sedan måste vi åka. Det är inte bra att stå synlig när IS gör motattack.

Soldaterna som strider mot dem har inte bara problem med IS, utan även problem med hur de ska kunna ge mat och vatten till de civila.

De har redan få resurser själva, på grund av att regionen är så avskuren från omvärlden, och är rädda för att de som befrias inte ska kunna känna sig befriade om deras barn svälter och dör.

Svälter människor är de enkla att rekrytera även till terror. Och då fortsätter vansinnet.

Flugor och rök blandar sig, körningen går i slalom eftersom det är sandvärn överallt, och sprängda bilvrak och trasig betong från husrester.

Skulle jag släppas ut ur bilen här vet jag inte hur jag skulle kunna överleva ens en dag.

Inte ens pengar hjälper eftersom att inget går att köpa.

Men i utkanten av östra Raqqa har en butik öppnat. Mannen som öppnat butiken har haft i gång affären sedan han lyckades fly från IS för två månader sedan. Första gången han försökte fly tillfångatogs han av IS, men andra gången gick det.

Han får in matvaror från städer i regionen som har varit befriade mellan ett till två år.

Andra gör business på att köra varorna, som han köper in.

Det jag inte förstår är vilka han säljer till. Det finns ju i princip inga människor kvar här.

– Soldater, svarar han, även amerikanarna handlar av mig!

Så klart. De hemliga amerikanska soldaterna som jag har sett under dagen på plats, i sina med vanlig lera kamouflerade jeepar, som är så nya jämfört med allt annat att man genast vet att de är amerikanska soldater som kör dem.

Stödet som USA ger på plats är inte lika politiskt förankrat som det i Irak, därför är det en fråga som ingen egentligen vill gå in på.

Närvaron är dock tydligare än den var i Irak. Inte bara de nya Land Rover-jeeparna skvallrar om den, utan även de välskyddade baserna med landningsbanor som skymtar fram då och då i öknen och de svarta stridshelikoptrarna som flyger in mot Raqqa.

Först när vi åker ut från östra Raqqa berättar Filosofen för mig att den unga man som följt med oss under dagen har suttit i IS-fängelse i fyra månader.

– Han var på väg till Aleppo när IS tog honom. De tog många barn. Vissa var i femtonårsåldern.

Den unge mannen framför oss var sexton.

Jag vet inte om jag ska fråga det jag vill fråga. Varför skulle han ha lust att svara på det. Vi har knappt hälsat, jag är en främling.

Men frågan tränger sig fram ändå:

– Hur var det?

Han svarar först utan ord, genom att dra båda armarna bakåt, föra samman händerna och knyta ihop dem till två hårda nävar.

– De band oss, så här. Sedan slog de oss. Och hängde upp oss i taket.

Jag har fått mitt svar. Nu vet jag inte vad jag ska säga. Jag ser hans ögonfransar från sidan, de är långa och tunna, som en pojkes.

– Jag är ledsen, säger jag.

Ingen svarar.

Vi kör tysta ut genom kriget.

Räcker inte att bara ha vapen för att 