Brittiska BBC har föreslagit att 15 procent av bolagets arbetsstyrka ska utgöras av personer som tillhör icke-vita minoriteter, det vill säga ”svarta, asiater och etniska minoriteter”. Dessutom ska homosexuella, bisexuella och transpersoner utgöra åtta procent av arbetsstyrkan fram till år 2020.

Kvantitativa mål som rör anställdas härkomst och bakgrund blir allt vanligare i vissa länder, inte minst i Sverige.

Kort efter att Hannah Stjärne tillträdde som VD för SVT år 2014 förklarade hon att en av public service främsta mål skulle vara att bättre ”avspegla hur resten av samhället ser ut” (Journalisten 21/1 2015).

Även Helena Olsson, programbeställare på SVT, förklarade att man planerade att räkna personer för att på så vis nå målet om att fler med utländsk bakgrund ska synas i sändningarna: ”Ska vi sätta press på oss själva måste vi kvantifiera. Vi kan titta på namn, om någon bryter på svenska eller om det på annat sätt framgår att man har utländsk bakgrund” (SVT 18/10 2015).

I stället för att ägna sig åt journalistisk bredd och djup har både BBC och SVT valt att lägga tonvikt vid etnicitet och hudfärg, och som i fallet med BBC, sexuell läggning.

De som räknar utländsk bakgrund, icke-svenska namn och de som bryter på svenska, försvarar sina metoder med att det redan finns en outtalad kvotering. Därför önskar de väga upp denna outtalade variant genom en tydligt uttalad. Men representationsmål är klumpiga, gör ingen nytta och skapar fler problem än vad de löser.

Alla kvantitativa mål som rör jämlik representation kräver att arbetsgivaren registrerar eller tillskriver anställda en komposition av tillhörigheter. Ska befintliga anställda tillfrågas om deras sexualitet och etniska härkomst? Vad händer i sådana fall om en anställd misstänks ljuga om sin sexuella läggning eller etniska härkomst?

På sikt kommer huvudräknarna att behöva korrigera för de överrepresenterade minoriteterna. Något annat är inte rimligt om de ska uppnå sina procentmål. Dessutom kommer alltmer specifika gruppkategorier tvingas fram, varför skulle det räcka att tala generellt om ”icke-vita”-minoriteter?

Ska britter med bakgrund på den etiopiska landsbygden representeras av pakistansk medelklass från Karachi? För vem kan egentligen representera vem? Varför skulle en homosexuell man känna sig bättre ”avspeglad” av någon han delar sexuell läggning med, än av någon han delar klassbakgrund, intresse och värderingar med?

Dessa frågor besvaras tyvärr mycket sällan av de som förordar kvotering av allehanda slag. Upptagenheten med att göra gott och rätta till historiska oförrätter tycks immunisera kvoteringsförespråkarna från att resonera kring kvoteringens baksidor. För baksidor finns. Erfarenhet från länder som systematiskt tillämpat etnisk kvotering, som Indien och Sri Lanka, visar att rättvisa sällan skipas. I stället gynnas redan välbärgade samtidigt som människor ges skäl att konstant reflektera över sitt ursprung.

Det är en sak att försöka åtgärda orättvisor i samhället. En helt annan att uppnå etniska kvoter på en arbetsplats. Den skillnaden bör både BBC och SVT resonera mer kring.