Populisternas frammarsch var det helt dominerande temat under 2010-talets politik, i Sverige och i våra europeiska grannländer. Det mesta som hänt har, mer eller mindre krystat, kunnat infogas i berättelsen om hur-det-gynnar-populismen.

I södra Europa har de kommit från både vänster och höger, här i norr har nationalistiska drag dominerat. Gemensamt är missnöjet med den rådande ordningen – ”etablissemanget” – och önskan om en rejäl samhällsomvandling.

För ett uppskrämt skikt i samhällstoppen har det stundtals framstått som en tidvattenvåg, dömd att förr eller senare svepa bort dem alla.

På ytan är coronakrisen en perfekt storm för bägge sidors missnöjeskrafter. Ett utifrån kommande hot, spritt längs globaliseringens handelsvägar, som slår stenhårt mot vanligt folks hälsa och försörjning.

Hittills är dock den stora politiska effekten en helt annan.

Över hela Europa stärks de nyss så utdömda statsbärande aktörerna kraftigt.

Italiens skakiga regering, där nationalisterna hoppat av och ersatts av socialdemokrater, höjde enligt en mätning sina förtroendesiffror med 27 procentenheter mellan februari och mars.

Frankrikes hårt prövade president Emmanuel Macron ser ett liknande uppsving, och har för första gången på flera år stöd av en majoritet av fransmännen.

I Tyskland förlitar man sig än en gång på Angela Merkel. Hennes kristdemokratiska parti ser ut att ha brutit en lång utförslöpa i väljaropinionen, medan nationalisterna i AfD går tillbaka.

Det går att fortsätta, och mönstret börjar kunna skönjas även i Sverige.

De ansvariga myndigheterna har haft genomgående höga förtroendesiffror under krisens lopp, medan förtroendet för regeringen snarare följt partilinjerna. Något kan dock vara i görningen även där.

Enligt en färsk mätning från Novus känner sig hela 54 procent trygga med Stefan Löfvens ledarskap i coronakrisen, medan bara 19 procent säger sig vara otrygga. Det är oerhört starka siffror för en statsminister som alldeles nyss låg på historiskt låga nivåer i förtroendemätningarna.

Det är förstås för tidigt att dra några långsiktiga slutsatser. Undantagstillstånd råder, både i politiken och i den allmänna opinionen. Situationen kan närmast liknas vid upptakten till ett krig, där man traditionellt ser en allmän uppslutning bakom det stridande landets befälhavare.

De flesta krig är populära innan de börjar på allvar, medan mycket få krig uppskattas i efterhand hos förlorarnas medborgare.

Efter en tid med ekonomisk depression och massarbetslöshet kan det politiska klimatet se annorlunda ut.

Än så länge tycks det dock som att de som i coronakrisen sett ett revolutionärt ögonblick, tillfället då den ”vänsterliberala” eller ”nyliberala” (välj själv, beroende på färg) samhällsapparaten skulle välta över ända, kan ha satsat på fel häst.

För Sveriges del skulle det i så fall följa ett bestämt historiskt mönster.

Det blev ingen revolution under det oroliga 1917, vi kohandlade oss demokratiskt genom turbulensens 30-tal och avrundade ”revoltens år” 1968 med att ge kommunisterna ynkliga 3 procent i valet.

Den djupa 90-talskrisen slutade (politiskt) med 12 procent för Gudrun Schyman, men Göran Persson regerade vidare och tog tillbaka väljare i nästa val.

Ställd bredvid kaos kan den rådande ordningen bli oväntat trendig.

Den som vill bli riktigt stor i svensk politik gör nog bäst i att tänka på det.