Islam präglar nästan hela Mariams värld. Själv är hon en övertygad ateist, full av argument mot religionen.

Dem får ingen höra.

– Jag lever ett dubbelliv. Precis som många svenskar som växer upp i muslimska familjer.

Hon är nitton år. En filosofiintresserad student med pigga, glada ögon och en fullbokad kalender: plugg, extrajobb, föreningsliv. Föräldrarna är stolta över hennes fina skolbetyg och allmänna skötsamhet. Hon hjälper till massor hemma, med matlagning och att passa småsyskon.

Den perfekta dottern.

Om det inte vore för det där som Mariam tänker på nästan hela tiden. Det som sedan flera år är en så viktig del av hennes identitet, men som hon omöjligt kan prata öppet om. Mariam suckar på andra sidan kafébordet.

– Nu pågår fastemånaden ramadan. Då ljuger jag varje dag.

Hon heter inte Mariam egentligen. DN skriver inte vilken svensk stad hon lever i.

– Min familj hör inte till de strängaste muslimerna. De avskyr IS, och ger oss barn mer frihet än många andra muslimska familjer. Ändå är jag rädd att jag faktiskt riskerar våld om jag öppet kommer ut som ex-muslim.

Illustration: Jenny Alvén

Mariam vet flera före detta muslimer som kommit ut som ateister. Deras familjer har inte varit särskilt religiösa, ändå har reaktionerna varit ”det värsta man kan tänka sig”.

– Föräldrarna blir helgalna. Det har börjat med att de försökt övertyga sina barn att gå tillbaka till religionen, men så har det gradvis blivit mer hat och våld.

Sverige är ett segregerat land. I det miljonprogramsområde där Mariam bor är islam en stark norm.

Den moraliska grunden för alla handlingar byggs på skräck: du ska inte hamna i helvetet Mariam

– Islam är grunden för hela livet. I min familj, i min släkt och i de kvarter där jag bor. Idén att vara muslim har alltid varit det viktigaste. Det ska komma först, alltid: före att jag är kvinna, före att jag är svensk, före att jag är arab… före allting!

Islam var även norm i den kommunala grundskolan där hon gick. Mariam minns från lågstadiet hur en pojke som inte var muslim skämtade: ”när det regnar så är det Guds kiss, och när det snöar så bajsar Gud”.

– Han blev fullständigt utmobbad efter det. Man fick inte skämta så om Gud. Han blev tvungen att byta skola.

Muslimer i Sverige I Sverige förs inte statistik över religionstillhörighet. Därför går det inte att veta exakt hur många muslimer som bor i Sverige. Enligt statliga SST, Myndigheten för stöd till trossamfund, deltog år 2015 runt 140 000 människor regelbundet i den religiösa verksamheten i något av de svenska muslimska samfund som får statliga bidrag för sin verksamhet. Religionsforskare uppskattar ofta antal muslimer i Sverige till långt fler, runt en halv miljon. I november kom en uppmärksammad rapport från amerikanska Pew Research Center om islam i Europa, där andelen muslimer i den svenska befolkningen uppskattades till 8,1 %. Det betyder att det skulle finnas runt 800 000 muslimer i Sverige. Rapporten blev omstridd bland religionsforskare, bland annat eftersom den i gruppen ”muslimer” även tycktes räkna in icke-troende med familjebakgrund i muslimska länder. Källa: SST och Pew Researc Visa mer

Mariam tyckte också att pojkens tal var hädiskt, minns hon. Hon uppfostrades så. Gick i koranskola på helgerna, sög upp allt, lärde sig koranverser utantill. Det som gjorde störst intryck var alla berättelser om helvetet.

– Den moraliska grunden för alla handlingar byggs på skräck: du ska inte hamna i helvetet.

Helvetet? Sverige är ett av världens mest sekulära länder. Mariam vet att många svenskar har svårt att ta in idén om ett konkret helvete, där man i eviga plågor straffas för sina handlingar i jordelivet. Svenska kyrkan, där två tredjedelar av svenska befolkningen är medlemmar, talar sällan om helvetet. Och när svenskkyrkliga präster ändå gör det, blir helvetet ofta en abstrakt symbol för kärlekslöshet och frånvaro av gemenskap.

Så är det inte i Mariams hem. Där är helvetet ständigt närvarande.

– Från att jag var liten sa föräldrar, vänner och släktingar: det här är fel, och om du gör det så hamnar du i helvetet. När de pratar om andras snedsteg så kommer helvetet in hela tiden: ”Oh my God, vet de inte att de kommer att hamna i helvetet om de gör så?”

När Mariam var i sjuårsåldern tog föräldrarna hennes hand och höll den under vattenkranen, så att hett vatten brände henne.

– ”Är du inte rädd för helvetet?” kunde de säga. ”Känn då på det heta vattnet. Gör det ont? Tänk dig då hur svår helvetets eld kommer att vara då, när ditt skinn bränns gång på gång, för evigt.”

De vuxna sa: ”Gud kommer aldrig att låta dig vänja dig vid tortyren, så varje gång ditt skinn brinner ner, så kommer det att kännas som om det är första gången det händer. Det kommer att pågå för alltid.”

– Att höra det som barn… det skrämmer livet ur en. Det är jätteläskigt.

Illustration: Jenny Alvén

Mariam säger att hennes föräldrar inte är några dåliga människor. Tvärtom. De älskar sina barn, och månar om dem. Att skrämma barnen med skräckbilder av helvetet är logiskt och normalt i familjer som tolkar islam på det sätt som Mariams föräldrar gör.

– Det är inte mina föräldrar det är fel på, utan religionen.

När Mariam var fjorton år började hon bära hijab, den muslimska sjalen. Hon tänkte: Det här är mitt eget val.

– Men nu när jag ser tillbaka, så var det för att vara till lags. För att lyda.

Mariam lärde sig särskilt att lyda män.

– I hela mitt liv har det varit så. I första hand ska jag alltid lyda pappa. När han kommer hem ska jag duka fram mat till honom på bordet och sådant.

Vem säger att det ska vara så?

– Hela familjen. Det är normen i vår familj och i andra familjer där jag bor. Man får inte heller säga emot män.

Att bara läsa en bok av Dawkins innebär att gå Djävulens väg Mariam

Mariam började ifrågasätta. Allt mer. Hon var en läshungrig och filosofiskt intresserad högstadieelev. På biblioteket lånade hon böcker av religionskritiker som Christopher Hitchens, Sam Harris och Richard Dawkins.

– Mycket av den religionskritik jag läste var riktad mot kristendomen. Efter ett tag insåg jag: det här är ju giltigt även mot islam!

Hon gömde böckerna under sängen. Men en dag gick Mariams mamma in på hennes rum och hittade Richard Dawkins ”Illusionen om Gud”. Mariam blev konfronterad: ”Vad läser du, Mariam?”

– Jag ljög. Jag sa att boken handlar om att vara narcissist och tro att man är Gud, och att boken kritiserade det. Mamma nöjde sig med det.

Varför hade du gömt boken?

– Jag får inte läsa sådana böcker. Att läsa dem betyder att jag har tankar om att islam inte är rätt, och de tankarna kommer från Djävulen. Att bara läsa en bok av Dawkins innebär att gå Djävulens väg.

Mariam började må dåligt av att ta på sig sjalen varje morgon. Hennes tankar kretsade kring att hon ville slippa den. Samtidigt kunde den gamla helvetesrädslan ibland sätta klorna i henne.

– Men så en dag var det som att jag bara insåg: rädslan är irrationell. Jag har faktiskt inget att vara rädd för. Det var ett viktigt ögonblick. ”Jag är verkligen ateist”, tänkte jag.

Foto: Jenny Alvén, Anders Hansson

Hon tog av sig sjalen. Hennes föräldrar blev sårade och skämdes inför släkten. Mariam försökte lugna dem. Hon sa att hon inte kände sig redo att täcka huvudet nu, men att hon tänkte sätta på sig sjalen i framtiden. Hon pekade på släktingar som väntat till vuxen ålder, och som ansågs vara goda muslimer. Till slut accepterade föräldrarna.

– Så länge jag har på mig respektfulla kläder så klarar jag mig.

Vad betyder det, ”respektfulla kläder”?

– Kläder som inte är utmanande, som inte visar för mycket hud eller är för tajta. Så har det varit i hela mitt liv, att religionen styr vad jag får klä på mig. Som liten fick jag aldrig ta på mig klänning eller kjol, till exempel.

Mariam säger att hennes föräldrar av religiösa skäl var tveksamma till att låta henne simma på idrotten i skolan. Att pojkar och flickor skulle blandas med enbart badkläder på sig – det var emot islam, ansåg de.

– Pappa ville stoppa mig från simundervisningen. Så fick han reda på att det var svensk lag. Och då skaffade han en burkini till mig när jag var jätteliten.

En burkini är en muslimsk baddräkt som täcker hela kroppen, inklusive håret.

Var det många som hade burkinis?

– Nej. Men jag gick i en skola som dominerades av muslimer, så de flesta tjejer försökte täcka sig. De hade på sig typ shorts och t-shirts och stora tröjor. Killarna hade på sig vad de ville.

Jag hade känt mig så ensam, och försökt intala mig att det fanns andra som jag. Nu upptäckte jag att det faktiskt var så Mariam

De få tjejer som hade bikini på simningen blev ’slutshameade’, betraktade som slampor, berättar Mariam.

– Bikini sågs ner på. Det var inte alls normen. Folk talade illa om de tjejerna.

Gjorde du också det?

– Nej. Men jag sa inte heller emot. Och jag var ju muslim då, jag såg också ner på det: ”Vilka föräldrar låter sina döttrar ha på sig bikini, det är ju hemskt”, tänkte jag.

När Mariam till slut tog av sig huvudduken kände hon sig friare, men samtidigt isolerad. I hela sitt liv hade hon fått lära sig att man kan gå in i islam – men aldrig lämna religionen. Hon grubblade. Vem var hon nu, egentligen? Hon läste filosofi och psykologi, i jakt på svar.

En dag såg Mariam ett ord i en Youtubelänk som fick henne att studsa: ex-muslim.

– Jag hade aldrig sett det ordet förr.

Den som intervjuades i Youtubeklippet var Sarah Haider, en pakistansk-amerikansk kvinna som grundat organisationen Ex-Muslims of North America.

– Det var helt galet för mig att se Sarah Haider. Jag hade känt mig så ensam, och försökt intala mig att det fanns andra som jag. Nu upptäckte jag att det faktiskt var så. Jag såg hela intervjun, och tänkte ”SÅ KLART det finns andra som tänker som jag!”.

Mariam var sexton år. Att höra Sarah Haider klä främlingskapet inför islam i ord gjorde allt lättare.

Hon bockade av likheter mellan dem. Precis som Mariam hade Sarah Haider växt upp i ett muslimskt hem i ett västerländskt land. Liksom Mariam hade Sarah Haider i tonåren gradvis insett att hon inte trodde på Gud. Båda hade börjat bära slöja av eget val, och tagit av den när de läste mer om religionen. De hade reagerat starkt på den sexism de mötte i muslimska kretsar.

Det var en befrielse att upptäcka att Sara Haider fanns.

– Det hade känts så isolerat innan. I mitt huvud. Man känner att man är den enda som har dessa tankar. Och man känner jättemycket skuld för att man ljuger hela tiden.

Hungrigt började Mariam leta efter information om ex-muslimer. En av dem hon stötte på var somalisk-holländska författaren och debattören Ayaan Hirsi Ali.

– Jag hade hört talas om henne, när vi hade en tjejgrupp efter skolan på högstadiet. Läraren pratade om att hon drabbats av könsstympning. Men i skolan pratade de aldrig om att hon var ex-muslim.

De kämpar för ex-muslimerna I Sverige finns informella diskussionsgrupper på nätet där ex-muslimer kan mötas och prata. De håller kontakt via sociala medier och träffas ibland i hemlighet. Det finns även ex-muslimer som är öppna med att de lämnat islam. En av dem är debattören Omar Makram, som flydde Egypten efter att han hotats på grund av sin religionskritik. För ett år sedan fick han uppehållstillstånd i Sverige – men även här drabbas han av hot från svenska muslimer. I USA och Kanada finns sedan 2013 gruppen Ex-Muslims of North America (EXMNA), som vill bryta stigmat kring att lämna islam genom möten och opinionsbildning. Sarah Haider är en av EXMNA:s grundare. I Sverige har förbundet Humanisterna engagerat sig för ex-muslimers sak. I Mellanöstern och Nordafrika, där det ofta är förbjudet att lämna islam, kämpar människorättsorganisationer som Amnesty International för ateister som fängslats. Visa mer

Mariam minns att hon frågade sin mamma om könsstympning, när hon kommit hem från skolan. Finns det något i islam som säger att man ska könsstympa? Mammans svar blev en chock.

– Mamma sa… det finns ett ord på arabiska som heter sunna. Det betyder ungefär att Gud tycker att det är bra, fast det inte är ett måste. Som att män helst ska ha skägg till exempel. Mamma sa att det var samma sak med könsstympning, att Gud tycker att det är bra. Fast mamma tyckte att det var brutalt.

Så din mamma tog inte direkt avstånd från det?

– Nej. Hennes inställning var att om du gör det, så är du en bättre muslim. Min bror är omskuren, till exempel. Och om vi döttrar hade blivit könsstympade, hade vi varit bättre muslimer.

Det är ju egentligen haram, förbjudet, för kvinnor och män att vara tillsammans om de inte är släktingar Mariam

Jag träffar Mariam flera gånger i hennes hemstad. En gång ses vi på ett kafé. Det är inte okomplicerat att sitta ensam med en man som inte är hennes släkting.

– Om jag skulle gå på bio eller fika med en kille, och en vän till pappa skulle få syn på oss. Då skulle pappa få reda på det, och han hade konfronterat mig: ’Vad håller du på med Mariam, det här är inte acceptabelt!’

Har det med religion att göra, denna kontroll?

– Jag skulle säga det. Visst, det är även kulturellt – men religionen spelar så stor roll i kulturen att det ofta inte går att separera dem. Skulle jag pressa mina föräldrar och fråga ’Men varför får jag inte vara ute med en kille?’ – då skulle mamma ta upp Koranen och peka en vers. Det är ju egentligen haram, förbjudet, för kvinnor och män att vara tillsammans om de inte är släktingar. Egentligen får man inte skaka hand med det motsatta könet.

Illustration: Jenny Alvén

Mariam suckar. Hon är övertygad om att tanken att deras dotter skulle vara ateist aldrig ens har föresvävat hennes föräldrar.

– Det är så galet och så fel, i deras värld.

Är detta värre än om du exempelvis skulle vara gay och komma ut för dem?

– Ja. Att vara muslim är grunden till allt. Skulle jag vara gay, så skulle jag fortfarande kunna vara muslim. Fast en förvirrad syndfull muslim.

Faktum är att alla handlingar, enligt Mariam, skulle vara bättre än att göra just det hon har gjort. Det skulle exempelvis vara mer okej, i släktens ögon, att mörda någon eller att gå med i terrorsekten IS.

– Allt annat jag gör kan vara hemskt, och föräldrarna kanske skulle bryta kontakten. Men lämnar jag islam betyder det att allting har kollapsat.

● ● ●

Mariam är långt ifrån ensam i Sverige om att inte våga komma ut som ex-muslim, av rädsla för repressalier och att familjen ska frysa ut henne. De senaste månaderna har DN intervjuat flera unga svenskar i olika orter som skulle vilja berätta öppet om vilka de är – men som inte vågar.

De kommer från olika sorters familjer, med rötter i olika länder. En del har bott i Sverige i hela sina liv, andra är nyanlända. Alla känner främlingskap inför den religion de växt upp med. Alla vill vara anonyma. De har blivit skrämda när de inser hur föräldrar och andra i deras närhet ser på människor som dem.

Jag var tvungen att ljuga. För att skydda mig själv. Jag vet att pappa är en av dem som verkligen tror att man förtjänar att dö om man lämnar religionen Ahmed

23-årige ingenjörsstudenten Ahmed växte upp i ett muslimskt hem i en större svensk kommun. Han är en glad, utåtriktad kille som ofta talar med värme om sin familj, som har rötter i ett afrikanskt land. Men religionen förgiftar umgänget, menar Ahmed.

– Sedan jag var liten har mina föräldrar alltid tvingat oss barn att be varje dag och fasta under ramadan. För mig var det alltid en tråkig grej som jag försökte undvika. Varje gång jag frågade varför vi var tvungna, så sa de bara: ”För att det står så.”

För en tid sedan var Ahmed på besök i föräldrahemmet. Det var fredag. När familjen skulle till moskén för att be förklarade Ahmed att han inte tänkte följa med. När pappan kom tillbaka var han sur, och kallade till sig Ahmed för ett samtal.

De talade i två timmar. ”Är du muslim?” frågade pappan sin son. Ahmed svarade ja.

– Jag var tvungen att ljuga. För att skydda mig själv. Jag vet att pappa är en av dem som verkligen tror att man förtjänar att dö om man lämnar religionen.

Samtidigt kunde Ahmed inte låta bli att ifrågasätta de hårda regler som hans far propagerar för. Att döda någon för att hen inte längre tror på Gud tycktes som ett bisarrt hårt straff.

– ”Nej”, sa pappa då till mig, ”så strikt är det inte. Vi sitter med personen som vill lämna, diskuterar med honom. Och om han då fortfarande inte vill vara kvar, så dödar vi honom.”

Så du fick höra från din egen pappa att han tyckte att det var okej att döda en sådan som du?

– Precis. Och han var väldigt tydlig med att detta inte var något som man får ifrågasätta.

När Ahmed gick i högstadiet hade han själv en kort religiös period. Det var när han skickades till en lärogrupp om islam, som pappans vän ordnade.

– Vi var några pojkar i samma ålder som skulle lära oss om den islamiska historien. Vi bjöds på chips och hade intressanta diskussioner. Då tänkte jag: Jo, islam är nog sanningen.

Ungefär vid samma tid började Ahmed förstå att han var homosexuell. Han sökte information om vad islam sa om saken. Han hittade inte mycket i Koranen – däremot utsagor av imamer som sa att homosexualitet var en stor synd.

– Jag kunde inte få ihop islam med den här insikten om att jag var homosexuell. Så jag slutade alltmer att tänka på religionen.

Foto: Jenny Alvén/Anders Hansson

Det var inget jättesteg för Ahmed. Han hade alltid känt att religionen mest var en plikt som man gjorde för någon annans skull.

Vad skulle vara värst för dina föräldrar: om du kom ut som homosexuell eller om du kom ut som icke-troende?

– Som icke-troende. Om jag berättade att jag var homosexuell skulle de nog säga ungefär: Det här är dåligt – men det går att gömma. Det går att gifta sig med en kvinna och sedan inte tänka på det i hela sitt liv. Man kan jobba runt det. Men om man kommer ut som ex-muslim… då skulle det vara en skam för hela familjen. Hela grunden för livet skulle vara borta.

Ahmed flyttade hemifrån härom året. När han hälsar på i föräldrahemmet ber han med familjen.

– Vi ber som en grupp. Det skulle vara jättekonstigt om jag inte var med där.

Vad tänker du på under bönestunderna?

– Att det är något jag måste göra. Som en hyra man betalar, ett pris. För att fortsätta kunna ha kontakt med familjen.

Ahmed är ledsen över att han tvingas dölja en viktig del av sin identitet för familjen. Han grubblar över sätt att berätta sanningen om vem han är.

– Men det slutar alltid med att jag inser: Det spelar ingen roll vad jag säger. För dem är religionen det enda som är sant.

Precis som Mariam har Ahmed stundtals känt sig väldigt ensam med sina tankar om att lämna islam. Icke-muslimer i Sverige har ofta svårt att förstå, enligt Ahmed.

– De förstår inte hur strängt det kan vara i islam. För svenskar i allmänhet är det normala att man inte tror på Gud. Och det gör att de sällan kan relatera till min situation.

Jag tror det är bäst att inte säga öppet att jag lämnat religionen. Det är inte värt att ta risken Ahmed

Nätet har ofta blivit räddningen för att bryta känslan av isolering. Som tonåring hittade Ahmed chattforum där ex-muslimer världen över lättade sina hjärtan.

– En del av dem bodde i Saudiarabien och andra länder där det verkligen är tabu och olagligt att inte vara muslim. Det gav perspektiv. Så illa är det ändå inte för mig, här i Sverige.

Samtidigt tycker han att det svenska samhället är blint för religiöst tvång.

– När jag gick i grundskolan var det mer betoning på att det var okej att vara religiös. Att det var okej att ha slöja och att inte äta fläsk. Många svenskar förstår inte att det ofta handlar om tvång.

Som kille har Ahmed betydligt större frihet än sin lillasyster. Hon tvingades sätta på sig slöja vid tolv-tretton års ålder.

– Hon ville inte, men hade inget val.

Systern är mer påpassad än Ahmed. Hon får ständiga förmaningar och tillsägelser om att be. Religiöst färgade påbud kringskär hennes frihet.

– När hon var åtta år simmade hon mycket. Hon älskade det, och ville börja simträna. Men det fick hon aldrig för min pappa. Eftersom det inte fanns någon grupp med enbart tjejer ansåg pappa att det var fel.

Ahmed upplever ofta krockar mellan det demokratiska samhällets ideal och religionens ideal. Åtminstone som religionen tolkas i hans familj.

– En gång satt mamma och pluggade samhällskunskap. Det handlade om mänskliga rättigheter. En av dem var rätten att välja religion. Jag tyckte det var lite roligt.

Varför?

– För att hon läser det där – men samtidigt vet att det inte gäller i hennes värld. Man har inte frihet att välja religion, enligt henne och pappa.

Vad tänker du om framtiden?

– Jag tror det är bäst att inte säga öppet att jag lämnat religionen. Det är inte värt att ta risken. Om jag lämnar kanske de inte ser mig som en människa längre.

● ● ●

I Malmö bor imamen Salahuddin Barakat, som leder utbildningsinstitutet Islamakademin. Han har bland annat gjort sig känd för sina ställningstaganden mot antisemitism och förtryck.

Att lämna islam är en ”oerhört känslig fråga”, säger Salahuddin Barakat, när DN träffar honom i Malmö, i en paus under en konferens om tolerans och samarbete över religionsgränserna.

– Minsta tecken på acceptans för att människor lämnar religionen ses som att man hädar. Det är så pass hårt.

Imamen nickar eftertänksamt när han får höra om Mariam, Ahmed och andra unga svenskar som fått höra från sina familjer att straffet för att lämna religionen är döden.

– Man försöker göra allt man kan för att det inte ska normaliseras. Och det förstår jag. Jag vill inte heller att det ska normaliseras. Men man ska inte använda otillåtna medel, som att hota med död och liknande.

Enligt klassisk muslimsk rättslära är det dödsstraff på att lämna islam, säger Salahuddin Barakat.

– Men i Sverige år 2018 gäller inte det. Du har absolut ingen rätt att göra det, som förälder eller som någon annan.

När gäller det då?

– Inte i något land som det är nu. Inte heller i de länder där det bor många muslimer. Ingenstans finns egentligen en bra islamsk samhällsordning, med en hög nivå av muslimsk kunskap och bildning och en ledare som är rättvis.

Salahuddin Barakat säger att lämna islam är en ”oerhört känslig fråga”. Foto: Emil Langvad/TT

Salahuddin Barakat talar om det som i klassisk teologi betraktas som det muslimska idealsamhället, med en lärd, rättfärdig kalif som upprätthåller ordningen. I ett sådant samhälle skulle det vara dödsstraff på att lämna islam. Men nästan ingen skulle vilja överge islam i ett sådant samhälle, menar han.

– Varför skulle man vilja lämna sanningen, det som är självklart och tydligt?

Så varför skulle det behövas ett dödsstraff i ett rättfärdigt muslimskt samhälle, om nästan ingen vill lämna religionen? Salahuddin Barakat säger att det nog ändå skulle kunna finnas enstaka personer som får tankar om att lämna islam. I sådana fall skulle lärda imamer sätta sig ner och diskutera med personen som vill överge religionen, och försöka övertyga denne om att islam är rätt.

Om det i ett samhälle blir en massa avrättningar, då är man fel ute, menar Salahuddin Barakat.

– Syftet med de här stränga straffen är att de ska vara avskräckande. Det är filosofin bakom. Inte att de ska implementeras.

I ett sekulärt, demokratiskt samhälle som Sverige är det helt annorlunda. Salahuddin Barakat är tydlig med att han personligen inte skulle vilja stöta bort en släkting eller vän som lämnade islam.

– Jag anser inte att det är rätt väg att gå, på ett mänskligt plan. Hade jag haft någon i min omgivning som velat lämna islam, så hade jag velat finnas kvar, nära till hands. Ifall de en dag ändrar sig.

Samtidigt uttrycker han viss förståelse för föräldrar som hotar med drastiska åtgärder om barnen lämnar islam.

– Om du vet att ditt barn är på väg att slänga sig i en säker förstörelse, ett evigt helvete. Vad gör du då? Du gör allt för att stoppa det. I början kanske man försöker övertala. Om det inte funkar kanske man drar till med hot eller att man ska klippa banden, bryta kontakten.

I Koranen står det väl att tvång inte är tillåtet i religionen?

– Men det är inte applicerbart på att lämna islam. Det handlar om att träda in i religionen – då får man inte tvinga någon.

Det finns ingen förlåtelse för apostasi, att överge religionen. Allt annat faller inom Guds förlåtelse Salahuddin Barakat

En del som jag intervjuat tycker att det är orättvist. Vi har religionsfrihet i Sverige, men de upplever sig inte fria att öppet lämna islam. Vad tänker du om det?

– Jag tror att man måste skilja på den religiösa och den rättsliga dimensionen. Jag måste be fem gånger om dagen. Det är en religiös plikt – men det är ingen rättslig plikt som jag är ålagd att utföra som svensk medborgare. Jag kan inte straffas om jag inte ber.

På så sätt, menar Salahuddin Barakat, har de som lämnar islam religionsfrihet i Sverige. De kan inte straffas för det här i Sverige, under sin tid på jorden.

– Men de slipper inte straffet i efterlivet.

De jag intervjuat anser att straffet blir för hårt socialt. De upplever att de går sönder inombords för att de inte kan säga sanningen: de tror inte på Gud.

– Det är ett mänskligt fenomen. Ändrar du din politiska åsikt, eller byter du livsstil, riskerar du att uteslutas från dem du har umgåtts med tidigare. Folk som blir muslimer kan också uppleva det. Det är inget teologiskt. Det är en del av demokratin. Folk får göra som de vill. Vill människor sluta umgås med någon så har de rätt till det, säger Salahuddin Barakat.

Apostasi - att lämna religionen Apostasi betyder att man överger sin religion. Ordet kommer från det grekiska apostastes som betyder avfälling eller överlöpare. I konservativa tolkningar av islam, judendom och kristendom är apostasi en allvarlig handling. Många muslimska uttolkare anser än i dag att straffet för apostasi enligt klassisk islamisk lag är döden. I flera länder – som Iran, Saudiarabien, Qatar, Jemen, Malaysia, Afghanistan, Pakistan, Mauretanien och Somalia – är ateism ett brott som enligt lag kan bestraffas med döden. I Saudiarabien har dödsdömda apostater ibland fått straffet omvandlat till fängelse och piskning. I april i år skärpte Mauretanien sin lagen så att dödsstraff numera är obligatoriskt för den som lämnar islam eller hädar. Före religionsfrihetens genombrott i Sverige kunde avfall från kristendomen få sträng juridisk påföljd. Till 1873 föreskrev svensk lag att den som avföll från den evangelisk-lutherska läran skulle dömas till landsförvisning och förlust av egendom. Lagen tillämpades sista gången 1859. Källa: Nationalencyklopedin samt Amnesty International Visa mer

Att bryta kontakten med personer som lämnar islam kan ses som en sorts ”damage control”, enligt imamen.

– Man vill inte att de ska påverka andra. Att det här ska normaliseras. Jag kan förstå om man vill klippa banden – men jag skulle inte göra det. Jag tycker i stället att man ska bjuda in, och försöka påverka.

Vad tänker du då om de här kvalen som de genomgår, att de inte vågar vara öppna med hur de känner?

– Som teolog skulle jag säga: det är bra att vara uppriktig, men ni har inte fått alla svaren rätt. Sök igen.

Förstår du ungdomar som säger att det skulle vara lättare att komma ut som gay för sina konservativa religiösa föräldrar, än att komma ut som ateist?

– Ja. Det finns ingen förlåtelse för apostasi, att överge religionen. Allt annat faller inom Guds förlåtelse. Utomäktenskapliga relationer, homosexuella och heterosexuella, anses visserligen vara en synd – men Gud kan förlåta den synden, om han väljer att göra det. Det går inte med apostasi.

Att lämna religionen, säger Salahuddin Barakat, kommer med ett pris.

– Man får förstå att om man lämnar islam så kan man inte tro att allt fortsätter som vanligt.

76-årige Abd al Haqq Kielan konverterade till islam som vuxen. Foto: Jonas Lindkvist

Imamen i Eskilstuna stora moské, 76-årige Abd al Haqq Kielan, har själv en gång lämnat en religion. Han växte upp som Leif Karlsson, medlem i Svenska kyrkan. I tonåren gick han ur. Som vuxen konverterade han till islam och tog sitt nuvarande namn.

Abd al Haqq Kielan säger att man ”i princip inte” kan lämna islam.

– Men det är klart, om du slutar tro på en sak – då har du lämnat den.

Vad får dig att säga att man i princip inte kan lämna islam?

Abd al Haqq Kielan börjar tala om profeten Muhammeds tid, på 600-talet, när staten och islam var ett och samma.

– Religionen var under ständig attack från dem som i Koranen kallas de otrogna, de som försökte utrota muslimerna. Och om man då lämnade islam så lämnade man ju gemenskapen. Man var en femtekolonnare, helt enkelt. Ungefär som om ryssarna skulle invadera här, och någon skulle säga ”nej jag vill inte vara svensk medborgare utan jag går över till fienden”.

De jag intervjuat är chockade när de märker att deras egna föräldrar på allvar anser att straffet för att lämna islam är döden. De trodde att de levde i en mer tolerant familj. Vad säger du om det?

– Islam är otroligt tolerant. Men: det som står i Koranen, det står i Koranen. Och då blir det ju en tolkningsfråga.

Hur tolkar du då?

– Jag känner personer som har varit muslimer, och som blivit kristna. Och jag har inte träffat någon muslim som har traktat efter deras liv. Man har full respekt för dem.

Ändå är det också sant att det enligt islam är förbjudet att lämna religionen. Och straffet för detta är, enligt Abd al Haqq Kielan, döden.

– Regeln finns där. Och jag kan ju inte säga att den inte gör det. Jag har tolkat den så att den ursprungligen handlar om en krigssituation, när man överger sitt eget folk.

Jag har aldrig träffat på folk i den muslimska världen som avrättar folk för sådant här. Förutom i de mest extrema kretsarna, IS och så där

Även att lämna islam i Sverige i dag, år 2018, kan ses som ett svek mot sitt eget folk, enligt Abd al Haqq Kielan.

– Att vara muslim i Sverige, det är ingen högstatusgrej. Och att då säga: ”jag vill inte vara muslim” – då har man ju på något sätt tagit ställning mot sin egen familj och sin egen släkt.

Abd al Haqq Kielan ställer sig frågande till nödvändigheten att berätta och tala öppet om sin ateism, om man växt upp i en muslimsk familj.

– Varför måste man hela tiden ”komma ut” med saker? Om man vet att familjen absolut inte klarar det här. Varför känner man då behovet av att hävda sig själv?

Ändå kan Abd al Haqq Kielan i viss mån känna igen sig i de unga ex-muslimernas tvivel. Han var själv en grubblare när han som tonåring gick ur Svenska kyrkan.

Du lämnade Svenska kyrkan. De jag pratar med upplever att de inte kan lämna islam. En del är rädda för våld och att till och med bli dödade. Vad tänker du om det?

– Om mina föräldrar hade varit pingstvänner eller så, då hade det varit samma sak för mig. Kanske inte att jag skulle tro att jag hade släktingar som skulle slå ihjäl mig, men jag skulle ju ha hamnat helt utanför. Eller om man är med i Jehovas Vittnen och lämnar det, då blir man ju utstött. Alla i familjen tar avstånd från en.

Är det rimligt att det ska vara så, i ett fritt land? Ska man inte både få vara religiös och lämna religionen?

– Man kan inte begära det av andra. Man kan ge andra människor rättigheter, men man kan inte kräva rättigheter från andra på det sättet.

Abd al Haqq Kielan säger att man måste vara ”medveten om de sociala konsekvenserna” av sina handlingar. Men dödsstraff för att lämna islam är inte en aktuell fråga, menar han.

– Jag har aldrig träffat på folk i den muslimska världen som avrättar folk för sådant här. Förutom i de mest extrema kretsarna, IS och så där.

● ● ●

Men det finns faktiskt en rad muslimska länder där ateism är ett brott som kan bestraffas med döden. Iran, Saudiarabien, Qatar, Jemen, Malaysia, Mauretanien och Somalia är några av dessa.

DN:s Erik Ohlsson och Roger Turessen besökte Saudiarabien i början av 2018. Här är ett snabbmatsstånd med olika luckor för kvinnor och män, men personal och mat är densamma. Foto: Roger Turesson

2015 dömdes den palestinske konstnären och poeten Ashraf Fayadh till döden i Saudiarabien. Hans brott ansågs vara apostasi – att ha lämnat islam. Straffet omvandlades senare till 800 piskrapp och åtta år i fängelse.

I Egypten har regeringen under president Abdelfattah al-Sisi offentliggjort en nationell plan för att ”konfrontera och eliminera” ateism. Regeringstrogna tidningar hetsar mot ateister, och kallar dem fiender till nationen.

Hädelse eller blasfemi är ett brott som i Egypten kan straffas med fem år i fängelse. Det kan räcka med en Facebookstatus där man kritiserar profeten Muhammed för att bli gripen. De senaste åren har en rad ateister och religionskritiker fängslats.

Vid årsskiftet tog Egyptens parlament nästa steg, med ett lagförslag som ska göra det olagligt att inte tro på Gud, även om man inte aktivt kritiserar någon religion.

Förslaget att kriminalisera ateism applåderas av Egyptens högsta muslimska auktoritet, Al-Azhar-universitetet. Mohamed Zaki, en talesperson från Al-Azhar, beskriver ateismen som ett gift.

– Det är nödvändigt att straffa dem som blivit förförda av ateismen, säger han.

En rad ateister har flytt Egypten. Några har fått en fristad i Sverige. En av dem är Omar Makram, en egyptisk ex-muslim som bor i Stockholm.

Omar Makram hade ett bra liv i Kairo. Han var en 25-årig man med pengar, vänner och ett chefsjobb på ett rederi. Han hade växt upp i en konservativ sunnimuslimsk familj. I tonåren började han grubbla över religionen och tvivla. Gradvis insåg han: jag är nog inte muslim. Jag är ateist.

En vårdag satt han på ett kafé i Kairo med en kompis och delade med sig av sina religionskritiska tankar. Sällskapet bakom honom, en grupp män med långa skägg, lyssnade med ogillande miner när Omar Makram pratade om profeten Muhammed, högljutt och passionerat. Hur idiotiskt är det inte, sa han till sin kompis, att se upp till Muhammed och betrakta honom som ofelbar? En 600-talsprofet och maktspelare som gifte sig med en nioårig flicka – hur kan han vara en bra förebild för moderna människor? Dessutom var han ju krigsherre, för att inte tala om…

Här någonstans fick det skäggiga gänget nog. De reste sig och sa åt honom att hålla käft och inte tala illa om Profeten. Det du säger är olagligt, sa de. Om myndigheterna inte straffar dig kommer vi att göra det.

Omar Makram och kompisen flydde kaféet. Omar kände sig uppskakad. Fiket låg nära hans arbetsplats. Han gick ofta dit och var rädd att stöta på gänget igen.

Omar Makram fick asyl i Sverige på grund av förföljelsen i Egypten. Foto: Niklas Orrenius

När han anmälde hoten blev polismannen arg – på Omar Makram. Vi har lagar mot blasfemi i det här landet, sa polisen, och du kan hamna i fängelse för att ha förolämpat religionen. Plötsligt var Omar Makram en misstänkt brottsling, som i förhör pressades på sin syn på islam. Polismannen gjorde klart: Om han blev misshandlad av det skäggiga gänget vore det bara rätt och rimligt.

När Omar Makram till slut fick lämna stationen tänkte han: Jag kan inte bo kvar i Egypten.

Efter flera års kamp lyckades Omar Makram få asyl i Sverige på grund av förföljelsen i hemlandet. Vad han inte hade räknat med var att det även i Sverige kunde vara förenat med risker att öppet kritisera islam. De senaste åren har han fått flera dödshot från svenska muslimska extremister.

Jag hade inte insett att det fanns så många muslimska extremister i Sverige Omar Makram

Omar Makram får meddelanden med detaljerade beskrivningar om hur han ska misshandlas, blandat med förolämpningar. Omar är ”son till tusen grisar”, en ”hundfitta” och ”grisknullare” som ska ”brinna i helvetets eldar”.

– Jag hade inte insett att det fanns så många muslimska extremister i Sverige.

Hoten har stärkt Omars religionskritik. Han skriver debattartiklar i svenska tidningar, och har blivit något av en ledargestalt för ex-muslimer i Sverige. Han får ofta brev och meddelanden från ex-muslimer som inte vågar komma ut ur garderoben.

”Hej, jag är en ex-muslim som låtsas vara muslim…”. ”Hej Omar, jag lämnade islam för två veckor sedan, tog av mig slöjan och allt. Jag älskar friheten men mina vänner hatar mig nu.” ”Hey Omar, I’m an ex-muslim from Finland, good job”.

Omar Makram svarar så gott han kan. ”Hur kom du över din skräck för helvetet?”, undrar en nybliven ex-muslim. ”Genom att inte tro att det existerar”, svarar Omar.

”Jag har bott i Sverige i hela mitt liv”, skriver en ung kvinna, ”men det är svårt att vara en ex-muslim här”. Kvinnan berättar att hennes familj förväntar sig att hon ska be, fasta under ramadan och gifta sig med en muslimsk man. ”Jag känner mig kvävd.”

● ● ●

Kvävd är ett bra ord för att beskriva 18-åriga Mariams känsla inför religionen, och det starka grepp den har över familjen och över henne. Visst får hon studera på universitet – men familjen har gjort klart att hennes viktigaste uppdrag i livet är att gifta sig och så småningom föda muslimska barn till världen.

– Men jag vill inte bli hemmafru. Jag vill utforska världen.

Den 15 maj började ramadan. Under fastemånaden känns klyftan till Mariams muslimska släkt större än någonsin, tycker hon.

– Religionen är det enda alla pratar om. Man ska be hela tiden, det räcker inte med de fem bönerna om dagen. Man ska gå till moskén, man ska gå till släktingar… Jag ljuger och spelar med – och känner extremt mycket skuld under den här perioden.

Illustration: Jenny Alvén

Islam är sedan många år en del av Sverige. Hundratusentals muslimer lever här, och vi har hundratals moskéer och bönelokaler i vårt land. De människor som Mariam har närmast sig, dem som hon älskar – de är muslimer. Mariam vill inte beröva dem eller någon annan den glädje, mening och tröst som religionen kan skänka.

Men hon vill kunna vara öppen med vem hon är, utan att människor i hennes närhet säger att sådana som hon förtjänar att dö.

– Mamma anser att straffet för religion är döden. Hon säger det, tror på det i praktiken.

Tror du att ditt liv skulle vara i fara om det kom ut att du inte är muslim längre?

– Det är det som är så otäckt. Jag vet inte. I vårt gamla hemland i Mellanöstern så har jag släktingar som misshandlat andra för betydligt mindre grejer än det här. För att de anses ha dragit skam över familjen. Det finns vissa släktingar även här i Sverige som jag oroar mig för.

Jag vet många muslimska kvinnor som slutar med saker de älskar på grund av religionen. Flera blir bortgifta. Nästan alla accepterar sina öden Mariam

Mariam älskar det sekulära Sverige. Hon tvivlar på att hon ifrågasatt islam om hon inte växt upp här i stället för i familjens gamla hemland.

Samtidigt ser hon problem med det svenska samhällets ointresse för religion. Sekulära svenskar är ofta blinda för att religiöst förtryck frodas i Sverige, i vissa familjer och i vissa stadsdelar.

– Sverige vet inte hur man ska hantera religion.

Häromdagen berättade en ickemuslimsk svensk kompis för Mariam om sin arbetskamrat, en ung muslimsk kvinna som just hade börjat bära slöja. Arbetskamraten var ledsen. Hon hade alltid dansat mycket – men nu såg hon sig tvungen att sluta med dansen.

– För den svenska tjejen var det helt galet att ge upp det man älskar. För mig var det inget nytt. Jag vet många muslimska kvinnor som slutar med saker de älskar på grund av religionen. Flera blir bortgifta. Nästan alla accepterar sina öden.

I världens mest sekulära land finns religiösa bubblor, menar Mariam, där normen riskerar att bli förtryckande och där skeva ideal tillåts styra. Hon fick själv aldrig lära sig om evolutionsteorin i grundskolan, trots att hon gick i en vanlig kommunal skola.

– Vi hade ingen NO-lärare under hela skolgången. Det var alltid vikarier. En dag sa en vikarie: ”Enligt läroplanen ska ni lära er att evolutionen är sann, och här är en stencil på detta.” Och så var det en lapp med fem rader text. Så sa han: ”Men vi vet alla att det här inte är sant. Vi vet ju att Adam och Eva var de första människorna och att Gud skapade dem, som Koranen säger.”

Alla i klassen var muslimer. Alla höll med läraren, berättar Mariam. Evolutionsteorin var nys. Mariam tyckte också så. Det var innan hon börjat ifrågasätta religionen.

Hon tror inte att hon i längden kommer att stå ut med att leva i garderoben som ex-muslim. Hennes livsåskådning och kritik mot religionen är en så pass viktig del av hennes identitet. Hon drömmer om att sluta ljuga.

– Den bilden föräldrarna har av mig… det är inte alls jag, egentligen. Det gör jätteont att tänka på.

Föräldrarna älskar Mariam. Men skulle de få reda på hennes tankar om islam skulle de börja hata henne, det är hon säker på.

– Och det hatet skulle komma från att de älskar mig så mycket att de inte vill att jag ska hamna i helvetet.

Kan inte dina föräldrars kärlek till dig vara så stark att den kan överleva om du berättar att du lämnat islam?

– Alltså… nej. Så fort jag tar avstånd från religionen, och de upptäcker att jag också pratar öppet om det, så finns det ingen chans.

Illustration: Jenny Alvén

En anledning till att Mariam inte redan har kommit ut som ex-muslim inför sin familj är att hon är rädd att förlora kontakten med sina småsyskon. Hon tycker att föräldrarna hjärntvättar dem med sin strikta tolkning av religionen. Mariam vill visa småsyskonen att man inte måste vara muslim om man bor i Sverige, även om man växer upp i en muslimsk familj.

– Jag vill även nå ut till andra i Sverige som tänker som jag. Jag hoppas att de ska läsa det här och känna att de inte är ensamma.

Vi har samtalat i nästan tre timmar. Mariam har mycket mer att berätta. Hon säger att hon sällan hittar någon att prata med om de tankar som upptar så stor del av hennes sinne.

Men nu har det blivit dags att gå hem. Mariam ska plugga, hjälpa till med maten och ta hand om småsyskonen. Kanske står tv:n på därhemma, med den religiösa saudiska tv-kanalen Ikraq, där imamer ständigt talar om hur man ska vara en god muslim.

Mariam hoppas hinna smyga undan till sitt rum för att läsa i någon av sina förbjudna böcker.

– Böcker är nog det som bäst symboliserar den frihet jag inte har i dag. Att kunna läsa det jag vill, att kunna tänka och tala fritt och inte behöva trycka ner tankar.

Plötsligt skrattar hon till. Hon har kommit att tänka på något hennes mamma sa en gång: ”Tänk dig om alla fick lämna religionen, Mariam. Då skulle kanske inte islam finnas.”

– Och jag håller med. Då skulle kanske islam inte finnas.

Om reportern Niklas Orrenius är reporter på DN och skriver ofta om frågor som rör demokrati och medborgerliga rättigheter. Han är författare till boken ”Skotten i Köpenhamn”, som handlar om terrorism, extremism och yttrandefrihet. 2016 vann han Stora journalistpriset i klassen Årets röst. Visa mer