Eero Leinolle kelpaa mikä tahansa työpaikka. Leinoa on yksi kahdeksasta, joita Yle seuraa Elämää postin jälkeen -sarjassa.

Töitä on pakko saada. Jos joku kysyy kuka olen, sanon 47-vuotias työtön Ruskolta. Olen aiemmin tehnyt varasto- ja kuljetuslogistiikan töitä ja toiminut asiantuntija-tehtävissä.

Minut irtisanottiin lokakuussa 2014. Työvelvoite oli vuoden 2014 loppuun. Jäin melkein heti irtisanomisen jälkeen sairauslomalle. Koin, että minua ei tarvita enää mihinkään. Sairauslomalla jääminen tuntui erityisen pahalta, koska työvuosina ei niitä minulla juurikaan ollut.

Työsuhteeni päättyi huhtikuun lopussa 2015. Sain kertakorvauksena kuuden kuukauden muutosturvarahan. Se riitti lokakuun 2015 loppuun.

Menin VR:lle töihin 15-vuotiaana. Yrityksen nimi on vuosien kuluessa vaihtunut, mutta minä olen ollut saman työnantajan palveluksessa koko ikäni. Viimeksi työpaikkani nimi oli Posti.

Eero Leino 47-vuotias

koulutus: peruskoulu

ammattinimike: esimies

sama työnantaja koko työuran, nimi vaihtui VR:stä Postiin

asuu Ruskolla

Oli se irtisanominen aavistettavissa. Aamukahvipöydässä me mietimme mahdollisia irtisanomisia jo silloin, kun Itella osti VR Transpointin. Noin vuosi sitten suostuin alentamaan omaa palkkaani, kun sitä esitettiin. Tarkoitus oli, että olisin sillä voinut säilyttää työpaikkani. Turhaa oli sekin.

Kotona tuli istuttua sohvalla miettien, mitä olen saavuttanut. Mieleen ei tullut, että olisin tehnyt jotakin väärin. Olen kova tekemään töitä. Olen lähtenyt siitä, että työt tehdään niin kuin ne pyydetään tekemään.

Työhakemuksia olen lähettänyt 72 kappaletta. Minulle kelpaa ihan mikä vain. Olen hakenut niin perusmyyjän, varastomiehen kuin esimiehenkin paikkoja. Kertaakaan ei ole tullut kutsua haastatteluun.

Työn loppuminen tarkoitti minulle myös ammatin katoamista. Tällä hetkellä olen vain peruskoululainen. Olen opiskellut ja harjaantunut työn parissa, mutta minulla ei ole varsinaista peruskoulutusta.

Kuvat: Pekka Tynell /Yle.

Työttömiä on niin paljon, että työttömyys ei ole enää sellainen häpeä kuin joskus aikaisemmin. Ihmiset ymmärtävät. Sitä en tiedä, ymmärtävätkö ihmiset, kuinka vaikeaa työn saaminen on. Tuntuu toivottomalta, kun työhakemuksen kiitoskirjeessä sanotaan, että paikkaa hakeneita oli 330.

Tulevaisuutta ei voi enää suunnitella. Kaikki lapset ovat jo muuttaneet pois kotoa. Vaimon kanssa olemme miettineet, miten tulemme toimeen.

Muutimme vain muutama vuosi sitten omakotitaloon. Siitä on velkaa. Jos asiat menevät huonosti, pelkään joutuvani myymään kesämökin. Minulle se on ollut henkireikä, kun on voinut työntää pään pensaaseen.

Uskon, että saan työtä. Näen sen eteen niin paljon vaivaa. Haastatteluun pääseminenkin olisi jo puoli voittoa.