Kun hallitusohjelmasta sovittiin, arvostelin voimakkaasti valtion talouden tervehdyttämiseen liittyvää perälautaa, joka meni suhdannepoliittisesti ihan nurinkurisesti. Jos talous alkaa nousta, ryhdytään harjoittamaan aiempaa elvyttävämpää talouspolitiikkaa ja jos suhdanteet heikkenevät, heikkenemistä vauhditetaan lisäsäästöin ja veronkorotuksin. Tässä sitä nyt ollaan.

Kysyy keneltä taloustutkijalta hyvänsä kolmen miljardin sopeutuksen ajoituksesta suhdannepolitiikan kannalta, saa vastaukseksi, että se olisi suhdannepoliittisesti perin onnetonta. Se lisäisi työttömyyttä niin paljon, että tavoitellusta valtion talouden parantumisestakin toteutuisi vain osa, joidenkin mielestä ei juuri mitään. Tästä hyvänä esimerkkinä on Espanja, joka talouskriisin alkaessa teki kuten kehotettiin, leikkasi menoja ja korotti veroja saaden aikaan vain ennätyksellisen työttömyyden, mutta ei onnistunut pysäyttämään velkaantumista.

Kuvitellaan esimerkinomaisesti, että tuo säästö tehtäisiin irtisanomalla valtion ja kuntien palveluksesta 60 000 ihmistä huomenna. Tehdään tuollainen sopeutus miten tahansa, vaikka veroja korottamalla, se vastaa vaikutuksiltaan 60 000 hengen irtisanomista jostain.

Ensin säästyy kyllä tuo kolme miljardia, mutta valitettavasti noille 60 000 hengelle tarvitsee maksaa työttömyyskorvauksina vähän yli puolet tuosta säästyneestä summasta, sanotaan nyt vaikka 1,8 miljardia. Julkisen talouden säästö onkin vain 1,2 miljardia. Tuon 1,2 miljardia joutuvat säästämään irtisanottujen kotitaloudet. Parisataa miljoonaa jää saamatta pelkästään heidän maksamistaan arvonlisäveroista. Kuitenkin tuo ostojen väheneminen 1,2 miljardilla tuottaa lisää työttömyyttä ja niin edelleen.

Näin käy, jos suhdannekehitys on ennestään huono niin, etteivät työmarkkinat vedä. Hyvinä aikoina julkisen sektorin työpaikkojen määrän vähentäminen tarkoittaa työvoiman vapautumista muuhun käyttöön, huonoina aikoina se merkitsee pelkkää työttömyyttä.

Yleinen neuvo on, että huonoina aikoina ei pidä tehdä paniikkijarrutuksia, vaan rakenteellisia toimia, joilla luodaan edellytykset talouden tervehtymiselle pitkällä aikavälillä. Jos vähän oikaistaan mutkia, rakenteelliset toimet tarkoittavat, että nousukauden alkaessa nousu voi yltää korkeammalle, ennen kuin se taittuu työvoimapulaan.

Noiden säästöjen osalta Urpilainen on aivan oikeassa. Ei paniikkijarrutusta vaan pitkäaikaisia taloutta tervehdyttäviä rakenteellisia toimia. Sitten tarvittaisiin enää niitä rakenteellisia toimia, tai olisi tarvittu jo kauan sitten. Se tarkoittaa päätöksiä eläkeiästä, toimia sen eteen, että nuoret valmistuvat opinnoista työelämään nykyistä nopeammin, ylipitkien työttömyyskorvausten lyhentämistä, perhevapaiden punnitsemista, vuorotteluvapaata ja muuta sellaista. Ylipäänsä työn tarjonnan lisäämistä. Se tarkoittaisi koko sosiaalipolitiikan perkaamista niin, ettei se kannusta huono-osaisia työttömiksi.

Se tarkoittaa myös sote-uudistusta, jotta rakenteellinen haaskaus (ml. monikanavainen rahoitus) pienenisi; kuntauudistusta, jotta kasvun moottoreina toimivia kaupunkeja nyt ylipäänsä voisi hallita, ja niin edelleen.

Näissä rakenteellisissa uudistuksissa kolme viimeistä hallitusta ovat kaikki olleet varsin nössöjä, mistä maksamme kovaa hintaa. Oma pettymykseni kohdistui ennen kaikkea SATA-komiteaan, jonka piti saattaa sosiaalipolitiikka jälkiteollisen ajan vaatimusten mukaiseksi, mutta jonka toiminta sabotoitiin täysin.

Joku voi kysyä, miksi lisätä työn tarjontaa, kun on työttömyyttä. Empiirisesti tiedämme, että työn tarjonnan lisääminen lisää myös työpaikkoja. Erityisesti sitä työn tarjontaa tarvitaan, että taloudellinen nousukausi ylipäänsä olisi mahdollinen. Mutta mitäpä tuota selittämään, kun Juhana Vartiainen on selittänyt sen paljon minua paremmin. Lue se tästä. Erityisesti kannattaa katsoa, miten työttömyys Ruotsissa ja Suomessa on kehittynyt täsmälleen samalla tavalla, vaikka Ruotsissa on työn tarjontaa lisätty. Tarjonnan lisäys on mennyt siis suoraan työllisyydeksi, ei työttömyydeksi.

Yritysrahoitus pullonkaulana

Nyt pitäisi tehdä kiireesti jotain yritysten rahoitukselle. Rahaa sinänsä on olemassa enemmän kuin sitä pystytään käyttämään – keskuspankista saa sitä niin paljon kuin jaksaa kantaa – mutta olemme kieltäneet pankkeja rahoittamasta mitään sellaista, mihin sisältyy riskejä ja sitähän aitoon yritystoimintaan aina sisältyy. Tässäkin yksi tavoite – pankkien vakavaraisuuden turvaaminen – lyö poskelle toista.

Keskustan malli näyttää olevan tuhannet valtion kokonaan tai osittain omistamat pienyritykset (valtio menee omalla pääomalla sisään yrityksiin). Tanskan kasvurahaston malli on parempi. Valtion omistama kasvurahasto vivuttaa yritysrahoitukseen sisältyvän riskin itselleen, jonka jälkeen loppu yritysrahoituksesta kelpaa pankeille, eläkeyhtiöille ja kansalaisten sijoitusrahastoille. Mutta se ei siis tee noista yrityksistä valtion yrityksiä, vaan antaa niille lainaa. Erityisen huonosti ymmärrän keskustan mallissa sitä, miksi valtion pitäisi rahoittaa kasvurahastonsa myymällä tuottavaa valtion omaisuutta, kun se saa lainaa negatiivisella reaalikorolla.

En ole pitänyt ajatuksesta käyttää eläkeyhtiöitä elinkeinoelämän rahoitukseen. Riskien hallintamielessä niiden pitäisi sijoittaa ulkomaille, koska niillä on jo valtava maariski eläkemaksuissa. Olen joutunut muuttamaan kantaani tähän huomatessani, että meiltä puuttuu kotimaista pääoma, kun olemme niin tasa-arvoisia, ettei meillä ole wallenbergejä Suomessa. Pääomaköyhän maan on käytettävä eläkerahojaan, tai se maariski niiden eläkemaksujen puolella toteutuu.

Eräiden eläkeyhtiöiden oma pääoma ylittää selvästi säädetyn vakavaraisuusrajan. Sallittakoon tuon ylijäämän käyttäminen riskipitoisempiin sijoituksiin. Jos tuo riski osataan hajauttaa riittävästi, muutamasta väistämättömästä kämmistä huolimatta sijoitukset tuottavat paremmin. Eläkeyhtiöt voisivat perustaa investontirahastoja antamaan riskipitoisia luottoja kotimaisille kasvuyrityksille. Avattakoon pääsy noihin rahastoihin myös ihan tavallisille kansalaisille, joiden rahat nyt mätänevät pankkitileillä.