Jaderná elektrárna Dukovany. Foto Informační centrum JE Dukovany

Česko jde proti evropskému proudu – Německo a Francie reaktory zavírají, stavba nových se 2× až 3× prodraží a protáhne. Nové Dukovany by vstoupily na trh, kde už nebudou konkurenceschopné. Dukovany a Temelín dnes vyrobí necelou třetinu české elektřiny. V roce 2040 to má být víc než polovina. Očekává to státní energetická koncepce, schválená Sobotkovou vládou. Ke splnění tohoto cíle je třeba rozšířit jadernou elektrárnu Dukovany. Předchozí snahy státem kontrolovaného koncernu ČEZ postavit dva nové reaktory v jaderné elektrárně Temelín přitom ztroskotaly. Tendr byl zrušen v roce 2014 mimo jiné kvůli nejasným státním zárukám. Babišova vláda nyní znovu hledá cesty, jak nové reaktory postavit. Plán rozvoje jaderné energetiky počítá s investicí 250 až 300 miliard a preferuje ČEZ jako jediného investora. To ovšem odmítají jeho menšinoví akcionáři, kvůli riziku ekonomického fiaska dokonce pohrozili managementu žalobou. Vláda tak zvažuje rozdělení ČEZu na „čistou“ část s obnovitelnými zdroji a „špinavý“ uhelný a jaderný ČEZ, kde by měl stát stoprocentní podíl. Rozdělení by státu umožnilo investovat do jádra. Rozhodnout se má podle ministra průmyslu Tomáše Hünera ještě na jaře. Data Mezinárodní agentury pro atomovou energii ukazují, že hledání investora nejspíš nebude snadné. V Evropě a Spojených státech je jaderná energetika na ústupu, investice do stavby reaktoru jsou v této části světa v posledních desetiletích vzácné. Kdy se stavěly a odstavovaly jaderné reaktory Zelená značí začátek stavby, oranžová plánovanou stavbu, červená odstavení reaktoru. Velikost kruhu udává výkon reaktoru.

Období 1955 - 1986 Období 1987 - 2000 Období 2000 a později Kliknutím vyberte elektrárnu.

Data: postavené a odstavené reaktory z IAEA via Rosamund Pearce, plánované reaktory WNA Plánované reaktory jsou v mapě pouze v případě, že je známé datum začátku stavby, i kdyby nebylo definitivní. Očekávaný rok začátku konstrukce je orientační údaj, v řadě zemí jsou plány výstavby v rané fázi nebo se mohou změnit. Z toho důvodu na mapě nenajdete připravované nové bloky jaderné elektrárny v Dukovanech. Západní svět zažíval boom jaderné energetiky v šedesátých a sedmdesátých letech dvacátého století. V té době Spojené státy a země západní Evropy rozestavěly téměř tři stovky civilních reaktorů. Po havárii v Černobylu se ale rozvoj mírového využití jádra téměř zastavil: v devadesátých letech se mezi západními zeměmi pustila do stavby reaktoru pouze Francie. V následujícím desetiletí rozestavělo po jednom nukleárním bloku Finsko (2005), Francie (2007) a Slovensko (2009). Všechny tři jsou zatím nedostavěné. Dnes prožívá atomovou horečku srovnatelnou s šedesátými lety na Západě Asie. Mezi velmocemi jaderné energetiky – Ruskem, Indií, Jižní Koreou a Čínou – začíná ta poslední dominovat. V současnosti má v provozu čtyři desítky reaktorů a staví nebo se chystá stavět dalších sedmdesát jaderných bloků. „Jaderné elektrárny dnes staví převážně státy, které se rychle industrializují, mají dostatek kapitálu a jejich elektroenergetika zvládne spuštění takto velkého zdroje energie,“ vysvětluje Jan Osička z Mezinárodního politologického ústavu Masarykovy univerzity. „Vedle nainstalovaného výkonu jsou klíčové multiplikační efekty,“ pokračuje Osička. „Ze stavby reaktoru totiž těží například vědecké instituce nebo těžký průmysl, který se tak dostane na vyšší úroveň.“ Tři krize: Three Mile Island, Černobyl a Fukušima Do poloviny osmdesátých let se celosvětový výkon jaderných elektráren každoročně zvedl přibližně o desetinu. Po havárii Černobylu se na dvě desetiletí růst jaderné kapacity téměř zastavil. Černobyl je nicméně jen jednou z příčin. Na Západě známější a pro atomový průmysl podstatnější byla vážná havárie americké elektrárny Three Mile Island z roku 1979. Po ní se zpřísnily bezpečnostní regulace, což nastartovalo trend, který trvá dodnes: vyšší investiční náklady a průtahy stavby. Mimochodem, jediné dvě elektrárny ve východním bloku, které se začaly stavět po Černobylu, jsou český Temelín a slovenské Mochovce. Konstrukce Temelína začala v roce 1987; první blok začal dodávat elektřinu v roce 2000, druhý o dva roky později.

Zdroj: CarbonBrief pod licencí CC BY-NC-ND 4.0. Data: IAEA Téma bezpečnosti jaderné energetiky se vrátilo v roce 2011 po katastrofě v japonské Fukušimě. Tentokrát ovšem havárie neznamenala jen omezení výstavby, vedla k předčasnému odstavení řady reaktorů. Ve stejném roce spustili Němci Energiewende, energetický obrat. Rozhodli, že do roku 2022 budou odstaveny všechny reaktory, stornovali plány na ty budoucí a přeorientovali se na obnovitelné zdroje. Ty mají do roku 2050 vyrábět osmdesát procent německé elektřiny. Fukušima Němcům posloužila jako startovní výstřel pro změny, které připravovali od devadesátých let. Klíčovou roli hrála dohoda vlády a provozovatelů atomových elektráren o jejich postupném konci už z roku 2002, známá jako Atomkonsens. Fukušimská havárie nicméně přidala ambicióznější cíle, včetně rychlého odstavení jádra. Podle odpůrce jádra Mycle Schneidera se orientace na obnovitelné zdroje vyplatí už teď. „V USA, kde jsou k dispozici nejlepší data, stojí výroba z jaderných reaktorů v průměru 35 dolarů za megawatthodinu,“ uvedl v rozhovoru pro týdeník Respekt. „To je jen provoz, tedy náklady na výrobu a údržbu již hotového a zaplaceného reaktoru. U nových bloků by cena byla samozřejmě mnohem vyšší, aby se zaplatila stavba. Kvůli tomu se také u dvou ze čtyř nově chystaných amerických reaktorů stavba zastavila – náklady se vymkly kontrole a dodavatel, firma Westinghouse, vyhlásil bankrot.“ „Vedle toho máte solární zdroje, kde se investoři spokojí i s 20 dolary za megawatthodinu. Pravda, to se týká velkých parků v arabské poušti, ale tyto náklady rok od roku klesají. V USA už se dostávají pod 35 dolarů, tedy pod úroveň, o níž jsem mluvil u existujících jaderných bloků, které tím pádem už ztrácejí konkurenceschopnost,“ dodává Schneider. Reakce na havárie a ekonomické komplikace je vidět také na podílu jádra na celosvětové produkci elektřiny. Jádro bylo na vrcholu v polovině devadesátých let – v době, kdy se do sítě připojily jaderné elektrárny rozestavěné před Černobylem, kdy většina reaktorů byla ve středních letech. Tehdy z jádra pocházela téměř pětina celosvětové produkce. Od té doby jeho podíl vytrvale klesá.

Zdroj: CarbonBrief pod licencí CC BY-NC-ND 4.0. Data: IAEA Francie, Spojené státy, Spojené království: napodobí Německo? Podobné rozhodnutí jako Německo čeká řadu dalších zemí. Především ty, které se v šedesátých a sedmdesátých letech spolehly na jádro. Při obvyklé padesátileté životnosti reaktoru to znamená, že teď začínají dosluhovat a je nutné přemýšlet, jak získávat elektřinu v dalších desetiletích. Celosvětově největší a také nejstarší jaderný park mají Spojené státy. Francie zase z jádra donedávna získávala tři čtvrtiny vyrobené elektřiny. Jenže právě Francie v minulých letech odstavila velkou část své atomové kapacity a s výjimkou problematického francouzského Flamanville (viz níže) nestaví nové. „Ve srovnání s tím německým je francouzský jaderný průmysl více podporován veřejností a žije v mnohem větší symbióze se státními orgány. Německou cestu tak Francouzi zvolí pravděpodobně až v okamžiku, kdy to bude finančně nebo politicky výhodné,“ upozorňuje Jan Osička. Zmíněná Areva po havárii ve Fukušimě přerušila práce na rozestavěných reaktorech, dodnes se jí nepodařilo žádný z nich zprovoznit. Následné finanční problémy firmu přivedly téměř ke krachu, zachránila ji francouzská vláda integrací s dalším energetickým gigantem Électricité de France. Další konstruktér atomových zařízení, americký Westinghouse, takové štěstí neměl: při stavbě šesti nových amerických reaktorů se vyčerpal a zkrachoval.

Česko: kam po uhlí? Podobné rozhodnutí čeká také Česko. Nejprve bude muset zavřít část uhelných elektráren, které nesplňují ekologické cíle Evropské unie. „Zavřené uhelné elektrárny nám jádro nahradit nepomůže, na to přijde příliš pozdě,“ říká Jan Osička z Mezinárodního politologického ústavu Masarykovy univerzity. „V tomhle období pravděpodobně dojde k poklesu vývozu elektřiny až na nulu, nebo dokonce mírný dovoz. V závislosti na podobě regionálního trhu s elektřinou bude možné případnou chybějící kapacitu doplnit plynovými nebo obnovitelnými zdroji.“ V současné době Česko vyváží téměř pětinu vyrobené elektřiny. Další potíž nastane v roce 2035, kdy s největší pravděpodobností doslouží Dukovany. A právě k tomuhle datu požaduje energetická koncepce spuštění nových reaktorů, které by je dokázaly přinejmenším nahradit. Pokud ovšem mají nové bloky skutečně dodávat elektřinu „už“ za sedmnáct let, je třeba začít je připravovat co nejdříve. Celý proces – od počátku schvalování po zapojení do sítě – totiž běžně zabere dvě desetiletí. Příklady tří evropských zemí ukazují, že v posledních letech se navíc podstatně prodlužují. Třetí blok severofrancouzské elektrárny Flamanville se začal stavět v roce 2007, dokončen měl být o pět let později a stát měl 3,3 miliardy eur. Po sérii komplikací a výrobních vad bylo spuštění několikrát odloženo. Aktuální termín je konec roku 2018, cena vyrostla na 10,5 miliardy eur. Také u finské elektrárny Olkiluoto se náklady zvedly trojnásobně. Třikrát se protáhla i stavba, z pěti na současných čtrnáct let, a na spuštění se stále čeká. Poslední rozestavěnou atomovou elektrárnou v Evropě jsou slovenské Mochovce: zakonzervovanou stavbu z osmdesátých let vláda oživila v roce 2008 a energii mělo dodávat do pěti let. Zatím se stavba protáhla na deset let a cena se zvedla na dvojnásobek. Prodražování a prodlužování konstrukce není u nukleárních konstrukcí nic výjimečného: data Mezinárodní agentury pro atomovou energii ukazují, jak se v západních zemích délka stavby postupně zvyšovala.