Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

VELFERD: Kjære Anne-Grete Strøm-Erichsen. Jeg vil gjerne ha deg med på en liten hverdagshistorie.

Tenk deg at du for 6 år siden fikk tarmkreft. Operasjonen gikk fint og du fikk påfølgende cellegiftbehandling for å ta knekken på eventuelle rester av kreften. Etter dette gikk du til kontroll hvert halvår i fem år. Rett før femårsperioden var over begynte du å få magesmerter som minnet mye om hvordan du kjente det fem år tidligere.

Smertene ble etter hvert så intense at du ble innlagt tre ganger. Like mange ganger ble du avspist med forklaring om at det var magevirus, spising av appelsin og forstoppelse som følge av vanskelig fordøyelig mat. Det måtte en turnuslege til for å henvise deg til en PET-scan. Da var det blitt mai og vår og hele syv måneder siden du begynte å ane uråd.

DET VAR ET tilbakefall. Et residiv som det kalles. PET-scan avslører slikt enkelt og greit, men i Norge har vi ikke tatt oss råd til å anskaffe slike i samme omfang som i eksempelvis Sverige og Danmark. I tillegg kunne legene fortelle at dette kunne de sett på bildene dine fra november.

Tilbakefallet så litt vanskelig ut også, så du skal få en FLOX-kur. I første omgang fire runder. Det betyr at du to påfølgende dager hver 14. dag skal få cellegift. Da vet du hva du skal gjøre de neste to månedene.

I pasientinformasjonen finner du blant annet følgende om bivirkninger: Sårhet i munn og svelg, kvalme, fall i blodverdier, håravfall, tretthet, sårhet i øynene, diaré, nummenhetsfølelse og følsomhetsforandringer.

Og bakom lurer kreften.

DET BLE IKKE fire runder. Det ble tretten, pluss utsettelser fordi formen din ikke var god nok. Da har det gått over tredve uker med virkelig dårlig form. Ordet «kvalm» har fått en ny betydning. Å jobbe har overhodet ikke vært mulig, så nå er du blant de langtidssykmeldte. IA-avtaler og pisk for å få deg i arbeid er ikke akkurat hva du trenger nå.

Siden du opplever at det ikke kommer noen forslag til hva som skal skje videre fra legenes side, ber du selv om å få en «second opinion» fra et annet sykehus. Det får du, og rett over nyttår får du melding om å stille opp på Radiumhospitalet. Endelig ser det ut til at det kan bli en operasjon, og du aner slutten på ditt helvete. Sånn går det ikke. Du skal få tretti strålebehandlinger først. To behandlinger daglig i tre uker.

I HELE DEN perioden du nå har kjempet mot kreften, mot bivirkninger, mot depresjon, mot alt som du trodde skulle knekke deg, har du vist at du er tøff. Kreft tar tid, ett år går fort. Tar kreftene dine. Kreftene du vil kjempe videre med.

Da kommer slaget du ikke trodde var mulig i dagens Helse-Norge. Du får brevet som gjør deg mer svett og kvalm og utilpass enn alle cellegiftskurer og strålebehandlinger har klart så langt. Brevet fra NAV.

«NAV har registrert at du nå har vært sykmeldt i mer enn 39 uker. Retten til sykepenger opphører etter ett år. For deg opphører retten til sykepenger 9. mai. Om du er usikker på om du er tilbake i arbeid innen den tid, er det viktig at du planlegger framover, slik at du ikke risikerer å stå uten inntekt. Du kan søke om Arbeidsavklaringspenger som vanligvis utgjør 2/3 av lønn eller sykepenger. Lønn over 453 846 kroner tas ikke med i beregning.»

For deg betyr det at du går ned til omtrent halv lønn. Maksdatoen er absolutt. Må ikke være så lenge syk vet du vel. Du får heller selge leiligheten eller huset eller bilen.

JEG SYNS IKKE det er riktig at man i denne situasjonen får den tilleggsbelastningen det er å få halvert lønna. Sykdomsbelastningen er belastning nok, for ikke å si mer enn nok.

Med enkle grep hadde både du, og noen hundre andre, sluppet å gruble på om de hadde klart seg, ikke bare helsemessig, men også økonomisk.