Veldig ambisiøst på veldig lang sikt. Akkurat det vi ikke trenger. | Andreas Slettholm

7. juli 2019

Ola Elvestuen har ifølge Dagbladet lansert et av verdens strengeste klimamål. Ned Alley / NTB scanpix

Det er verre å kutte en fugl i hånden enn 2050 på taket.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Hei og velkommen til en setning du neppe har sett på trykk før: Norske politikere er altfor opptatt av fremtiden.

Det er sant, like fullt.

Velferdsstatens bærekraft om 50 år? Tema for statsministerens nyttårstale. Frykten for sorteringssamfunnet? Hovedbegrunnelse for innskrenkningene i abortloven. Og hvordan norske klimautslipp skal måles om 31 år? Der går krangelen i regjeringen nå.

Normalt blir politikere kritisert for kortsiktighet, så det blir jo galt åkke som, vil politikere si.

Men det er bare på overflaten det er en motsetning mellom korte perspektiver og å rette blikket for langt frem i tid.

For årsaken til at folk kommer drassende med fremtiden, er alltid realpolitisk og nåtidig.

Det ulne «sorteringssamfunnet», for eksempel, spiller effektivt på science-fiction-aktige dystopier som gjør kristen etikk lettere å svelge også for ikke-religiøse.

Foruten Erna Solbergs generelle bekymring over statsfinansene, kan hennes bønn om flere barn forstås som statslederens drøm om optimistiske og livslystne undersåtter, demonstrert gjennom hyppig yngling. I andre sammenhenger blir fremtidsscenarioet for velferdsstaten brukt som argument for å kutte i velferdsytelser eller redusere innvandringen.

Og utslippsreduksjon på lang sikt er klimatryllekunstnerens triks for å lede oppmerksomheten vekk fra de stusslige resultatene her og nå.

Brutalt og ærlig

I Jens Stoltenbergs selvbiografi, som kom for et par år siden, er det særlig to minneverdige passasjer. Begge er gode fordi de på brutalt og ærlig vis illustrerer problematiske tenkemåter i norsk politikk.

Det ene handler om EØS-avtalen, som Stoltenberg innrømmer å ha skjøvet foran seg for å gjennomføre upopulære, men nødvendige endringer. Den andre handler om klima, der politikere stadig setter seg ambisiøse mål de ikke klarer å nå.

«Når datoen nærmer seg og vi ser at det blir vanskelig, slutter vi å snakke om dette målet, og setter i stedet nye mål enda lenger frem. Slik har vi bedratt oss selv flere ganger,» skriver Stoltenberg.

Ikke i nærheten

Solberg-regjeringen representerer intet brudd med denne tradisjonen.

Klimaforliket fra 2012 skulle gi utslipp i Norge i 2020 på mellom 45,5 og 47,5 millioner tonn CO₂. Det var et ganske edruelig mål som Norge har fullstendig mislykkes i å nå.

De siste tallene sier tvert imot at klimagassutslippene går opp.

Regjeringen har i mellomtiden festet blikket på 2030. Målet er lovfestet og greier: Utslippene skal ned 40 prosent, hvilket skulle bety totalutslipp på et sted mellom 30 og 35 millioner tonn.

Dette blekner dog mot klimaminister Ola Elvestuens (V) evangelium i Dagbladet i forrige uke. Avisen smalt til med at den sindige totningen lanserte «et av de strengeste klimamålene verden har sett».

Såpass høylytt var smellet at Erna Solberg (H) rykket ut og presiserte at hun slett ikke forsto målene på samme måte.

Kuttene skal være på 90–95 prosent i 2050. I Elvestuens utlegning skal dette gjelde innenlands. Da kan vi regne oss frem til at norske utslipp skal være under fem millioner tonn. Om 31 år, altså.

Lettere, ikke vanskeligere

Uansett ganske ambisiøst, eller hva? Njæ.

2020-målet innebærer at utslippene må ned fra 52,9 til 47,5 millioner tonn. Drøyt ti prosent på ett år, altså. Sannsynligvis er dette helt på grensen til hva som er mulig.

Det vil trolig innebære en kraftig økning i drivstoffavgiften, sterkere subsidiering av elektrifisering, avvikling av store anleggsprosjekter, kraftige restriksjoner på flyreiser og sterk økning av CO₂-avgiften på industri, også innen olje.

Slike endringer over natten vil ha store konsekvenser for norsk økonomi.

Åpenbart er det mye lettere da å sette et mål så langt frem i tid at man fort kan være død når fasiten er klar.

Norge er som en rørlegger som lover å fikse en lekk vask med stadig flottere materialer stadig lenger frem i tid.

Ikke målene som har manglet

Disse langsiktige målene er ikke helt uten mening. 2030-målet er knyttet til den nye klimaavtalen med EU. Den gir all grunn til å håpe på større måloppnåelse denne gangen. Parisavtalen var også et stort fremskritt.

Men det er ikke mangelen på ambisiøse mål langt frem i tid som har vært problemet i norsk klimapolitikk. Det er evnen til å nå dem.

Dersom regjeringen hadde satset alt på å få til ti prosent utslippsreduksjon i løpet av neste år, ville Norge dessuten vært langt bedre rustet til å nå både 2030- og 2050-målet.

Men så lenge målene der fremme erstatter heller enn å supplere de kortsiktige, virker de langt på vei mot sin hensikt.