Ikke skyld på middelalderen

Ole Jørgen Benedictow

23. juli 2013 16:56 Sist oppdatert 23. juli 2013

Det var ikke straffbart for kvinner å ha seksuell omgang utenfor ekteskapet i middelalderen, skriver professor Ole Jørgen Benedictow. Illustrasjonsfoto: kopi av Osebergskipet. NTB Scanpix

Dommen i Dubai har ingenting å gjøre med middelalderens samfunn og rettspraksis, ei heller med vestlig modernitet.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

I Aftenposten 20. juli kommenteres på lederplass dommen i Dubai over Marte D. Dalelv, som anmeldte voldtekt og ble dømt til fengsel i 16 måneder for å ha hatt seksuell omgang utenfor ekteskap.

Det vises til utenriksminister Espen Barth Eide som i samme avis påpeker at «Dubai befinner seg i en langt mindre moderne tidsepoke når det gjelder lovgivningen». Og det tilføyes i lederen: «Her går tankene snarere til middelalderen.» Dette er fullstendig misvisende.

Da statsminister Jens Stoltenberg i sin tid karakteriserte æresvoldtekt i Pakistan som middelaldersk (15.03.05) og fikk støtte for dette av et bystyremedlem i Oslo fra Høyre (17.03.05), tok Aftenposten inn en kronikk der jeg som professor i middelalderhistorie fikk anledning til å redegjøre for middelalderens juridiske realiteter i seksualsaker.

Kronikkredaktøren ga den tittelen «Den baktalte middelalderen» (20.04.05). Det framgår av anmeldelser av Ulf Andenæs og Unni Wikan av bøker om æresdrap i muslimske land i Aftenposten 29. oktober 2008 at den fortsatt var i levende minne, men i de senere år er baktalelsen igjen blitt vanlig.

Vitneføre kvinner

Om vi av praktiske grunner holder oss i hovedsak til norsk middelalder, og mer direkte til Dubai-saken, så gjelder følgende: Lagtingslovene fra vikingtid til Magnus Lagabøtes landslov, som kom i 1270-årene og sto lite endret fram til 1600-tallet, kjenner ikke æresvoldtekt eller æresdrap. De kjenner bare voldtekt og drap.

Ole Jørgen Benedictow, professor emeritus, IAKH, UiO

Voldtekt er en særdeles alvorlig forbrytelse, det er ubotamål, niddingsverk, med dødsstraff, og all straff gjelder bare menn. Om voldtekten ikke er vitnefast eller åpenbar, «men kvinnen påstår seg voldtatt og sier fra samme dag, skal en full jury av de 12 klokeste menn dømme etter det som de synes er mest sannsynlig og etter den parts forklaring som de finner sannheten nærmest».Kvinner er altså vitneføre og troverdige også i slike saker, når bevisforholdene ikke er sikre og lagretten må bruke skjønn. De er aldri siktet i slike saker.

Islamsk rettstradisjon

Det var ikke straffbart for kvinner å ha seksuell omgang utenfor ekteskapet i middelalderen. Det er utelukkende straffbart for menn og det er utelukkende menn som bøtelegges. De eldste bevarte bøteregistrene er fra slutten av middelalderen og bekrefter at praksis fulgte landsloven.

Om en mann har seksuell omgang med en gift kvinne, har ektemannen etter landsloven krav på full mannsbot (som ved utilsiktet drap), og halv mannsbot «om han finner en mann hos sin mor, datter eller søster, om de ikke har ektemenn».

Les også Tror Dalelv ble benådet for å beskytte Dubais renommé

Det gjelder altså allment etter landsloven at kvinner ikke straffes og bøtelegges for seksuell omgang utenfor ekteskapet, og den gjaldt til ut på 1600-tallet, lenge etter middelalderens avslutning. Dommen i Dubai har ingenting å gjøre med middelalderens samfunn og rettspraksis, og heller ikke med vestlig modernitet.Den har alt å gjøre med islamsk rettstradisjon. Islamsk og vestlig rettsforståelse har helt forskjellige kulturforankringer og utviklingshistorier. Dommen i Dubai bygger på moderne islamsk rettsstenkning og har sin egen modernitet.

Så må man forholde seg til det, ta sine forholdsregler og inngå de nødvendige avtaler med muslimske stater om norske innbyggeres straffbarhet i slike saker, gjerne også inklusive frivillig utenomekteskapelig seksuell omgang og utveksling av kyss eller kjærtegn, og å holde hender i offentlighet.

At et samfunn der god privat erotikk og også kjærtegn i offentlighet er strengt straffbart skulle være et «ferieparadis», slik Aftenpostens lederskribent formulerer seg, er tankevekkende.

Ikke samme retning

Det er vanlig, slik utenriksministeren synes å gjøre, å anta at alle sivilisasjoner eller kulturkretser utvikler seg i samme retning og mot den samme modernitet. Det strider mot all seriøs sammenlignende sivilisasjonsforskning.

De forskjellige sivilisasjoner har sine egne grunnforutsetninger i form av verdier og normer og historiske erfaringer som former menneskenes atferd og derfor samfunnsutviklingen. De har derfor sine egne utviklingsrytmer og -faser, og ulike egenskaper for tilpasning til modernitet i vestlig forstand.

Den europeiske sivilisasjonen har sin begynnelse omkring 500 v.t., den islamske rundt 630 v.t. Det skulle bety, ut fra utenriksministerens tankegang og under forutsetning om samme utviklingstakt, at islamske stater i dag befinner seg omtrent i samme sivilisasjonsfase som Vesten omkring 1870, lenge etter tidlig moderne tid og langt inne i moderne tid i den europeiske kulturkretsens historiske periodisering. For de fleste historieinteresserte vil ulikheten være slående.

Andre rytmer og faser

Samfunn bygget på islamsk tro og kulturtradisjon har mange åpenbare fellestrekk og til det hører sterk konservatisme og vilje til forankring i koranen og andre grunnleggende islamske skrifter og tilknyttede sharialover.

Det gir sterk forankring i islamsk rettstenking som er høyst ulik Vestens med dype forankringer i antikk kultur, romerrett og germansk rettstenkning. Islamske samfunn har derfor aldri hatt renessanse eller opplysningtid i vestlig forstand. Islamsk sivilisasjonsutvikling har andre rytmer og faser basert på egen kulturforankring

Les også Dubai-dommen omtales over hele verden

Muslimske land synes langt på vei å ha til felles svak utviklingskraft mot modernitet i vestlig forstand og svak evne til å forme stater med høy verdiskapning, sterk rettsstat og demokrati. De viser sterk evne til å fastholde og utdype islamske verdier som premisser for det gode og riktige liv og for samfunnsbygging.Det kan ikke diskuteres i form av sant og usant, rett eller galt, men det kan diskuteres i form av virkninger og ansvar for sine valg og sine liv. Det blir derfor også tankevekkende når Aftenposten rapporterer (19.07) at ikke-vestlige innvandrere, især med muslimsk bakgrunn som det kan synes, ikke ønsker at de eller barna deres skal bli for norske, klart preget av norsk kultur og mentalitet.

Det vil over tid endre innholdet i de kollektive atferdsmønstrene som summerer seg opp i utformingen av det norske samfunnet og dets utviklingsretning og utviklingskraft.