KommentarDette er et debattinnlegg. Innlegget gir uttrykk for skribentens holdninger. De er ikke AC/DC, Metallica eller Foo Fighters. Rent kommersielt er således ikke The Jon Spencer Blues Explosion (JSBX) en stor, kommersiell fisk som alene vil trekke tusenvis av fans til Telegrafbukta. Det er like fullt et kultband av dimensjoner, og de er fortsatt noe av det tøffeste man kan se der ute, iallfall om man liker rock fremført med gitar, trommer og vokal.

For undertegnedes del er de utvilsomt noe av det aller beste som kom ut av hele nittitallets rockscene, til dels gjennom et knippe helt fantastiske plater, men også for hva de gjorde på scenen.

Mitt første møte med Jon Spencer var i 1989 på den fantastiske platesjappa Rock Shop, på Aker Brygge i Oslo. På spørsmål til mannen i kassa om han hadde noe å anbefale, i tillegg til den bunken jeg hadde tatt med meg til kassa, ga han meg to skiver. Den ene var EP-en «Blew» av det da ukjente bandet Nirvana. Den andre var «Dial 'M' for Motherfucker» med Jon Spencers band, det Washington DC-baserte Pussy Galore.

Mens Nirvana skulle ta en hel verden med storm, forble Pussy Galore et undergrunnsfenomen. Året etter kjøpte jeg skiva «Historia De La Música Rock», som inneholdt låten med den innbydende tittelen «Eric Clapton Must Die». Jeg var i ekstase. Pussy Galore var uhyre kompromissløst, og de var et stilmessig ganske forvirrende band, der de samplet rap fra Public Enemy og covret Willie Dixon, The Rolling Stones og kunstrock fra Einstürzende Neubauten.

Men det var en vill avart av blues og punk som hele tiden lå i bunnen, en avgreining i musikken jeg i mine sene tenår forbandt med døll gubbemusikk, der bl.a. Eric Clapton og Reidar Larsen var de ehh... «fremste» eksponentene på norsk radio.

Men det var først på midten av nittitallet det skulle bli skikkelig fart på sakene for Jon Spencer. Han hadde allerede rukket å tiltrekke seg en del oppmerksomhet med Pussy Galore og deres beryktede konserter (der de andre bandmedlemmene skulle bli mer kjent i band som Chrome Cranks, Royal Trux og Sonic Youth), og ikke minst gjennom bandet Boss Hog, i lag med sin smellvakre og svært ofte mæææget lite påkledde kone Christina Martinez. Begge to så i det hele tatt mer ut som fotomodeller for et italiensk klesmerke enn det de var, nemlig kronisk dedikerte rockere.

Da de flyttet til New York, og han startet trioen JSBX, startet snøballen å rulle. Etter to glimrende studioskiver og en singelsamler på det teftsterke énmannsselskapet Crypt Records (drevet av den klin gærne eksentrikeren Tim Warren, som ingen band holdt ut med i lengden) signerte JSBX kontrakt med ultrahippe Matador, og det skulle ikke gå lang tid før de var på alles lepper.

Plutselig var de på forsiden av engelske musikkaviser, og de toppet festivalplakater over hele Europa. Samtidig spydde de ut skiver, i form av både singler, fullengdere og spenstige sideprosjekt. Og deres viktigste misjon: Ta bluesen tilbake fra dølle gubber og pakke den inn i den umoralske, skitne og grove innpakningen den i utgangspunktet var ment å være i.

Jeg var helfrelst på dette bandet, som jeg fortsatt glatt plasserer på pallen over 90-tallets beste rockband, og milevis over Nirvana, som jeg indirekte ramlet over samtidig. I mine ti år med platesjappe her i Tromsø solgte, pushet og tvang jeg folk til å kjøpe skiver med JSBX. Jeg var så fan at det tenderte til å være diagnostisk.

Antallet solgte skiver over disk passerte over 2000 en gang før nedleggelsen i 2004. Ergo velger jeg å tro at det var noen som også likte det de hørte, at de ikke bare prøvde å være grei med meg. Og jeg fikk heldigvis sett dem live flere ganger, både på festival og på klubb.

Det var et rocksjokk av en annen verden. At en trio, med to gitarer, theremin og ingen bass (som sine forbilder i The Cramps), og en formidabel trommis som ser og høres ut som han har tenkt å slå i hjel trommene i hver takt, klarer å lage så mye innbydende lurveleven, er en sann fryd.

JSBX ble dessverre lagt på is en gang midt på 2000-tallet, der de bare gjorde sporadiske konserter, men de tre medlemmene fortsatte likevel å være produktive hver for seg. Ikke minst Jon Spencer og hans 50’s rockabilly-inspirerte band Heavy Trash som ga ut tre knallsterke skiver.

Å måtte avlyse en utsolgt klubbkonsert i Tromsø med nettopp Heavy Trash (på grunn av dødsfall i familien til Spencer samme dag som konserten skulle gå av stabelen; årsaken var mer enn forståelig) er min største nedtur som konsertarrangør, selv om alle forstod hvorfor.

Og derfor er det selvsagt svært gledelig å se at JSBX nå er klare for Tromsø. De burde være en perfekt match for Bukta, som med dette har gjort sin mest spennende og beste booking på lang tid, vurdert ut fra egen smak.

Nå ville tilfeldighetene det til at jeg skulle få sett dem i San Francisco i slutten av 2012. De var fremdeles akkurat like energiske, farlige, nådeløse og underholdende som de var på nittitallet. Takk og lov. Jeg hadde ikke orket at det ikke skulle være bra.

Følg Egon på Twitter