Финляндия наша. Друзья РФ в Евросоюзе 21 апреля 2015, 12:39

В финскую правящую коалицию может войти ультраправая пророссийская партия

Термін «фінляндизація» був витягнутий з історичних анналів завдяки Збігневу Бжезінському, котрий зауважив, що конфлікт на Сході України мав би бути зведеним нанівець за фінським сценарієм, тобто шляхом поступок Росії і колаборації із нею. Однак не один лише Бжезінський згадував це поняття. «Незлим тихим словом» поминали фінляндизацію далеко і від Києва, і від Вашингтону. Робили це самі фіни чи, принаймні, деяка частина місцевого істеблішменту – та, котра занепокоєна політикою президента Саулі Нійністе та прем’єра Александера Стубба. На жаль, із проведенням 19 квітня парламентських виборів приводів згадувати фінляндизацію у «країні Суомі» значно побільшає.

Для кращого розуміння ситуації – декілька попередніх зауважень. Згідно із результатами виборів, чинний прем’єр Стубб мусить піти у відставку. Національна коаліційна партія, яку він очолює, програла вибори, опинившись на другому місці. За фінським законодавством право на висунення кандидатури очільника уряду має партія-переможець. В даному разі це – «Фінський центр» і його лідер Юха Сіпіля, якому прогнозували посаду прем’єра ще задовго до виборів. І колишній, і майбутній прем’єри дотримуються приблизно однакових поглядів у питаннях зовнішньої політики, тож небезпека полягає не в заміні одного гравця на іншого. Насправді все дещо складніше, і ми спробуємо у цьому розібратися.

Стубб і Сіпіля – доволі помірковані, обережні у висловлюваннях політики. Обидва люблять вдаватися до розмито-дипломатичних висловлювань, які мають одночасно демонструвати і солідарність із курсом ЄС, і певну лояльність до Кремля. Питання санкцій ними трактується так: Фінляндія є частиною Євросоюзу, а відтак поділяє його погляди на українську ситуацію і на економічні методи впливу на Росію. Однак при цьому не можна не визнати, що відмова від співпраці з РФ боляче б’є по фінській економіці, тож принаймні торгувати з Росією варто, бо це «наш сусід, з яким ми підтримуємо добрі стосунки», зауважує, зокрема, Сіпіля.

Для характеристики «Істинних фінів» достатньо було б однієї-єдиної їхньої прокламації. Ця партія виступає за приєднання Фінляндії до Росії

Майже те саме зазначає і президент Фінляндії Саулі Нійністе – найбільш прямолінійний представник фінського топ-менеджменту. «Росія як велика держава залишається нашим сусідом, і ми завжди будемо сусідами Росії. Сусідство – це реальність при будь-якій погоді», – говорить він. До певних реверансів перед Кремлем вдається і Александер Стубб – він свого часу підтримав проект російсько-фінського консорціуму «Fennovoima» з побудови атомної електростанції «Ханхіківі-1». За це Стубба розкритикував і звинуватив у «фінляндизації» країни лідер місцевих «зелених» Вілле Нійністе, який, до речі, доводиться президенту країни рідним небожем.

Але такі політики, як Нійністе-молодший, на жаль, залишаються у меншості. Хоча на цьогорічних виборах очолюваний ним «Зелений союз» дещо наростив м’язи, набравши 8,5% голосів, що дозволяє йому посісти у парламенті п’ять додаткових місць. Однак «зелені» – лише на п’ятому місці у загальному рейтингу, тож їх навряд чи покличуть формувати коаліцію. На другому й третьому місцях з зовсім невеликим розривом розташувались Національна коаліційна партія Стубба (18,1%) та партія «Істинні фіни» (17,6%). Четверте місце – за соціал-демократами, їхній результат - 16,5%.

Ядром майбутньої коаліції буде, зрозуміло, партія-золотий призер. Тобто «Фінський центр». Кого запрошуватимуть центристи у партнери по коаліції? Партія Стубба відпадає – вважається, що прем’єр не виправдав економічних сподівань фінів, а тому новий очільник уряду не стане плямувати своє реноме тісними політичними зв’язками зі старим. Відтак лишаються тільки два можливі претенденти на утворення коаліції – соціал-демократи та «Істинні фіни». Скоріше за все, саме ці сили (під егідою центристів) і сформують парламентську більшість. Саме в цьому і полягає небезпека, адже «Істинні фіни» – ультраправа партія, дещо подібна до французького «Національного фронту», годованого з руки Москви.

Для характеристики «Істинних фінів» достатньо було б однієї-єдиної їхньої прокламації. Ця партія виступає за приєднання Фінляндії до Росії. Несподівано високий рейтинг «Істинних фінів» можна трактувати як перемогу шлунка над розумом – ерзац-націоналісти обіцяють виборцю збільшити пенсії та стипендії, розробити систему підтримки сільгоспвиробників, обмежити потік мігрантів. Оскільки уряд Стубба не поліпшив економічну ситуацію, відтік електорату до популістів, які беруться значно підняти рівень життя, є прогнозованим. І водночас – абсолютно незбагненним, якщо взяти до уваги історію Фінляндії, починаючи з другої половини ХХ століття.

Радянська Росія двічі атакувала Фінляндію – у 1939-1940 та 1941-1944 роках. Згадувати ті війни стало дуже популярним в Україні – вони, мовляв, демонструють, як маленька і слабка країна знайшла в собі доволі сили духу, аби протистояти озброєному до зубів монстру. Протистояти і виграти у цьому двобої. Проте виграш дістався фінам надто дорогою ціною. Згідно із Паризькою мирною угодою від 1947 року, Фінляндія була змушена передати частину території СРСР. Плюс виплатити агресору репарації у сумі $300 млн. Плюс проголосити Аландські острови демілітаризованою зоною.

Однак і це ще не все. Було б перебільшенням говорити, що у 40-х Фінляндія відстояла свій суверенітет, навіть вдавшись до значних поступок. З моменту завершення Другої світової війни і до 1991 року країна перебувала під диктатом та контролем Москви. Під тиском СРСР Фінляндія відмовилася від фінансової допомоги США (Плану Маршала), а всі призначення найвищих посадових відбувалися виключно за згодою радянського партійного керівництва. Фінляндія не могла дозволити собі співпрацю з НАТО, з її бібліотек вилучалася література, визнана «антирадянською». Це був період часткової свободи слова і відсутності вільних виборів. Тягар залежності країна скинула лише з розпадом СРСР.

Здається, це було доволі нещодавно – якихось 23 роки назад. У 1995-му Фінляндія вступила до Євросоюзу, щоб розвиватися і зростати разом із провідними країнами західної демократії. Проте тяжіння до російського чоботу на 24-му році її незалежності чомусь переважило здоровий глузд. Лідер «Істинних фінів» Тімо Сойні волає про дружбу й братерство з Росією, про необхідність більш тісних «особистих» контактів з Путіним, що не заважає йому, однак, залишатися депутатом Європарламенту. Бажання його партії перетворити країну на провінцію РФ мало б глибоко шокувати фінів, але цього чомусь не сталося.

В разі утворення парламентської коаліції між центристами Сіпілі, соціал-демократами та «Істинними фінами» проросійськість фінської зовнішньої політики посилиться в рази. Хіба що Юха Сіпіля (який, до речі, позицінує себе як прихильник руху до НАТО), зуміє приборкати своїх союзників і триматиме «Істинних фінів» на короткому повідку. Решті Європи (й Україні зокрема) доведеться лише спостерігати за розвитком подій у Фінляндії, покладаючи надію на те, що уроки історії рано чи пізно будуть засвоєні.