Unei fete din jandarmerie i-a fost ruptă șira spinării.

Doi jandarmi au fost omorâți.

Zeci de jandarmi au fost răniți.

Polițiștii SIAS au fost atacați la Spring Time.

Dintr-un camion se descărcau cocktailuri Molotov.

Protestatarii au forțat intrarea în muzeul Antipa.

Iohannis a cerut continuarea violențelor.





Sunt minciunile esențiale, toate susținute oficial la un moment dat, unele abandonate, altele încă prezente în documente oficiale.

Împreună, toate minciunile astea ar fi trebuit să compună narațiunea oficială a protestului din 10 august – care să justifice preluarea totală a puterii de către Liviu Dragnea.

Din fericire, mulțimea din stradă a fost și mai pașnică, și mai înțeleaptă decât a crezut Liviu Dragnea.





Însă e acum limpede: protestul din 10 august ar fi trebuit să fie echivalentul incendierii Reichstagului în 27 februarie 1933.

10 august 2018 ar fi trebui să fie echivalentul acelor zile din decembrie 1989 când Ion Iliescu a inventat teroriștii.

10 august 2018 ar fi trebuit să fie echivalentul lui 13 iunie 1990.





Toate minciunile de mai sus, toate intoxicările fuseseră pregătite pentru a fi lansate încă înainte ca protestul să înceapă. Aproape că nici nu mai conta ca realitatea să le verifice: ele erau un fel de self-fulfilling prophecies. Ajunge să anunți isteric, în conferințe oficiale de presă, că un protest va fi violent, ajunge să înghesui mulțimea ore in șir, ajunge să o sufoci cu gaze, ajunge să o lovești brutal & indistinct – pentru ca, de la un punct încolo, tragedia să se declanșeze. Ar fi, de fapt, un miracol să nu se declanșeze.

Și nu s-a declanșat.





Știm cum ar fi trebuit să arate narațiunea lor.

Acum e rândul procurorilor să documenteze cine au fost naratorii – și cine personajele vinovate.

Și să transforme narațiunea în dosare.





L-am auzit pe șeful de jandarmi Cucoș declarând: „N-am făcut altceva decât să îmi iubesc țara”.

Știți care au fost cele mai frecvente ultime cuvinte ale naziștilor condamnați la Nurnberg?

„Iubesc Germania”.





Poate că aveau de gând să își iubească țara cu premeditare, de vreme ce și-au ascuns numerele de identificare de pe căști sub benzi adezive.





Încă puțină iubire din asta – și ne-ar fi hăcuit în masă.





Însă, de data asta, au învins cei neînarmați. Fără să ne strigăm iubirea în conferințe de presă, fără să ne cucoșim cu ea, am avut grijă unii de alții. Ne-am salvat, la propriu, unii pe alții. Și exact așa vom salva și România de scelerații care o conduc.

Pentru că putem. Acum, după solidaritatea noastră din seara aceea îngrozitoare, știm sigur: putem.