Primăvara aceasta se împlinesc 6 ani de când, la recomandarea și după demersurile organizațiilor din Coaliția pentru Universități Curate (CUC), drepturile studenților sunt prevăzute și recunoscute de un Statut al studentului aprobat la nivel național (prin OMECTS nr. 3666/2012), aplicarea lui fiind obligatorie în toate universitățile din România.

Anual, ANOSR (Alianța Națională a Organizațiilor Studențești din România) publică un raport național privind respectarea prevederilor Codului drepturilor și obligațiilor studentului, așa cum tehnic este denumit Statutul studentului, document de sinteză ce reflectă perspectiva organizațiilor studențești asupra implementării și respectării drepturilor studenților din universitățile din România. Raportul pentru anul universitar 2016-2017 cuprinde răspunsuri ai reprezentanților studenților din 18 universități de stat ce funcționează în 12 centre universitare: Alba-Iulia, București, Cluj-Napoca, Constanța, Galați, Iași, Oradea, Petroșani, Sibiu, Suceava, Târgu Mureș și Timișoara).

Concluzia generală a raportului ANOSR:

Deși se observă anumite progrese în respectarea drepturilor studenților în universitățile din România, mai sunt încă multe capitole unde e nevoie de îmbunătățiri.

Citind comunicatul, am devenit curios și am ajuns să răsfoiesc toate cele 34 de pagini ale raportului și, cu pixul în mână, mi-am dat seamă de un paradox pe care îl voi explica și demonstra în rândurile de mai jos.

După decizia ministrului Valentin Popa al Educației de reducere a zeci de locuri bugetate din cele mai prestigioase universități din România, catalogată chiar și de membrii comunității noastre drept un atac ce pare a fi o subminare a culturii democratice, universitățile din Consorțiul Universitarea (Universitatea din Bucureşti, Universitatea Babeş-Bolyai in Cluj-Napoca, Universitatea de Vest din Timişoara şi Universitatea „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi) s-au declarat persecutate politic și au adoptat diverse forme de grevă japoneză. Câțiva studenți au venit și ei alături. Pe bună dreptate, căci decizia ministrului afectează în cea mai mare măsură, ce să vezi, tocmai acele universități ai căror rectori nu au semnat scrisoarea de susținere a candidaturii sale la funcția de ministru.

Au tot dreptul să se declare persecutate politic, nu asta am de gând să comentez, ci să fac totuși o paralelă între discursurile acestor rectori și situația din universitățile lor. Sigur că da, sunt cele mai performante, au tradiție, rezultate și aspectele pozitive sunt destule în ceea ce le privește, dar din punct de vedere administrativ se confruntă cu niște balauri de care studenții se tot plâng pe la colțuri, prin senatele universitare și în consiliile facultăților, dar și în raportul publicat de ANOSR.