Există repere simbolice, clipe cruciale, care definesc o epocă şi o mentalitate. Oricum am privi lucrurile, spațiul politic este esențial unul al simbolurilor. Scriu aceste rânduri in memoria Monicăi Lovinescu şi a lui Virgil Ierunca, membri ai Comisiei Prezidentiale pentru Analiza Dictaturii Comuniste din România, figuri paradigmatice ale spiritului civic-liberal: „Poate că aspectul cel mai frapant al posteritații comuniste este inocentarea ideologiei şi a partidelor care, in numele comunismului, au practicat ceea ce in cazul nazismului a fost denumit ‘crimă impotriva umanității’. Incurajați de placida indiferență a ‘maselor largi populare’, fostii comunişti, vechi tovarăşi de drum sau oameni de convingere pur şi simplu–revizioniştii–isi articulează din ce in ce mai limpede un tip de discurs care fie separă net ideologia marxist-leninistă de practica partidelor care s-au reclamat din ea, fie reabilitează insăşi politica acestor partide”. (H.-R. Patapievici, “Politice”, Ed. Humanitas, 1996, p. 205) Raportul Final al CPADCR, ale carui concluzii si propuneri au fost prezentate de Preşedintele României, Traian Băsescu, in sesiunea comună a camerelor Parlamentului din 18 decembrie 2006, a reprezentat şi va continua să reprezinte opusul negaționismului şi al revizionismului. A fost o onoare pentru mine să colaborez la scrierea „Introducerii” la Raport cu Monica Lovinescu şi cu H.-R. Patapievici.

Toti membrii CPADCR, fără excepție, şi-au asumat Raportul Final in spiritul şi litera sa. Una din urmările Rapotului Final a fost democratizarea accesului la arhive. De asemenea, SRI a trebui să predea sute de mii de dosare către CNSAS. A fost adoptată legea imprecriptibilitatii crimelor impotriva umanitătii fără de care tortionarul Visinescu nu ar fi putut fi condamnat. Da, regimul a fost ilegitim si criminal si gratie Raportului Final există azi un consens asupra acestui lucru…

Tin sa multumesc ici platformelor on online Hotnews si Contributors, lui Cristian Pantazi, Lucian Popescu si Dan Tapalaga pentru a lor constanta, consecventa si neabatuta solidaritate. A contat imens pentru noi, cei de atatea ori calomniati, demonizati si maculati, faptul ca acesti jurnalisti onesti au fost de partea adevarului in lupta impotriva obscenelor minciuni totalitare. Nu au fost multi ca ei, le multumesc din suflet!

Am incercat să răspund de câteva ori unora dintre autorii volumului revizionist, pe alocuri chiar negaționist, „Iluzia anticomunismului”, arătând că dictaturile comuniste nu au fost legende, iele, naluci, ci sisteme intemeiate pe planuri genocidare, pe resentiment social, pe diabolizarea grupurilor umane desemnate drept „inamic obiectiv”. Au incercat să obțină controlul total asupra minților si trupurilor umane. Din pacate, nu doar neo-gauchistii români, dar si modelele, inspiratorii lor intelectuali din Occident, par imuni la documentatia irefutabile privind crimele comuniste. Citiți-i pe Slavoj Zizek ori pe Alain Badiou si veți fi de acord, cred, cu mine. Când Zizek afirmă senin că este nevoie de o „reluare a gestului leninist”, mă infior. Mai apar si si dublele standarde, reacțiile panicate ale unor „inspectori ai corectitudinii istorice”, nostalgiile socialiste gen Lionel Jospin, mai este vorba si de frontul internațional anti-globalizare care cuprinde tot felul de maniaci ai anti-„imperialismului”, fundamentalisti religiosi, antisemiți deliranti etc

A condamna comunismul presupune un veritabli travail de deuil, o asumare/explicare/identificare a complicităților din trecut, dar mai ales o demontare sistematică a relațeiei dintre ideologie si teroare. Or, gândesc eu, aici este sursa rezistenţelor la o asemenea condamnare morală: sunt prea multe schelete in dulap, prea multi politicieni de vârf din Vest au fost marxisti, maoisti, marcusieni, trotkisti, guevaristi in 1968 pentru a fi fericiti că se ajunge la o asemenea indispensabilă dezbatere. Credeti-mă, cunosc intelectuali occidentali care consideră că tonul regretatului Aleksandr Iakovlev din cartea sa „A Century of Violence in Soviet Russia” apărută la Yale University Press in urmă cu câțiva ani este prea strident, prea acuzator, etc Nu mai vorbesc de absurditațile debitate despre mine, si nu doar in România. Există chiar in Basarabia un domn care susține că tatăl meu i-a torturat familia in perioada 1940-1941. Să spun doar că tatal meu nu a călcat pe meleagurile natale (s-a născut la Soroca in 1913) intre 1930 si 1956 (când a vizitat-o pentru două săptămani pe batrâna sa mamă).