Sînt aproape șase luni de la alegerile parlamentare, iar singurele două partide care par netulburate și relativ sigure pe ele sînt PSD și UDMR. Restul continuă un proces greoi de asimilare a rezultatului și de stabilire a unei strategii de viitor.

PNL e înaintea unui congres care, deocamdată, nu promite decît să instituționalizeze senzația că avem de-a face cu un masiv partid-moluscă incapabil să își asume o identitate și, pe alocuri, o coloană vertebrală. Nici unul dintre posibilii candidați pentru președinția partidului nu dă semne că ar avea curajul unei viziuni care să inspire și să dea speranțe membrilor și militanților. În fapt, deși ar trebui să fie lămuritor, congresul PNL va fi cel mai probabil încă o etapă în tranziția către nicăieri a liberalilor.

Sfîșiați între istoria partidului și datele demografice care arată că, încet-încet, PNL se transformă într-un partid al localităților mici, marcat de un nesănătos dezechilibru regional al rezultatelor, liberalii își pun absurd speranțele în președintele Klaus Iohannis. Ignoră astfel faptul că șeful statului a fost doar pentru scurtă vreme liberal cu acte și că nici domnia-sa nu stă chiar bine în sondaje. În eventualitatea în care președintele va dori un al doilea mandat, absolut nimic nu îl împiedică să renunțe la PNL sau să treacă partidul în plan secund, dacă strategia o va cere. Și mai e ceva. Primul tur al alegerilor prezidențiale din Franța a arătat destul de clar că „marele partid de dreapta” poate fi ignorat cu seninătate de electorat. Asta e o lecție atît pentru președinte, cît și pentru liberali.

Teoretic, beneficiarii dezorientării liberale ar trebui să fie de găsit în USR, partid care, la rîndu-i, se pregătește de un congres. Însă USR suferă o criză de creștere, iar dezbaterile cu privire la viitorul partidului au ceva nedefinit care te face să te gîndești la o sectă milenaristă ai cărei membri sînt nedumeriți de succes și incapabili să îl administreze. Preocupați de mici conflicte interne, liderii USR refuză cu încăpățînare să privească în afara partidului și în viitor. Refuză să priceapă faptul că perioada de grație care i-a transformat în a treia forță politică a României se prelungește și anul acesta, cîtă vreme PSD continuă să se comporte ca un mamut iresponsabil, iar PNL privește hipnotizat în oglindă.

Momentul de maximă strălucire al USR ca partid parlamentar a fost acela în care senatorii și deputații partidului au protestat virulent față de Ordonanța 13. Figura fostului ministru al Justiției, Florin Iordache, încercînd, pe 1 februarie, să vorbească cu presa pe fondul protestelor useriste rămîne de neuitat. Unul din acele momente rare cînd un demnitar al PSD simte, în mod evident, jenă, dacă nu chiar rușine. Însă chiar și acest cîștig a fost ulterior anulat de bîlbele conducerii USR, care a dat semne că a intrat într-o spirală a confuziei. Rezultatul a fost o prelungă tăcere din care s-a ieșit doar atunci cînd partidul a considerat necesar să intre într-o inutilă dezbatere despre Dacian Cioloș. Privind înapoi, din frămîntarea aceea nu a rămas mai nimic util. Toți participanții, incluzîndu-l pe fostul premier, au pierdut.

PMP, cel de-al treilea partid al opoziției parlamentare românești, trăiește și el o mică și aproape amuzantă dramă internă provocată de contorsiunile narative ale lui Traian Băsescu, devenit în ultima vreme cel mai com-petent susținător al asaltului pesedist asupra Justiției. E foarte greu pentru bieții pemepiști să fie coerenți în atari condiții, iar dl Băsescu nu dă semne că ar suferi foarte mult din cauza neliniștilor resimțite de ultimii săi soldați loiali. Cinismul de manual al domnului Băsescu e egalat doar de îndîrjirea cu care luptă pentru o agendă departe de orice interes public.

În treacăt fie spus, e o criză și în partea cealaltă a liniei de demarcație dintre putere și opoziție. ALDE e, zilele astea, scena unui conflict cu accente ridicole între cei doi cofondatori ai partidului, care riscă să încheie povestea acestei formațiuni-balama foarte devreme. În fapt, ALDE este ținut în viață doar de bunăvoința PSD, care, deocamdată, nu a trecut la recrutarea pseudo-liberalilor domnului Tăriceanu. Însă asta nu e o garanție pentru viitor și, oricum, nu ar schimba major datele din Parlament.

Atîta cîtă e, opoziția vine mai degrabă din afara Parlamentului. Faptul că Guvernul și majoritatea parlamentară sînt încă forțate să își explice acțiunile în fața societății începe să semene, încet-încet, cu un act de bunăvoință și mai puțin cu o datorie, dat fiind că nu e nimeni care să ceară așa ceva în mod serios la Parlament.

Probabil cea mai păcătoasă strategie politică a momentului este să aștepți o sciziune a PSD, o eventuală condamnare a liderului său sau vreun dezastru major al guvernării. Se poate presupune, fără teama de a greși prea mult, că asta e principala strategie a Opoziției noastre. Însă legitimitatea efortului de a prelua puterea vine, aici și aiurea, din capacitatea de a propune un viitor, nu din incapacitatea de a face un rău la fel de mare ca aceia care, temporar, dețin guvernarea. Asta e o lecție pe care PNL, USR și ceilalți refuză, deocamdată, să și-o însușească.

Teodor Tiţă este jurnalist. Îl puteţi găsi la twitter.com/jaunetom.