O serie de articole recente au stârnit tot soiul de dezbateri despre putorile de 20-25 ani care nu vor să muncească și preferă să stea în șomaj sau pe banii părinților, că e nasol la job. Iată explicația simplă:

salariu minim brut-complet pe economie: 1.783 lei, net – 1.065 lei (232 euro)

chirie garsonieră în București: de la 250 euro.

Teoretic, ar trebui să mă opresc aici, cu asta cred că ar trebui să se încheie toate discuțiile. Orice tânăr care, după vârsta de 20 ani, vrea să plece de la părinți de-acasă (sau să nu împartă un apartament cu altcineva în afară de partener/ă) nu își permite. Restul e o discuție de umplutură.

Dar hai să continui, totuși:

telefon mobil, internet, electricitate, întreținere (o persoană): 75-80 euro lunar. La două persoane, presupunând că se mută cu iubitul/iubita care are tot minimul pe economie, 100 euro

mâncare (în România, prețurile sunt aliniate la cele din Vest, ba Spania, Italia, Portugalia, au prețuri pe alocuri mai mici cu 2-5% decât România) – un minimum de 20 lei/zi/persoană, hai 30 lei/zi/cuplu, echivalent lunar a 150 euro/persoană, 200 euro/cuplu

Tragem linie. Salarii împreună: 464 euro. Cheltuieli separat: 480 euro. Cheltuieli împreună: 550 euro.

OK, hai că n-ai nevoie abonament la telefon, merge și cartelă de 5 euro, hai că nu-ți trebuie net gigabit, treci la abonament de 5 euro (deși astea-s la pachet, de regulă, cu cablu TV), hai că te culci cu găinile și speli la mașină o singură dată pe lună, mai scazi de-acolo, mai trimite mama un pachet, mai treci pe la mama și mai mănânci, dar cât poți salva din banii ăia?

De regulă, reproșurile la adresa tinerilor sunt că încă stau cu părinții de la 23-24-25 ani și că n-au joburi bine plătite. Hai să ne mai uităm o dată la calculul de mai sus. Când ieși de pe băncile facultății, îți trebuie mult noroc să prinzi un job plătit cu 2.000-2.500 lei.

A se lua în calcul, totuși, că n-am socotit “mofturi” precum berea și tutunul sau ieșitul în club măcar o singură dată pe lună. Or, să-mi ziceți și mie ce motivație ar avea un tânăr să se mute de la părinți, unde nu plătește mâncare și chirie, când poate încasa un șomaj de 150 euro timp de vreo juma’ de an și mai poate face un freelancing pe ici, pe colo, eventual plătit la negru.

Desigur, putem băga acel clișeu cu “ar putea să facă voluntariat și internshipuri în perioada facultății, ca să-și găsească ceva mai bine plătit“, dar realitatea e că internshipurile sunt neplătite și sunt deschise, în general, atunci când companiile au volume foarte mari de muncă și preferă să ia “interni” în locul unor profesioniști cu contract pe termen determinat – că e gratis, evident – și că perioadele alea tind să se suprapună cu cele în care, dacă ești student, chiar ai de învățat.

Practic, “oportunitatea” de a intra ca intern într-o companie nu e doar muncă neplătită, ci vii tu cu bani de-acasă, plătești tu de la tine pentru “oportunitatea” de a munci pentru altul, câtă vreme compania nu-ți decontează nici măcar RATB-ul.

Pe de altă parte, nici un angajator n-are vreo tragere de inimă să ofere un salariu mai mare din cauză că trebuie să plătească statului impozite și contribuții de vreo 80% din banii pe care îi dă angajatului în mână.

Și aici mai e un aspect, anume că pentru a își permite acele cheltuieli, trebuie să aibă și rulaje cât mai mari și la prețuri care să-i permită să facă profit. Or, dacă mă uit un pic pe la noi, prin industria asta creativă, clienții – oricât de mari – încearcă să plătească, dacă se poate, cât mai puțin spre nimic, ca să nu mai spun de termenele de plată pe termen infinit.

Și atunci, nu e cumva normal ca un tânăr, care-și face o socoteală de bază, să facă o comparație cu mia de euro pe care ar lua-o în afara țării? Ne plângem că ne pleacă forța de muncă tânără din țară? Păi, iată de ce, uitați-vă un pic mai sus la socotelile alea.

Hai să dau și un exemplu: în Spania, minimul pe economie este de 825 euro. Cheltuielile cu produsele de bază (în speță, mâncarea) sunt similare. Dacă dai 400 euro pe o chirie și 200 pe mâncare, parcă-ți mai rămân și niște bani de țigări. De ce ai mai rămâne în România? Ce îți oferă România în afară de aceleași prețuri ca în Vestul Europei și lefuri mici?

Problema ar putea fi rezolvată mult mai ușor, dar pentru asta trebuie mult mai multă responsabilitate din partea guvernanților. De exemplu, ar putea să scadă cheltuielile angajatorilor cu forța de muncă, ar putea să taie populismele inutile, ar putea să nu mai arunce miliarde de euro anual pe contracte cu firmele de casă.

La fel de bine, ar putea să elimine salariul minim pe economie – ca-n Italia, de exemplu – și piața s-ar autoregla. Oricum nu vine nimeni să se angajeze pe 1.000 lei lunar, oricum n-ar veni nimeni pe mai puțin.

Ideea în sine de salariu minim pe economie este văzută ca un standard, ca ceva impus. Un începător nu poate să negocieze o leafă mai mare, că angajatorul are scuza că “salariul minim pe economie e standard pentru începători”, viitorul angajat, la rândul lui, pleacă de la premiza că “oricum nu primesc mai mult de minimul pe economie”.

E justificat ca un junior să ceară 1.000 euro? Dacă te apuci să compari costurile vieții în România cu cele din alte țări europene, da. Ba aș plusa și aș spune că e nejustificat ca un senior să câștige 1.000 euro lunar, “un salariu bun”, dacă muncește pe banii ăia de-i sar capacele.

Evident, există tot soiul de variațiuni pe tema asta: stai cu părinții și muncește până ajungi la un salariu care să-ți permită să te muți (asta e gluma mea preferată: ce înseamnă că îți permiți și cam în cât timp crezi că ajungi la suma respectivă?), cheltuiește cu cap, pune bani deoparte, bla bla.

Dar adevărul e că-i mai rentabil să te duci la cărat saci de ciment în Germania decât să lucrezi în industria de comunicare din România – asta așa, că tot dădea Alex exemplul lui.

Unde vreau să ajung: sunt o groază de nuanțe pe subiectul ăsta, iar o discuție serioasă e aproape imposibil de purtat. Desigur, există și uscături, lepre care chiar nu vor să muncească, dar hai să nu ne mai ascundem după deget: salariile din România sunt mizerabile.

Și încă o serie de observații:

degeaba ne lamentăm că la târgurile de joburi e plin de oferte, când ofertele sunt de tip “minim pe economie”

comentariile de tipul “pe vremea mea; eu muncesc de la 19 ani” etc. sunt deplasate. Cu toții strâmbam din nas când părinții ne spuneau că “pe vremea lor…” Nimeni nu vrea să trăiască pe vremea altuia și, pe principiul iarna nu-i ca vara, noi trăim în prezent, nu în trecut

piața e relativ blocată inclusiv pentru cei care au experiență sau cel puțin așa-mi pare mie. Chiar și cu cinci-zece ani în spate, dacă vrei să te duci la un job mai bine plătit, ori e un job la care muncești de zece ori mai mult, ori nu-l găsești. Da, e plin de exemple de oameni care s-au dus pe mii de euro nu-știu-unde, dar aceea e o minoritate, probabil că și foarte nișată, dar mult mai bine promovată decât situația din realitate

există foarte mulți factori de care depinde situația pieței muncii, “dorința” de a munci a tinerilor, posibilitatea de a oferi salarii la nivelul pe care-l cere forța de muncă disponibilă. Cine-și mai amintește de raportul cerere/ofertă de la orele de economie din liceu cred că pricepe că, pe piața românească a muncii, e un raport disproporționat, unde oferta e prea mică pentru cerere. Sau, mai bine spus, prea proastă

trăim de câțiva ani într-o piață globală, avem libertate de mișcare în UE, avem aceleași prețuri ca-n UE, avem termeni de comparație. Forța de muncă se duce acolo unde oferta e cea potrivită

una dintre cauzele actualei situații este și oferta educațională și proasta inspirație: uitați-vă unde se îngrămădesc an de an studenții și cât de mică este oferta pe domeniul lor. Serios, “am terminat marketing la ASE, cum să mă duc să fiu chelner?” Da’ ce-ai căutat la ASE în primă instanță? Păi, erau locuri multe… Mulțumim ministerului care nu face studii, să vadă unde e cererea, și să nu mai finanțeze 2.000 locuri la o specializare pe care-și găsesc de muncă 50 oameni. În același timp, nici nu poți să-i reproșezi omului că are un minim orgoliu

Serios, lamentațiile pe tema tinerilor leneși care nu vor să muncească sunt inutile câtă vreme problemele descrise în articolul ăsta din VICE rămân. Iar concluzia autorului, un “puștan” de 21 ani, e corectă:

Problema nu-i, de fapt, că-s şomeri în România şi asistaţi social, ci că nu caută nimeni să rezolve cauzele. E mai ușor să arăţi cu degetul și să dai vina pe mentalitatea unui nene de 40-50 de ani care toată viaţa lui a crescut cu wc-ul în curte, dar asta nu ajută pe nimeni.

Dacă tot nu sunteți de acord, vă rog să recitiți prima parte, aia cu socotelile de bază.