Tuolta tilalta vietiin lapsia. Ja tuolta.

Pertti Rapinoja ajaa Luovontietä ja osoittelee tien varrella olevia vanhoja maatiloja.

Luovontie halkoo Hailuotoa 30 kilometrin matkalta. Aina saaren itäisimmästä niemestä, Huikun lauttarannasta, Marjaniemen majakalle saaren läntisimpään kärkeen asti.

Mäntykankaita ja tuulimyllyjä. Hyvin hoidettuja pihapiirejä, lampaita ja lintutorneja. Emutarha, olutpanimo ja 650 kesäasuntoa.

Luotolaiset.

Niin saaren asukkaat itsestään puhuvat. He asuvat Perämeren suurimmassa saaressa, 50 kilometrin ja lauttamatkan päässä Oulusta.

Talvella elämä on hiljaista, koska ympärivuotisia asukkaita luodolla on vain tuhatkunta. Kesällä Oulunsalon ja Hailuodon väliä kulkeville lautoille muodostuu jonoja ja K-kaupan ja Salen pihassa käy kuhina. Kesäasukkaat ja turistit kolminkertaistavat väkimäärän saarella.

Rapinojan tila on sijannut saaren keskiosassa 1600-luvulta lähtien. Keltainen, 1800-luvulta peräsin oleva päärakennus näkyy päätielle.

Pertti Rapinojan työhuoneen seinällä on Carlön, Hailuodon, kartta. Siihen on merkitty, missä rannat kulkivat 1700-luvun alussa.

Se, mikä 300 vuotta sitten oli merenrantaa, on kuivaa maata. Useasta pikku saaresta aikoinaan muodostunut Hailuoto on nyt yksi saari. Se nousee merestä yhä sentin joka vuosi.

Seinähyllyssä on pitkä rivi saaren menneisyyttä käsitteleviä kirjoja.

Paikallisen kansakoulunopettajan J. L. Suomelan ja kotiseutuneuvos Helge Wigrenin historiakirjat ovat innostaneet eläkkeellä olevaa, sotahistoriaa harrastavaa agrologi Pertti Rapinojaa selvittelemään saaren menneisyyttä. Isonvihan eli Venäjän miehityksen aikana vuosina 1713–1721 saarella tapahtui kamalia.

Kasakat huomasivat rantapenkereillä olevat veneet. Niiden alla nukkui ihmisiä.

Syyskuun 21. päivänä vuonna 1714 venäläisten kasakoiden laivat olivat matkalla Ouluun.

Venäjä oli mukana suuressa Pohjan sodassa (1700–1721) vihollisliittoutumassa suurvalta Ruotsia vastaan, johon Suomi kuului. Kun tsaari Pietari Suuren joukot olivat lyöneet Napuen taistelussa Kaarle XII:n joukot Isossakyrössä 1714, tsaari oli käskenyt hävittää Pohjanmaan rannikon, jottei siitä olisi tukialueeksi Ruotsin vastahyökkäykselle.

Ihmiset olivat arvokkainta, mitä Suomesta saattoi samalla ryöstää ja myydä eteenpäin. Venäjällä oli pulaa maatilojen työntekijöistä ja palvelijoista, koska omat maaorjat olivat sotimassa.

Kasakat huomasivat, että Hailuodon jyrkillä rantapenkereillä, suojaisissa kalasatamissa oli veneitä. Veneiden alla ja rannoilla nukkui ihmisiä. He olivat tulleet Hailuotoon pakoon tsaarin terroria aikomuksenaan pyrkiä Ruotsiin tai pohjoisemmas Suomeen. Oli pappeja, virkamiehiä, kauppiaita ja muuta väkeä ainakin Raahesta ja Kokkolasta.

Laivat kääntyivät kohti rantaa.

Yön tullen kasakat kävivät veneiden alla ja taloissa nukkuneiden pakolaisten ja saarelaisten kimppuun. Kaksiteräisillä kirveillään he tappoivat jopa 800 ihmistä. Määrästä kiistellään yhä, mutta varovaisimpienkin arvioiden mukaan kuolleita oli satoja.

Saarella ei ammuttu ajan tavan mukaan musketeilla, koska aseen lataaminen oli vaivalloista ja siitä lähti kova ääni.

Kun miehet oli tapettu, naiset jätettiin nääntymään poltettuihin koteihinsa. Lapset lastattiin laivoihin vietäväksi orjiksi Venäjälle.

Yksi Hailuodosta ryöstetyistä lapsista oli Pertti Rapinojan esi-isä Samuel Järvelä, joka oli syntynyt vuonna 1699.

Luovontieltä näkyy peltojen takana Järvelän tila. Siellä Samuel Järvelä asui.

Kasakat kaappasivat teini-ikäisen Samuelin kotoaan tai jostakin saaren piilopirtistä. Rapinoja ei ole varma, vietiinkö Samuel Venäjälle jo syyskuisena yönä 1714 vai myöhemmin.

Kasakkapartiot palasivat Hailuodolle useaan kertaan metsästämään lapsia. Vuonna 1717 sieppaukset muuttuivat järjestäytyneiksi.

Kirkonkylältä vietiin yhteensä 25 lasta ja saaren keskiosasta Ojakylästä 29 lasta, kaikkiaan 73. Poikia otettiin enemmän kuin tyttöjä, Samuelin tavoin he olivat iältään viidentoista tienoilla.

Rosvot tunkeutuivat taloihin ja työmaille, yöllä ja päivällä.

”Menivät välillä pois ja palasivat sitten uudestaan”, Pertti Rapinoja kertoo.

Pieneltä Kivipään tilalta vietiin kolme lasta.

Kaikkiaan Pohjanmaalta kaapattiin isonvihan aikana jopa 20 000 lasta.

Lapsilla oli koti-ikävä, kuten Sakari Topeliuksen Koivussa ja tähdessä. Topeliuksen esi-isän kerrotaan olleen Venäjällä. Lapset pyrkivät takaisin kotiseuduilleen, vaikka sitten jalkaisin.

Myös vanhemmat kaipasivat. Niin kovasti, että joskus palaajassa haluttiin nähdä oma lapsi, vaikka silmien väri olisi ollut toinen kuin lähteneellä.

Hailuodosta orjiksi viedyistä lapsista vain kolme palasi vuosien päästä takaisin.

Yksi heistä oli Samuel Järvelä. Silloin jo parikymppinen mies.

Lasten ryöstöistä ja muista julmuuksista on aina tiedetty Hailuodossa. Suullinen perimätieto on kulkenut suvuissa, Pohjan sota ja isoviha on käyty läpi koulun historiantunneilla, mutta paikkakunnan omaan kohtaloon ei ole kajottu julkisesti.

Muistomerkkiä tapahtumille ei ole pystytetty.

”Saarelaisilla on ollut vaikea asenne tapahtumiin, ne olivat niin kauheita. Niistä on kuullut lähinnä vanhojen ihmisten kuiskuttelemina”, hailuotolainen sosiaalidemokraattien kunnanvaltuutettu Kalevi Tönkyrä sanoo.

Tönkyrä kertoo saaren synkästä historiasta kesäiseen idylliin saapuville matkailijoille. Erityisesti iäkkäämmät ihmiset haluavat kuulla.

Hiljaisuus saarella on alkanut muutenkin murtua.

Kesällä 2015 koulukeskuksen liikuntasali täyttyi kuulijoista. Professori Kustaa H. J. Vilkuna esitelmöi otsikolla ”Murhaperjantai”. Esitelmä käsitteli syyskuun 21. ja 22. päivien välistä yötä vuonna 1714.

Vilkuna on kirjoittanut Viha ja Paholaisen sota -nimiset teokset isostavihasta. Hän katsoo, että isonvihan terroriteot ovat rinnastettavissa nykyajan kansanmurhiin, kuten vuoden 1995 Srebrenican tapahtumiin.

”Isonvihan terrori ei ollut etnistä puhdistamista vaan tuhoamista, joka suuntautui kaikkiin ihmisiin. Suomessa ei tunneta vastaavaa teurastusta kuin Hailuodossa tapahtui”, Vilkuna kertoo puhelimessa.

Uskonnolliset ihmiset näkivät ajassa maailmanlopun merkit. Oikeuden pöytäkirjoista ja pappien teksteistä selviää, että raakuuksia pidettiin synnin palkkana.

Isoviha jätti Pohjanmaalle pitkän varjon.

”Kun muistiaineistoa on kerätty tutkimuksia varten, on havaittu, että Pohjanmaalla pelko ja kauna elivät vahvoina. Vielä 1900-luvun alussa Pohjanmaa oli russofobisin alue Suomessa”, Vilkuna sanoo.

Myös historioitsija, dosentti Teemu Keskisarja on käynyt puhumassa hailuotolaisille.

”Absoluuttisen nollapisteen alapuolella oleva painajainen ja helvetti.” Niin Keskisarja luonnehtii isonvihan aikaa.

”Jos 1900-luvun sodissa kansakunnan kohtalot olivat vaakalaudalla, niin isossavihassa Suomesta meinasivat loppua ihmiset”, hän sanoo.

Parikymmentä vuotta kestäneen Pohjan sodan aikana Suomessa kärsittiin nälkää ja ruttokin riehui. Satoa ei korjattu vuosiin. Venäläissotilaat yrittivät kiduttamalla saada selville, ”minne viimeinen pettuleivän kannikka oli kätketty” ja missä olivat rahat.

Sotajoukoille kaikki keinot olivat sallittuja. Ihmisiltä puhkottiin silmät, heitä korvennettiin uunissa tai poltettiin kuumalla talilla ja venytettiin.

”Käräjäpöytäkirjoista on voinut lukea, millaisia kidutusvammoja olivat saaneet isännät, jotka anoivat verovapautusta työkyvyttömyyden perusteella”, Keskisarja sanoo.

Suomessa oli 1700-luvun alkupuolella noin 400 000 asukasta. Jos murhaperjantain 800 ihmisen joukkosurma tapahtuisi tänä päivänä, se tarkoittaisi Keskisarjan mukaan noin 10 000 ihmisen tappamista.

”Siinä saa olla melkoisia terroristeja, että pystyy kerralla iskemään samanlaisen loven.”

Murhaperjantaina tapettujen hautoja ei ole löydetty. Arvellaan, että meri on vienyt ruumiit mennessään.

Kujalan Talosta löytyi alastomia ruumiita. ”Osaa oli paistettu hiljaisella tulella.”

Oli myös toinen murhaperjantai. Luotolaisten historiankirjoituksissa sellaiseksi sanotaan helmikuun 25. päivää vuonna 1715.

”Se oli Matinpäivän jälkeinen ja muistoiltansa verisimpiä näiden vainovuosien aikana”, kirjoittaa J. L. Suomela kirjassaan Entisiä vaiheita.

Räisälästä Hailuotoon tullut pakolaispappi Jacob Carlqvist muisteli kirjeessään piispa Gezeliukselle Matinpäivän jälkeistä murheellisesta päivää, jolloin tapettiin paljon hailuotolaisia.

Jo tammikuussa jäitä pitkin oli tullut 200 kasakkaa ”kamalasti väkivaltaa tehden”. Pappi Carlqvist oli vedetty alastomana talon katto-orteen. Häntä kidutettiin, piiskattiin ja käskettiin paljastamaan rahakätkönsä.

”Sano rahas!” kasakat osasivat sanoa.

Taloja poltettiin, naisia raiskattiin. Naisia jätettiin myös nääntymään nälkään, kun lähes kaikki miehet oli tapettu.

Kujalan talossa saaren asutuksen eteläpäässä surmattiin kaikkiaan 20 miestä.

Pertti Rapinoja kertoo, että talosta löydettiin myöhemmin alastomiksi riisuttuja, käsistään ja jaloistaan sidottuja, riukuihin ripustettuja ruumiita.

”Osaa oli paistettu hiljaisella tulella.”

Ihmiset olivat piilottaneet rahansa ja arvotavaransa, koska tiesivät, mitä tuleman piti.

”Luotolaiset keksivät aina parempia ja parempia kätköjä. Kiduttamalla ne yritettiin sitten saada selville.”

Kaikkia piiloja kasakat eivät löytäneet.

Hailuodon Ojakylästä on löytynyt myöhemmin useampi rahakätkö plootuineen ja hopearahoineen, jotka liittynevät vuoden 1714 tapahtumiin. Rakennustöiden yhteydessä vielä 1970-luvulla Kujalan talon porraskiven alta löytyi vanhoja kolikoita. Rahoja säilytetään Kansallismuseossa.

Rotkon pohjalla kasvaa varvikkoa ja tupasvillaa. Käki kukkuu jossain kauempana.

Hailuodon korkeimmalta kohdalta, yli 30 metriä merenpinnan yläpuolelle kohoavalta Hyypänmäeltä avautuvaa rotkoa luotolaiset kutsuvat Pakopirtin rotkoksi. Eläkkeellä oleva Markku Piekkola on kivunnut harjun laelle monesti.

Lapsena hän lasketteli kavereineen suksilla rotkon pohjan kautta ja tiesi, miksi paikkaa kutsuttiin Pakopirtin rotkoksi. Sittemmin hän on tuonut tänne vieraitaan ja kertonut historiasta.

”Mutta vain jos ihmiset ovat sitä itse pyytäneet.”

Tänne julmuuksia paettiin. Suojaa oli rakennettu joko kattamalla rotko puilla tai sinne oli saatettu siirtää myös kokonainen pirtti.

Kun venäläiset olivat ensin tyhjentäneet lähempänä rantoja olleet talot, he etenivät syvemmälle saareen. Josko sieltä löytyisi vielä jotain.

Tarina kertoo, että venäläiset löysivät piilopirtin talvella nähdessään lumessa jälkiä.

”Rotkossa piileksi ilmeisesti useampia kymmeniä hailuotolaisia.”

Harjun maaperä on juoksuhiekkaa. Sitä on vuosien saatossa valunut rotkoon. Kaivauksia rotkossa ei Piekkolan tiedon mukaan ole tehty.

”Mutta olisihan se mielenkiintoista nähdä, löytyisikö täältä jotain.”

Kun televisiossa pyöri 1970-luvulla Juuret-sarja, joka kertoi Afrikasta Yhdysvaltoihin viedyistä orjista, Markku Piekkola innostui tekemään sukututkimusta.

Luovontien varrella olevasta Piekkolan talosta näkee tien toiselle puolelle, Heikkalan tilalle.

Joko sieltä tai jostakusta pakopirtistä ryöstettiin 15-vuotias Kustaa Matinpoika Heikkala.

”Hän on minulle äidin suoraan aleneva esi-isä.”

Kustaa Matinpoika vietiin ilmeisesti töihin Pietarin seudulle, mutta kerrotaan, että osa Suomesta ryöstetyistä lapsista olisi kaupattu aina Persiaan saakka. Kustaa Matinpoika palasi kotisaarelleen joko vuonna 1721 tai 1722.

”Ilmeisesti hän tuli jalan rannikolle.”

Hänelle karttui suuri perhe, jota hän elätti kalastaen ja maata viljellen. Kustaa Matinpojalla on kaikkiaan noin 4 500 jälkeläistä.

Maanviljelijä ja kihlakunnan lautamies Samuel Järvelä eli Hailuodossa 65-vuotiaaksi asti. Hän rakensi kartanon Kirkkojärven eteläpuolelle.

Kun Samuel Järvelä oli palaamassa käräjiltä Oulusta 3. lokakuuta 1765, myrsky kaatoi veneen. Se ajelehti päivän ja ajautui Hailuodon Ojakylän lahden rantaan. Kaikki veneessä olleet ja heidän tavaransa löytyivät sen sijaan Santosen rannasta, läheltä paikkaa, johon lautta Oulusta nykyisin saapuu.

Orjaksi viedyn lapset menestyivät. Yksi pojista sai kauppaporvarin aseman Oulussa.

Pertti Rapinojan lisäksi Hailuodossa on elänyt yli viisituhatta Samuel Järvelän jälkeläistä.