Maailmalla ja Suomessa on ihmisiä, jotka ovat plastiikkakirurgisin toimenpitein leikkauttaneet itsestään nukkejen tai sarjakuvahahmojen näköisiä. Heidän elämäntapansa herättää suhteetonta raivoa, vaikka sitä olisi syytä pikemminkin ihailla. He ovat luoneet itse itsensä, kirjoittaa kirjailija, toimittaja ja kirjallisuuskriitikko Artemis Kelosaari.

Naisella on pitkät vaaleanpunaiset hiukset, paljon tatuointeja ja nukkemaiset kasvot. Huulet ovat niin paksut, silmät niin suuret ja iho niin sileä, että hän ei vaikuta elävältä ihmiseltä.

Heitä yhdistävät voimakas meikki, valtavat huulet, massiiviset silikonirinnat ja raateluvälineiltä näyttävät rakennekynnet.

Voimakas vaaleanpunasävyinen ehostus ja tekoripset tehostavat vaikutelmaa. Valtavien rintojen peittona on niukka toppi, jossa lukee Barbie-fontilla FAKE. Toisen kuvan toppi julistaa PLASTIC.

Moisten ominaisuuksien julistaminen on radikaalia maailmassa, jossa kirjallisuuden on oltava vilpitöntä autofiktiota, kaikkea ruoasta kosmetiikkaan markkinoidaan luonnonmukaisuudella ja feministit kehottavat kehopositiivisuuden nimissä kaikkia rakastamaan itseään sellaisina kuin ovat.

Kyseinen brittinainen, Alicia Amira, kuitenkin ilmoittaa olevansa muovinen, feikki sekä bimbo – ja ylpeä siitä.

Skip Instagram post

Hän on täytättänyt huulensa, leikkauttanut nenänsä, piikittänyt kasvoihinsa Botoxia ja ottanut H-kupin silikonirinnat. Hänellä myös näyttää olevan hauskaa. Hänen vaaleanpunainen, muovinen, glitteröity maailmansa säkenöi elämäniloa. Life in plastic, it’s fantastic, niin kuin Aqua lauloi kultaisella 90-luvulla.

Onko Amira tyhmä blondi, joka elää miehiä miellyttääkseen, koska ei tiedä paremmasta? Ei aivan. Blogissaan hän kertoo, miten oli nuorempana tehnyt niin kuin modernin naisen kuuluu eli opiskellut ahkerasti ja valmistunut yliopistosta. Se ei kuitenkaan tuonut hänelle tyydytystä.

Vähitellen hän alkoi tavoitella todellista unelmaansa. Hänestä tuli pornotähti ja elämäntapabimbo. Siitä huolimatta – ei, vaan juuri siksi – Amira kutsuu itseään feministiksi. Hänhän on nainen, joka tietää mitä haluaa ja toimii sen mukaisesti.

Alicia Amira, jos tapaisin sinut, ojentaisin sinulle kimpun vaaleanpunaisia glitteröityjä muoviruusuja. Sinä olet oman kehosi yliherratar. Et ole ”ylinainen” vain kaikessa överissä feminiinisyydessäsi, vaan nietzscheläisessä merkityksessä. Aikamme yli-ihminen.

Kyllä, minä tarkoitan sitä. Tässä ei ole pisaraakaan ironiaa.

Nukkeja ja sarjakuvahahmoja

Maailmalta löytyy useita niin sanottuja ihmisbarbeja, joihin Amirakin voidaan laskea. Muutama asuu Suomessakin, kuten Amanda Ahola. Termistä huolimatta moni ihmisbarbi ei omien sanojensa mukaan yritä näyttää Barbie-nukelta, vaan ylipäätään epätodelliselta ja muoviselta.

Tällaiset naiset ovat aktiivisia Instagramissa ja moni on kerännyt Instagramissa jopa yli miljoona seuraajaa. Candy Charms, Ruby Sunset, Real Barbie of Berlin...

Skip Instagram post

Heitä yhdistävät voimakas meikki, valtavat huulet, massiiviset silikonirinnat ja raateluvälineiltä näyttävät rakennekynnet. He myös esittelevät leikeltyä vartaloaan estoitta niukassa vaatetuksessa ja vihjailevissa asennoissa. He muistuttavat pumpattavaa Barbaraa ainakin yhtä paljon kuin Barbieta.

Samaan joukkoon lukeutuva Cindy Moore, taiteilijanimeltään “Diamond Doll”, onkin avoimesti myöntänyt haluavansa näyttää elävältä seksinukelta. Yksi Amiran Be a Bimbo -vaatesarjan t-paidoista julistaa kantajansa olevan FUCKDOLL.

Kaikki seksinukkemaiset naiset eivät noudata vaaleanpunaista ja kimaltelevaa Barbie-platinablondiestetiikkaa, eivätkä kaikki elämäntapabarbiet mene äärimmäisyyksiin kehonmuokkauksessa – moni luottaa pelkkään meikkiin ja treeniin. Merkittävää päällekkäisyyttä näissä alakulttuureissa kuitenkin on.

Skip Twitter post

Kun miehet vievät kehonmuokkauksen taiteen asteelle, he muuttuvat eläviksi sarjakuvahahmoiksi. Venezuelalainen Henry Rodriguez -niminen sarjakuvafani on tatuoinut kasvonsa punaiseksi ja silmämunansa mustiksi, asennuttanut päänahkansa alle implantteja ja leikkauttanut osan nenästään irti näyttääkseen Marvel-superroisto Red Skullilta.

Myös äärimmäiset kehonrakentajat, kuten seitsenkertainen Mr. Olympia -kisan voittaja Phil Heath, näyttävät pikemminkin He-Manilta tai joltain Tom of Finlandin hahmolta kuin oikeilta ihmisiltä. Toki myös nukkeihmisten keskuudesta löytyy muutama mies eli ”ihmis-Ken”, muun muassa suomalainen Joni Virtanen.

Oma lukunsa on brasilialainen Roddy Alves, joka nousi tunnetuksi elävänä Ken-nukkena, tuli sitten kaapista transsukupuolisena naisena ja on nyttemmin lähtenyt muokkaamaan itseään Barbieksi.

Ihmis-Ken eli Roddy Alves istuu tuolilla ja hymyilee Kuva: All Over Press

Anonyymien nettikeskustelijoiden tyypillinen tapa reagoida kehonmuokkaajaan on päivitellä, miten paljon paremman näköinen asianosainen henkilö oli ennen leikkauksiaan. Pidätän itselleni oikeuden olla eri mieltä – jos nyt unohdetaan se, onko toisen ihmisen ulkonäön suorasukainen arvosteleminen kovin sivistynyttä käytöstä.

Inhimilliset nuket ja toimintafiguurit ovat valinneet ulkonäkönsä. He ovat luoneet itsestään taideteoksen omien visioidensa mukaan.

Mielestäni vaikkapa Amira toden totta on nykyisellään kauniimpi kuin “ennen”-kuvissaan. Epäkorrekti totuus on, että kaikki tai edes suurin osa ihmisistä ei ole “luonnostaan” viehättäviä. Eivät, vaikka nykyään muodikas kehopositiivisuuden evankeliumi kuinka toitottaisi muuta.

Olennaista kuitenkin on se, että inhimilliset nuket ja toimintafiguurit ovat valinneet ulkonäkönsä. He ovat luoneet itsestään taideteoksen omien visioidensa mukaan. Modernin lääketieteen avulla he ovat valjastaneet kehonsa palvelemaan omia halujaan. Suurin osa meistä ei tee näin. Otamme vastaan sen, mitä olemme sattuneet geeniarpajaisista saamaan.

Amira ja muut nukkenaiset siis eivät ole “feikkejä”, vaan he päinvastoin uskaltavat olla aidompia kuin kaikki ihanan luonnolliset, saunapuhtaat kanssasisarensa. Samoin Rodriguez, Heath tai Virtanen ovat luoneet oman elämänsä suuremmalla rohkeudella kuin moni nykymies.

Vapauden punainen vaate

Ilta-Sanomat kirjoitti pari vuotta sitten jutun kahdesta nukkeihmisestä, Pixee Foxista ja Justin Jedlicasta. Jutun kommenttiosastolta vyöryy silmille täysi lynkkausmieliala.

Aina viha ei jää sanojen tasolle. Vuosi sitten nelihenkinen porukka pahoinpiteli Joni Virtasen sairaalakuntoon Helsingin yössä. Vaikka Virtanen on romanitaustainen homomies ja on kohdannut ennakkoluuloja myös näistä syistä, tällä kertaa aggression laukaisi hänen ulkonäkönsä. Se, että hän on ”vitun Botox-huuli”.

Kehonmuokkaajaa ei tarvitse avoimesti solvata, jos häntä haluaa paheksua. Feministisen ajattelun historiasta, etenkin toisen aallon radikaalifeminismistä 1960-80-luvuilta, löytyy runsaasti naisten keinotekoisen kaunistautumisen paheksuntaa.

Kaunistautuminen on nähty patriarkaalisiin normeihin alistumisena, jonkinlaisena petturuutena. Jos eläisimme täydellisen tasa-arvon utopiassa, kenenkään ei oletettavasti tarvitsisi korjailla ulkomuotoaan.

Näin ajatteleville ei tule mieleenkään, että joku Candy Charms tosissaan haluaisi näyttää siltä kuin nykyään näyttää. Ei, sen täytyy olla “sisäistettyä misogyniaa”. Konservatiiviversio tällaisesta järkeilystä on kehonmuokkaajan mielenterveyden kyseenalaistaminen keittiöpsykologin pätevyydellä. Henkisesti tasapainoton ressukka meni silpomaan kehoaan, ja kohta kaduttaa.

Kehonmuokkaus on itsekästä samoin perustein kuin masturbointi tai vapaaehtoinen lapsettomuus.

Tosiasiassa suurin osa mainitsemistani kehonmuokkaajista on alun perinkin ollut jokseenkin hyvin pärjääviä ihmisiä, joilla on toimeentulo ja perheet. Vielä suurempi osa kertoo, miten leikkaukset ovat parantaneet heidän elämänlaatuaan. On leikkauksissa riskinsä, samoin äärimmäisessä kehonrakennuksessa. Mutta riskitön elämä tunnetaan myös mitättömänä sohvaperunaelämänä.

Ulkonäköpaineiden alla murtuminen vaikuttaa sekin epätodennäköiseltä selitykseltä Charmsin, Amiran, Alvesin ja kumppaneiden – saati Rodriguezin – tekemiin ratkaisuihin. He nimenomaan erottuvat. Heistä ei ole operaatioidensa tuloksena tullut identtisiä liukuhihnatuotteita, vaan entistäkin ainutlaatuisempia.

Asia selvä: luonnollisuus hyvä ja sen vastakohta paha.

Juuri siksi he vetävätkin puoleensa alkukantaista vihaa – sitä, joka kuplii anonyymeillä nettilaudoilla, viikonloppujen pikkutunneilla tai peruskoulujen pihoilla. Tunnetusti mikään ei ole hauskempaa kuin potkia ja naureskella porukalla yksinäistä friikkiä.

Kun tämä viha älyllistetään, lopputulos muistuttaa lihavien paheksumista: läski ei ole vain ruma friikki, hän on myös jotenkin moraaliton ja henkisesti vääränlainen. Kehonmuokkaajan pahaksi leimaaminen on toki selkeämmin muotoiltua. Toistuvia sanoja ovat turhamainen, itsekeskeinen tai niiden molempien synonyymi, narsisti.

Skip Instagram post

Tyypillinen ihmisnukke antaa some-postauksissaan itsestään hyvin sympaattisen kuvan. He puhuvat unelmista, rakkaudesta ja ystävyydestä, ja osoittavat solidaarisuutta toisilleen. Alicia Amira ei väitä elävänsä paremmin kuin muut – hän haluaa ainoastaan luoda tilaa itsensä kaltaisille ihmisille.

Kun toimittaja Arman Alizad tapasi Roddy Alvesin vuonna 2018, hän luonnehti tätä yhdeksi ”ihanimmista, kilteimmistä ja huomaavaisimmista” tietämistään ihmisistä sekä ”tosi tavalliseksi ja herkäksi tyypiksi”.

Kehonmuokkaus on itsekästä samoin perustein kuin masturbointi tai vapaaehtoinen lapsettomuus. Yksilö siinä kehtaakin ottaa itselleen vallan oman ruumiinsa ja elämänsä yli, kysymättä mitään perheeltään, pomoltaan tai valtiolta. Hän rohkenee vaatia itselleen.

Luonnollisuuden paradoksit

Suuri osa kehonmuokkaajien kohtaamasta moralismista palautuu yhteen ankaraan leimaan: luonnoton. Liian näkyvää meikkiä paheksuttiin jo antiikin Roomassa, puhumattakaan keskiajan ja uuden ajan alun Euroopasta, jota hallitsi kristinusko. Meikkaaminen on kuulemma miehen ”harhaanjohtamista”, ja vielä 1700-luvulla se rinnastettiin noituuteen.

Täysin luonnollista ihmistä ei ole olemassa.

Steroidien nauttiminen taas muuttaa kehonrakennuksen heti epäilyttäväksi, mutta itsensä voi vetää vaikka ylikuntoon asti, kunhan sen tekee pelkällä salitreenillä ja proteiinipirtelöillä.

Asia selvä: luonnollisuus hyvä ja sen vastakohta paha. Niinhän hyvässä ja vakavassa kirjallisuudessakin pitäisi pysyä realismin rajoissa.

Jostain syystä luonnollisuus kuitenkin putoaa äkkiä muodista, kun joku nainen postaa itsestään nettiin kuvan, jossa hänen kainalo- ja säärikarvansa rehottavat vapaasti. Tällaiset naiset ovat saaneet jopa tappouhkauksia. Tai se lihavuus – kaiken järjen mukaanhan ihminen noudattaa puhtaimpia, luonnollisimpia vaistojaan ahmiessaan kaiken saatavilla olevan rasvan ja sokerin.

Skip Instagram post

Realismi ja autofiktio ovat kuitenkin vain kirjallisia konventioita muiden joukossa. Sellainen romaani on aivan samalla tavalla kirjoittajansa mielen keinotekoinen tuotos kuin hurjin fantasiakuvitelma.

Aivan kuten näkymätön meikki tai huomaamaton plastiikkakirurginen operaatio on yhtä lailla luonnon tai Jumalan luomistyöhön puuttumista kuin eläväksi muovifiguuriksi muuttuminen. Itse asiassa voisi luulla, että nimenomaan ”keinotekoinen realismi” olisi sitä kauheaa harhaanjohtamista! Fantasiaromaanin tai elävän fantasiahahmon sentään tunnistaa heti mielikuvituksen tuotteeksi.

Täysin ”luonnollista” ihmistä ei ole olemassa. Sellainen olisi ehkä joku susilapsi, joka taas ei ole ihminen muuten kuin kapeassa biologisessa merkityksessä: ei kieltä, ei kulttuuria, ei arvojen ja merkitysten tajua.

Muovinukeksi muuttuva ihminen on muutakin kuin lenkki sukupolvien ketjussa. Hän on ainutlaatuinen ja itseriittoinen.

Kaikki yhteisöt kontrolloivat jäsentensä luonnollisten tarpeiden tyydyttämistä. Ja moni niin sanottu luonnonkansa on harjoittanut mitä äärimmäisintä kehonmuokkausta – tosin yleensä kollektiivisemmin perustein kuin modernien yhteiskuntien suuret nukke-individualistit.

Luonto ei myöskään ole pelkkä ihmisen ystävä tai lempeä äitihahmo. Se on mieletön kaaoskoneisto, jolle yksilö – ainoa ajatteleva ja kokeva entiteetti – on merkityksetön. Vain ihminen voi tuoda merkityksen, oikeuden ja järjestyksen.

On siis aihetta epäillä, että solvauksella ”luonnoton” olisi vain vähän tekemistä luonnon realiteettien kanssa. Se on tunnetusti sana, jolla stigmatisoidaan seksuaalivähemmistöjä. Kun eläinten homoseksuaalinen käyttäytyminen tuodaan esille, leimakirveen käyttäjät vetoavat käden käänteessä siihen, miten ihmisen ei sovi noudattaa eläimellisiä halujaan.

Ei olekaan ihme, että luonnottoman sfääriin on historiassa leimattu niin kaikki ei-lisääntymisseksi kuin esimerkiksi barokkiajan mielikuvituksekas ja liioitteleva taidekin.

Muovin itseriittoisuus

Kehonmuokkaajat haluavat olla sarjakuvahahmoja. Tämä on tahattoman osuvaa, kun miettii kyseisen taiteenlajin historiaa. Sarjakuvia on paheksuttu kevytmielisenä ja pinnallisena epäkulttuurina, siinä missä barokkitaidetta ja fantasiaakin.

Samalla tavalla bimbo on yleisen käsityksen mukaan kevytmielinen ja pinnallinen nainen, jota ei voi ottaa vakavasti. Tyhmän blondin ohella tyhmä kehonrakentaja on päätynyt populaarikulttuuriseksi stereotyypiksi.

Kaikesta päätellen kevytmielinen tai itsekeskeinen ei todellisuudessa tarkoita mitään muuta kuin liian mielikuvituksellista, eikä luonnoton mitään muuta kuin poikkeavaa. Samalla kaikki edellä mainitut leimat merkitsevät liian yksilöllistä. Sellaista, joka ei ota vastaan mitä tarjotaan, vaan luo itse oman todellisuutensa.

Siksi moralistit haluavat vaikka väkisin todistaa, että kehonmuokkaaja oli aiemmin paremman näköinen. Luonnon tai Jumalan luomahan voi olla vain hyvää, ja siitä poikkeava yksilön oma tahto on pahaa dekadenssia. Tällä logiikalla syövän, aidsin tai koronaviruksen ”keinotekoinen” parantaminenkin olisi jumalatonta luonnonjärjestykseen puuttumista.

Skip Instagram post

Muovinukke on steriili. Sana ei suinkaan sattumalta merkitse sekä lisääntymiskyvytöntä että haavoittumatonta luonnon uhkia vastaan. Sellaiseksi muuttuva ihminen on toisin sanoen muutakin kuin lenkki sukupolvien ketjussa. Jotain erityisempää kuin eläin, joka syntyy, lisääntyy ja kuolee. Ainutlaatuinen ja itseriittoinen.

Kehonmuokkaus on vapautumista. Luonnottomuus on ylevyyttä. Fake is beautiful. Siksi Alicia Amira ja hänen sukulaissielunsa ovat yli-ihmisiä. Kaikessa muovisuudessaan totisesti enemmän kuin ihmisiä. He edustavat yksilön tahdon riemuvoittoa luonnosta. Siksi he herättävät vihaa itseään vähäisemmissä eläjissä.

Artemis Kelosaari