Hvad kan så få politikerne til at vælge noget andet?

Tekniske problemer

Lockheed Martins superjager skulle have været færdig for længst. Men F-35’eren er stadig plaget af store tekniske problemer, hvoraf nogle ville have været ret sjove, hvis det ikke drejede sig om en hundedyr dræbermaskine: Flyet må for eksempel ikke lette i tordenvejr (af hensyn til brandfare), eller flyves af piloter på under 61 kilo (fordi katapultsædet kan knække halsen på dem). Der er også bekymrende meget bøvl med den software, som udgør flyets hjerne. Eksempelvis har man endnu ikke fået et backup-system på plads. Mere grundlæggende bliver flyet ofte kritiseret for failure-by-design: Det er udtænkt til at gennemføre alt fra spion-missioner og luftkampe til luftstøtte for landsoldater og bliver derfor aldrig særlig effektivt til nogen af delene, lyder kritikken.

Omvendt kan man argumentere for, at amerikanernes massive satsning på F-35’eren fungerer som garanti for, at flyet nok skal komme til at virke før eller siden – for det bliver det nødt til, hvis ikke amerikanerne skal miste deres status som militær stormagt.

Usikkerhed om prisen

Ud over teknisk bøvl og forsinkelser har udviklingen af F-35’eren været præget af gigantiske budgetoverskridelser, som sår tvivl om prisen. Ifølge det seneste officielle estimat kommer amerikanerne til at betale 62 procent – eller 146 milliarder dollars – mere for deres 2.500 flyvere end oprindelig planlagt.

Lockheed Martin forsikrer om, at Danmark kan slippe med at betale 85 millioner dollars – cirka 560 millioner kroner – plus våben per F35-fly, når vores første nye jagerfly efter planen skal lande i 2020. Holder dét tal ikke, har Danmark måske ikke råd til at købe så mange fly, som politikerne (og Flyvevåbnet) ønsker sig.

Folkestemningen

Forsvarsminister Peter Christensen har sagt, at han glæder sig til en “stor, herlig og skøn offentlig debat”, og den opfordring har konkurrenten Boeing grebet med en massiv annoncekampagne, som i hvert fald har sat kampfly på dagsordenen i alle landets medier. Boeing har især slået på, at deres fly – ifølge dem selv – vil være billigere i drift.

Nye prioriteter

Siden 1998 har danske fly jævnligt været brugt til internationale missioner og mest angrebet mål på jorden langt hjemmefra. Sådan noget er F-35’eren ret god til. De senere år har Rusland imidlertid sat forsvaret af vores eget territorium på dagsordenen med russiske jagerfly, som indimellem krænker dansk luftrum og tvinger danske piloter på vingerne for at sige “hej og skrub så af”.

Måske kan øget fokus på territorialforsvar herhjemme og varetagelse af Rigsfællesskabets interesser i Arktis give en lille fordel til Eurofighteren. Flyet er nemlig udviklet primært til luftkamp. Den europæiske flyver kan teoretisk set også støtte et eventuelt politisk ønske om at styrke båndene til vores europæiske allierede på bekostning af USA – hvilket dog ville være noget af et udenrigspolitisk nybrud.

Industripolitik

Kampfly er big business og handler også om industripolitik. Forsvarsindustrien har traditionelt opereret med modkøbsaftaler, hvor en udenlandsk leverandør af isenkram forpligter sig til at købe ind hos lokale virksomheder i et omfang svarende til ordren. F-35-udviklingsprojektet er imidlertid skruet sammen, så den slags aftaler ikke er mulige. Derimod kan konkurrenterne fra Boeing og Eurofighter vifte med tilbud om konkrete ordrer hos danske virksomheder, som vil blive indløst i tilfælde af et flykøb.

Selvom det skal bemærkes, at EU arbejder ihærdigt på at få modkøbsaftaler udryddet til gavn for den fri konkurrence.

Omvendt lokker Lockheed Martin med, at danske forsvarsvirksomheder kan byde ind som underleverandører til samtlige af de mere end 3.000 F-35-fly, der efter planen skal bygges til USA og landets allierede.