Nogle dage før jul tømte jeg min morfars dødsbo. Det var min mor og jeg, og vi gik stille gennem de hensunkne værelser og pakkede morfars, syntes vi, lidt for korte liv ned i papkasser.

Jeg ved godt, det lyder fjollet. Men jeg kan huske, at jeg havde en sær følelse af, at det ikke kun var min mor og mig, der var til stede i huset den dag.

Hvilket, viste det sig senere, ikke var helt forkert.

To uger senere modtog jeg nemlig en konvolut fra teleselskabet 3. I den lå en cd-rom, og på den fandt jeg den præcise rute fra min lejlighed på Østerbro og ned til min morfars dødsbo på Sydsjælland – gengivet i et næsten 2.000 rækker langt Excel-regneark med datoer, klokkeslæt og velkendte gadenavne. Og det havde intet at gøre med, om jeg havde sms’et, talt i telefon eller været på Facebook. De steder, jeg havde befundet mig, var blevet registreret og gemt, selv når jeg ikke havde brugt telefonen. Blot det, at jeg bevægede mig, var nok – som havde jeg en GPS-chip syet ind i bukselommen.

Den type overvågning er ikke tidligere kendt herhjemme. Men jeg er langtfra den eneste, der er udsat for den.