Venstrefløjen er i krise. Forskellige fraktioner og fløje slås, vælgerne siver, og et flertal af arbejderne vil stemme borgerligt.

Sådan har det ikke altid været. Engang var venstrefløjen stærk, ikke mindst fordi den formåede at kombinere en æstetisk samfundskritik med en social. Den sociale samfundskritik handlede om den sociale skævvridning – kapitalisterne over for arbejderne – mens den æstetiske drejede sig om at frigøre borgeren gennem moderne kunst og poesi. Det var, for nu at sige det populært, arbejderne og de kulturradikale, der i årene efter Anden Verdenskrig fandt sammen i en kritik af en kapitalisme, som udnyttede den enkeltes arbejdskraft og førte til fremmedgørelse af individet.

I dag er et af venstrefløjens problemer, at den sociale og den æstetiske samfundsopfattelse kolliderer. Den kulturelle elite har skræmt det, der er tilbage af arbejderklassen, væk, fordi den med moralsk overlegenhed opfatter arbejderne som udannede og ureflekterede.

Det er derfor, at det borgerlige Danmark så let har kunnet overtage det socialdemokratiske projekt. For de vælgere, der blev skræmt væk af venstrefløjens æstetiske samfundskritik, var blot interesserede i at passe sig selv uden at få læst og påskrevet, at de var fremmedgjorte og manglede at realisere sig selv. De ville sgu – som alle os andre – have lov til at se X-Factor, læse krimier og drikke Nescafé. Og det helst uden at skulle have dårlig samvittighed. Hvorfor læse uforståelige digte af Rifbjerg eller glo på moderne kunst, når det ikke sagde dem en skid?

Livsstil som æstetik

Med den tidligere arbejdsklasse ude af vagten, var der kun den æstetisk orienterede kulturelle elite tilbage i venstrefløjens fold. Også den ændrede sig og kom længere og længere væk fra udgangspunktet om kulturkritik af kapitalismen.

Forestillingen om selvrealisering fra kapitalismens fremmedgørelse blev nu til selvrealiseringen på kapitalismens vilkår, hvor det – som Informations Rune Lykkeberg har påpeget – handlede om kompetenceudvikling og kreative udfordringer i ansættelsen – altså inden for kapitalismens rammer. Æstetikken, der tidligere var udtryk for en kulturkritik, blev reduceret til et spørgsmål om livsstil og moral.

Det kom for nylig til udtrykt i et indlæg af klummeskribenten Lars Hedebo Olsen i dagbladet Politiken. Indlægget handler egentlig om noget så tilforladeligt som espresso, men er samtidig et billede på, hvordan den æstetikorienterede venstrefløj har spillet fallit.

Skal man tro skribenten, er vi for tiden nu vidne til »en mindre revolution på kaffefronten«. Denne kafferevolution har ført til en opdeling mellem dem, der »sværger til det stille og rolige«, og dem, der er mest til »det superhurtige«. Skribenten forklarer, at han selv er »landet hos de langsomme«, og lader ingen tvivl om, at de, der er til den superhurtige kaffe, ikke vurderes positivt i hans univers.

Den store skurk er selvfølgelig den kaffebrygning, hvor kaffen kommer i små aluminiumskapsler, som man blot sætter ind i en maskine. For »ved at overgive sig til kapselbrygning fjerner man sig fra den æstetiske nydelse, der er forbundet med at lave kaffe«, lyder det fra Lars Hedebo Olsen.

Og det er lige her – uden at jeg i øvrigt skal tillægge skribenten politiske motiver, han muligvis ikke har – vi ser venstrefløjens problem kogt ned til at spørgsmål om, hvordan man laver en kop kaffe. For kapselbrygning er ifølge skribenten noget ikke-autentisk, der står i vejen for »den æstetiske nydelse« – altså det, der ophøjer individet og frigør. Det at lave en espresso bliver både til et spørgsmål om livsstil og til en værdidom, hvor de, der overgiver sig til kapselbrygning eller blot laver sig en kop Nescafé, ikke lever et autentisk liv og derfor aldrig kan frigøre sig. Den æstetik, der tidligere var kulturkritik, er med andre ord reduceret til en moralsk fordømmelse af dem, der ikke laver deres kaffe på den helt rigtige måde, fordi de fjerner sig fra »den æstetiske nydelse«.

De moralske

I forlængelse af den værdidom, som brygningen af en espresso fører med sig, ser vi den generelle moralisme, som i dag karakteriserer en stor del af venstrefløjen. Her promoverer man ikke længere politiske ideer eller giver sig i kast med reel kulturkritik. Nej, i stedet handler det om livsstil. Den rigtige livsstil, vel at mærke. Med økologi, social bevidsthed, tolerance og hele pivtøjet.

Og stakkels den, der ikke er enig og måske mener, at der er for mange indvandrere i Danmark, at det var rigtigt at afskaffe efterlønnen eller noget helt tredje. Det er nemlig ikke længere et politisk standpunkt, man forfægter, men et udtryk for en værdimæssig uenighed, som venstrefløjen har et udviklet talent for at gøre til et spørgsmål om moral.

Når moralismen tager over, får demokratiet og den demokratiske debat trange kår. For hvorfor sætte sig til forhandlingsbordet med modparten, og forsøge at nå til enighed, når man er overbevist om, at ens eget standpunkt er det eneste moralsk forsvarlige? Hvordan kan man nå et kompromis, hvis man i udgangspunktet mener, at modpartens standpunkt ligefrem er umoralsk og endda et udtryk for intolerance?

Her finder vi årsagen til, at venstrefløjen i det seneste årti har isoleret sig i indvandrerdebatten. Med et politisk standpunkt, som man selv opfatter som et moralsk imperativ, endte venstrefløjen med at advokere for en flygtninge- og indvandrerpolitik, som den ikke engang selv var enig i. For selvfølgelig mente man ikke, at der skulle være fri indvandring. Eller at integrationen foregik uden kulturelle problemer. Eller at det var helt okay, at en religion påbød kvinder at tildække sig fuldstændigt i det offentlige rum.

Problemet var blot, at man ikke kunne ikke udtrykke det. For så gav man jo køb på den moralske overlegenhed.

Opgiver vigtigste kamppladser

Jo mere livsstilen ophøjes til moral, desto værre er udsigterne til, at det, der tidligere var kendetegnet som henholdsvis den sociale og æstetiske samfundskritik, nogensinde skal kunne finde sammen igen. For vi ved jo godt, hvem der står for skud, når venstrefløjen fører sig frem med dens moralisering. Det er den middelklasse, som for længst er flygtet over i den borgerlige lejr, fordi de sgu både vil have lov til at drikke Nescafé og mene, at der er er for mange indvandrere i Danmark.

Venstrefløjen har altså ikke sejret sig ihjel, sådan som vi ellers har hørt så tit. Nej, den har givet op uden kamp på de områder, hvor den ellers kunne være relevant. For med finanskrisen, hvor finansverden tjente styrtende på at spille hasard med verdensøkonomien, mens den almindelig skatteborger betalte regningen, så vi med al tydelighed, at der stadig er brug for en venstrefløj. En venstrefløj, der tør være kritisk, uden at være moraliserende. En venstrefløj, der tør forholde sig til de reelle problemer på flygtninge- og indvandrerområdet, uden pr. automatik at stemple modparten som intolerant. Og en venstrefløj, der tør være sin oprindelse i marxismen bekendt, uden at kamme over i et utopisk og infantilt opgør med kapitalismen som sådan.

En ting er sikkert: Venstrefløjens velmagtsdage er for længst forbi. Og det har den kun sig selv at takke for.