Den 91-årige molekylærbiolog James Watson havde i starten af året en enestående mulighed for at samle stumperne af sit totalsmadrede akademiske ry op. En dokumentarfilm om ham, American Masters: Decoding Watson, havde nemlig premiere på den amerikanske tv-kanal PBS.

Det meste af Watsons videnskabelige karriere har været defineret af en pionerstatus. I 1953, som 25-årig, opdagede han DNA’s såkaldte dobbelthelix-struktur og var dermed den første til at beskrive vores arvemasses tostrengede opbygning. Det fik han Nobelprisen i medicin for i 1962.

Men i 2007 i et interview med en britisk journalist udtalte Watson, at han var »generelt dystert indstillet over for Afrikas muligheder«, fordi »al udviklingspolitik er baseret på, at deres intelligens er den samme som vores, mens alle forsøg viser, at det ikke er tilfældet«.

Siden har han, trods sine videnskabelige meritter, været persona non grata i forskningsmiljøer verden over, og i 2014 blev han den første levende nobelprismodtager, som solgte sin medalje.

Det var den videnskabelige detour, James Watson havde mulighed for at rette op på i den aktuelle dokumentarfilm om ham. I stedet gentog han stædigt sine holdninger:

»Jeg ville ønske, at de havde ændret sig, at der ville være ny viden, som sagde, at opvæksten er vigtigere end biologien. Men jeg har ikke set den viden. Og der er en forskel på resultatet af IQ-test for sorte og hvide. Jeg vil mene, at den forskel er genetisk.«

Watsons akademiske skæbne er et billede på, at forskningen i sammenhæng mellem hudfarve, genetik og intelligens er et videnskabeligt minefelt.

Klassisk arv- og miljødiskussion

Det skyldes ikke mindst videnskabens egen bias på området. 95 procent af den psykologiske forskning, som udgives i store tidsskrifter, bygger ifølge en canadisk undersøgelse på amerikanske forsøgspersoner i det såkaldte WEIRD-segment: western, educated, industrialised, rich, democratic. Det samme gælder for megen medicinsk forskning.

Også juridisk har videnskaben længe holdt befolkningsgrupper ude. Det var således først i 1948, at den amerikanske højesteret afgjorde, at afroamerikanere havde ret til uddannelse af samme kvalitet som hvide.

Argumentet om, at forskelle i racers intelligens skyldes biologi er dog især kontroversielt, fordi langt størstedelen af forskere på området er af en anden overbevisning. Ifølge det videnskabelige flertal handler IQ-forskelle mellem befolkningsgrupper overvejende om strukturelle og miljømæssige uligheder.

Men efter at have forladt den offentlige debat i årtier er diskussionen om intelligens, genetik og race siden Donald Trumps valgsejr genopblusset, især i højreradikale miljøer. Det fortæller Eric Turkheimer, som er professor i psykologi på University of Virginia og berømt for sine mange studier i, hvordan genetiske, sociale og økonomiske forhold påvirker intelligens.

»I USA er den radikale højrefløjs racistiske holdninger blevet legitimeret med valget af en præsident, som åbent erklærer sig enig og baserer sin politik på mange af de samme antagelser. Det har skabt et momentum for ideen om, at befolkningsgrupper er grundlæggende forskellige, også biologisk. Også selv om det er noget uvidenskabeligt pladder,« siger han.

Race- og intelligensforskning er ikke et nemt videnskabeligt felt at begive sig ind på. Det er politiseret, polariseret, og uanset, hvilke synspunkter og konklusioner som fremhæves, vil nogle føle sig overset eller trådt over tæerne.

Det gør det ikke lettere, at det er så godt som umuligt at danne sig et videnskabeligt overblik. Der er lavet tusindvis af studier i IQ, genetik, racer og miljø, og flere peger i forskellige retninger. Fælles for alle positioner er dog, at de argumenterer videnskabeligt, hvilket gør det svært at gennemskue, hvem der har ret.

Men det er et velunderbygget videnskabeligt faktum, at der er en forskel i intelligens mellem befolkningsgrupper med forskellige hudfarver. I USA, hvor der er lavet mest og bedst forskning på området, er der konstateret en forskel på omkring ti IQ-point mellem hvide og sorte amerikanere. Andre studier viser desuden, at asiater i USA typisk har en højere IQ end både deres hvide og sorte landsmænd.

Der findes også forskellige landelister for IQ, eksempelvis i den kontroversielle og stærkt omdiskuterede bog IQ and the Wealth of Nations af de to forskere Richard Lynn og Tatu Vanhanen, som Information tidligere har skrevet om. Her ligger lande som Hongkong og Japan øverst med gennemsnitlige IQ’ på henholdsvis 107 og 105, mens eksempelvis Mozambique og Somalia ligger sidst med tilsvarende resultater på 64 og 68.

Det er årsagen til intelligensforskellene, der er uenighed om. I sin essens er diskussionen en klassisk videnskabelig debat om arv versus miljø.

Hvor en lille minoritet af forskere mener, at intelligens afgøres af gener, argumenterer størstedelen for, at miljø og kultur spiller en afgørende rolle for en persons IQ. I denne dominerende lejr anskues de biologiske argumenter som »gamle, racistiske ideer båret videre af nogen, der iklæder sig videnskaben,« som Eric Turkheimer udtrykker det.

Men den genopståede interesse for »racerealisme«, som tilhængerne af et biologisk syn på IQ og race selv kalder det, efterlader gen- og intelligensforskere med et grundlæggende dilemma. Hvordan skal videnskaben håndtere et så kontroversielt og politisk sprængfarligt emne: Ved at gennemanalysere det, med risiko for upopulære eller fejlfortolkede konklusioner – eller ved at forsøge at tie det ihjel?

Kold vinter-teorien

Forskellen i intelligens mellem sorte og hvide blev første gang kortlagt i de IQ-test, som var en fast del af den amerikanske rekruttering af soldater under Første Verdenskrig. Deltagelsen i de blodige skyttegravskrige krævede ikke kun en rask krop, men også et kløgtigt hoved, og derfor skulle alle aspiranter have målt deres IQ, hvilket også i dag er den internationalt mest anerkendte måde at måle intelligens på. Testene er dog senere blev kritiseret for deres kulturelle bias, som angiveligt favoriserede de unge hvide drenge.

Godt 50 år senere henviste den amerikanske psykolog Arthur Jensen til IQ-resultaterne fra Første Verdenskrig som et af argumenterne for, at sorte af genetiske årsager er mindre intelligente end hvide. Miljø alene kan ikke forklare den gennemsnitlige forskel i IQ-test, lød hans argument. Det er også hovedsynspunktet i den videnskabelige strømning ’Jensenisme’, han har lagt navn til, og som anskuer IQ som en egenskab, der i høj grad afgøres af gener.

Men det måske mest omdiskuterede forskningsværk om forskelle i racers gennemsnitslige IQ er bogen The Bell Curve: Intelligence and Class Structure in American Life, som de amerikanske sociologer Charles Murray og nu afdøde Richard Herrnstein udgav i 1994. I klokkeformede kurver – deraf bogens navn – viste de, at normalfordelingen for IQ varierede blandt sorte, hvide og asiater. Asiaters gennemsnitlige IQ var højest, mens sortes var lavest, viste kurverne. Det skyldtes formentligt genetiske forskelle, som var svære at ændre ved eksempelvis uddannelse, argumenterede de to forskere.

Bogens videnskabelige metoder og konklusioner blev kritiseret af mange forskere, blandt andet for at oversimplificere komplekse sammenhænge, udelade forskning, som udfordrede forfatternes standpunkt, og tydelig bias i målemetoderne. Også mediernes modtagelse af The Bell Curve er blevet kritiseret for ikke at forholde sig kritisk nok til bogens påstande.

Der findes dog fortsat videnskabelige tilhængere af, at IQ-forskelle mellem befolkningsgrupper primært skyldes genetik. Og de tæller ikke kun James Watson og Charles Murray. I Danmark har tidligere professor i udviklingspsykologi og nyopstillet folketingskandidat for Stram Kurs Helmuth Nyborg med ’kold vinter-teorien’ gjort sig til fortaler for et biologisk syn på intelligens. En position, der har ført til flere anklager om videnskabelig uredelighed. Anklager, han hver gang er blevet frikendt for.

Ifølge kold vinter-teorien har forskelle i klimaet forskellige steder på jorden på forskellig vis påvirket intelligensen. Overlevelsen under de kolde vintre på den nordlige halvkugle har krævet højere begavelse end i varmere klimaer nær ækvator, lyder teoriens forklaring.

Kold vinter-teorien er dog blevet heftigt kritiseret af adskillige anerkendte professorer i psykologi og evolutionsbiologi både i Danmark og i udlandet.

»Psykologen Nyborgs evolutionsbiologiske påstande holder ikke vand og bør under ingen omstændigheder være grundlaget for den politiske debat og slet ikke danne grundlaget for politiske beslutninger,« lød det eksempelvis i en kronik i Jyllands-Posten i 2016 underskrevet af 11 danske forskere på området.

Opvækst er afgørende

Richard Nisbett, som er professor i socialpsykologi ved University of Michigan, har heller ikke mange pæne ord til overs for den genetiske forklaring på IQ-forskelle. Han er en stor stjerne inden for intelligensforskning og mest berømt for bestselleren Intelligence and How to Get It, der er ét langt videnskabeligt argument for, hvorfor intelligens overvejende er miljøpåvirket.

Richard Nisbett kalder James Watson for et »ignorant geni« uden den nødvendige indsigt i det felt, han udtaler sig om, og Charlie Murray for »en slyngel«, der bevidst har ignoreret den forskning, som modbeviser hans synspunkt. Richard Nisbett forsøgte selv at overbevise Murray om ikke at udgive The Bell Curve på grund af dens tvivlsomme videnskabelige kvalitet – men altså uden held.

Hverken Eric Turkheimer og Richard Nisbett afviser, at genetik spiller en rolle for intelligens, men den er underordnet omgivelsernes påvirkning. Det er ifølge Richard Nisbett »meningsløst« at sætte proportioner på, hvor meget henholdsvis arv og miljø påvirker en persons IQ. Både fordi det varierer på tværs af sociale klasser, men også fordi sammenspillet mellem biologi og omgivelser er langt mere komplekst, end det ofte bliver gjort til.

Ifølge de to amerikanske professorer er der flere tungtvejende videnskabelige beviser for miljøets afgørende rolle for intelligens.

For det første er den globale gennemsnitlige IQ steget markant – omkring tre IQ-point pr. årti – i løbet af de sidste 100 år, målt i forskellige intelligenstest. Den udvikling beskrives som Flynn-effekten, opkaldt efter den newzealandske intelligensforsker James Flynn. De seneste år er kurven dog fladet ud, og i Danmark viser sessionsresultater eksempelvis, at unge mænds IQ de seneste 20 år er blevet lidt lavere.

»Så hurtigt kan gener slet ikke ændre sig,« som Richard Nisbett påpeger.

Flynn-effekten er ifølge ham det stærkeste bevis for kultur og uddannelses afgørende indvirkning på intelligens.

Ligeledes viste et studie i tidsskriftet Intelligence fra 2013, baseret på tal fra den omfattende amerikanske database over studerendes resultater, National Assessment of Educational Progress, at fra 1971 til 2008 er forskellen på sorte og hvides IQ i USA faldet fra 16,33 til 9,94 IQ-point. Denne forskel er dog ikke mindsket yderligere siden.

»Socialt og politisk har den fortsatte intelligensforskel mellem afroamerikanere og hvide amerikanere vist sig meget vanskeligt at ændre. Særundervisning har ikke været det quickfix, man forventede. Det skaber frustration. Så er det altid fristende at lægge skylden over på dem, som problemet handler om – og forklare sortes lavere intelligens med deres gener. Selv om alle ordentlige studier viser, at det ikke er korrekt,« siger Eric Turkheimer.

For det andet har flere anerkendte studier vist, hvor afgørende opvækst er for intelligens.

Eksempelvis undersøgte et studie fra 1989, publiceret i tidsskriftet Nature, franske børn født i den lavere sociale klasse eller højere middelklasse, men som ikke voksede op hos deres biologiske forældre. Studiet viste, at uanset hvilken baggrund børnenes forældre havde, så var den gennemsnitlige IQ 12 point højere hos de børn, som voksede op i middelklassen, end hos dem, der voksede op i bunden af samfundet.

»Det er en markant forskel, som kun kan tilskrives forskellene i miljø,« siger Richard Nisbett om studiet.

Et andet studie, publiceret i tidsskriftet Developmental Psychology i 1986, undersøgte IQ’en hos henholdsvis sorte børn og børn med en sort og en hvid forælder, der alle blev bortadopteret i den tidlige barndom til enten sorte eller hvide middelklassehjem.

Uanset børnenes biologiske ophav scorede dem, som voksede op i hvide hjem, i gennemsnit 13 IQ-point højere, end dem, som voksede op hos sorte adoptivforældre. Der var altså ingen genetiske ’intelligensfordele’ i at have en hvid forælder, men studiet viste, at kulturforskelle i de sorte og hvide middelklassehjem påvirkede børnenes IQ betydeligt.

Endvidere er Eric Turkheimer og Richard Nisbett begge medforfattere på et metastudie fra 2012, publiceret i det anerkendte tidsskrift American Psychologist, som gennemgår hundredvis af intelligensstudier. Studiet konkluderede blandt andet, at IQ i langt mindre grad er arveligt i lave end i høje sociale klasser, formentlig fordi det er sværere at realisere sit fulde intelligenspotentiale i bunden af samfundet.

Tvillingestudier har vist, at hos børn, som vokser op med lav social og økonomisk status, kan miljøet forklare omkring 60 procent af variationerne i deres IQ, hvorimod arvelighed nærmest intet kan forklare.

Mia Mottelson

Genetisk determinisme

Og for det tredje er genforskere selv de første til at understrege, at hverken intelligens eller race kan reduceres til genetik.

I en opsigtsvækkende, officiel udtalelse om forskningens rolle i opblomstringen af højreradikalisme i USA afviste American Society of Human Genetics i november sidste år »alle forsøg på at linke genetik sammen med racemæssig overlegenhed«.

Ideen om genetisk rene racer er ifølge forskersammenslutningen, der har omkring 8.000 medlemmer, meningsløs.

Ligeledes viser et omfattende studie, publiceret i tidsskriftet Europe PMC i 2017, at der er markant større genetisk variation for hudfarve internt i Afrika end i resten af verden kombineret. Den konklusion afviser ifølge Eric Turkheimer ideen om, at man meningsfuldt kan klassificere menneskers ’biologiske’ race baseret på deres hudfarve.

»Racer er kunstige kategorier, som ikke altid er medicinsk relevante. Selvfølgelig er der større genetisk overlap i bestemte geografiske områder. Men man kan ikke placere nogen i en racekategori udelukkende baseret på deres udseende, som ofte er det, der sker,« siger Melissa Wilson Sayres, der er lektor i databiologi ved Arizona State University.

»Min største frygt er, at folk forfalder til genetisk determinisme. Og jeg er endda genetiker! Men risikoen er en fejlslagen tro på, at gener kan løse og forklare alt. Det er desværre ikke tilfældet. Selv dygtige forskere begår nogle gange den fejl at relatere egenskaber som intelligens til specifikke gener,« siger hun.

Intelligensforskere er ikke alene om at studere de komplicerede sammenhænge mellem arv og miljø. Også sportsresultater tilskrives ofte genetiske fordele. Flest maratonløbere er fra Østafrika, mens flest sprintere er fra Vestafrika, og det er da påfaldende, at atletiske evner virker til at være så geografisk koncentrerede, medgiver Eric Turkheimer.

»Det er ikke så underligt, at forskere forfalder til genetisk determinisme. Det er langt mere simpelt end de komplicerede måder, hvorpå miljø skaber koncentrationer af gode og dårlige evner i forskellige kulturer på forskellige tidspunkter. Men faktum er, at miljø også spiller en afgørende rolle for sportsresultater – ligesom det gør for intelligens, « siger han.

Samtidig kan medførte egenskaber påvirke miljøet på en selvforstærkende måde, forklarer Richard Nisbett.

»Hvis enæggede tvillinger, som begge er høje og hurtige og altså har gode gener til basketball, vokser op i forskellige miljøer, så vil miljøerne ensarte sig i forhold til basketball. Børnene vil typisk blive udpeget til talenthold, få ekstratræning osv. Så de ’trækker’ altså miljøet i retning af deres talent, og herved styrker miljøet det – uanset om det handler om basket eller intelligens,« siger han.

»Men for nogle forskere tilskrives alle disse mekanismer gener. Det er ikke decideret forkert, men det er meget misvisende.«

Mælkedrikkende højrenationalister

Der er altså tungtvejende videnskabelige argumenter for, at forskellen i IQ mellem befolkningsgrupper med forskellige hudfarver i overvejende grad skyldes ulige uddannelsesmæssige og kulturelle udgangspunkter.

Alligevel er det også videnskab, højreradikale grupper tyer til, når de skal argumentere for deres ideologi om hvid overlegenhed. Men som oftest forsimpler og fejlfortolker de komplicerede videnskabelige resultater. Om eksempelvis mælk.

I december 2016, få uger inden Donald Trump officielt tiltrådte som præsident, samledes en flok white supremacists foran Museum of the Moving Image i New York. I bare overkroppe og fleksende til det kamera, som optog det hele, bællede de hver en gallon mælk.

»Hey, ikkehvide,« lød det på et tidspunkt fra en af de mælkedrikkende, mens mælken løb ned ad hans hage.

»Jeg kan gøre det her, og det kan I ikke.«

Mælk er blevet et yndlingssymbol for højreradikale, som argumenterer for, at den genetiske evne til at nedbryde laktose er unik for hvide og dermed et bevis på, at de er anderledes end sorte.

»Hvis du ikke kan drikke mælk, må du tage hjem,« lyder deres slogan.

Men det er et misbrug af genforskning og faktuelt forkert, understreger Melissa Wilson Sayres. For det er ikke hudfarven, som afgør evnen til at nedbryde mælk, men om ens forfædre har været kvægavlere og dermed vænnet sig til at drikke den hvide drik. Evnen til at nedbryde laktose er således også udviklet hos kvægavlere i Østafrika.

Den slags viden har genforskere et ansvar for at kommunikere ud, mener Melissa Wilson Sayres. I efteråret tweetede hun et link til en New York Times-artikel om de mælkedrikkende højreradikale med budskabet:

»Som humangenetikere kan vi ikke nøjes med ’bare at fokusere på vores egen forskning’. Vi kan ikke lade, som om at vores forskning ikke misbruges. At gøre det er det samme som at være aktivt involveret i white supremacy/nationalisme.«

Melissa Wilson Sayres oplever, hvordan mange af hendes kolleger er nervøse for offentligt at udtale sig om genetik i relation til kontroversielle emner som køn, race og intelligens.

»Men det er vores ansvar som forskere at bringe viden på banen om de her emner. Og hvis vi ikke tør diskutere med højreradikale eller andre rabiate, som misbruger vores forskning, så er der kun én stemme tilbage i debatten – nemlig dem.«

Dårlig, racistisk forskning

Der er dog også flere eksempler på, at munden er blevet lukket på det mindretal af forskere, som argumenterer for genetiske årsager til raceforskelle i IQ.

Da Bell Curve-forfatteren Charlie Murray for et par år siden skulle tale på Middlebury University, blev han overdøvet af omkring 200 studerende med protestskilte og opråb som »Black Lives Matter« og »Dit budskab er hadefuldt, vi vil ikke tolerere det«.

Og på Cambridge University resulterede ansættelsen af den britiske sociolog Noah Carl, der er kommet med flere kontroversielle udtalelser om racemæssige forskelle i intelligens, i et åbent protestbrev fra hundredvis af forskere. Også Helmuth Nyborg har angiveligt oplevet at måtte flytte en forelæsning i København, fordi vinduet til det lokale, han skulle have talt i, blev smadret.

Løsningen er ikke at forsøge at forstumme de forskere, som stadig argumenterer for en genetisk sammenhæng mellem hudfarve og IQ, argumenterer Eric Turkheimer. Eller at forbyde dem at forske i emnet for den sags skyld.

»Vi forskere skal ikke afskrive nogen hypoteser, fordi vi ikke bryder os om deres politiske eller etiske konsekvenser. Så hvis nogen vil studere genetisk betingede forskelle i intelligens mellem racer, skal de have lov. Det er bedre at udfordre og modbevise disse ideer offentligt end at forsøge at tie dem ihjel. Undertrykkelse ender bare med at legitimere nogle uvidenskabelige synspunkter, fordi forskerne bag opnår martyrstatus,« siger han.

»Men for mig at se er mange af de studier, som gør intelligens til et genetisk anlæggende, ikke ordentlig videnskab. Der ligger ikke en ordentlig metodologi bag konklusionerne. Det skal ikke forbydes, men påpeges som dårlig, racistisk forskning.«