מה לא קרה בפגישתו בשבוע שעבר של ראש הממשלה בנימין נתניהו עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין?

בדבריו בסוצ’י, נתניהו לא קרא לפוטין למנוע את התבססותה של איראן בסוריה. הוא ציין שוב כי לדעתו התפשטותה של איראן לסוריה מהווה סכנה “לעולם כולו”, אך לא דרש מפוטין לעשות דבר כדי למנוע התפשטות זאת. לאחר הפגישות ביניהם נתניהו ופוטין לא ערכו מסיבת עיתונאים משותפת שבה דיברו על הסיכומים ההדדיים שהושגו בביקור. פוטין עצמו לא אמר דבר לגבי יחסי איראן ורוסיה או איראן וישראל. אז מה כן קרה?

הרקע לפגישה הזו הוא הסכמה שהושגה מוקדם יותר החודש בין רוסיה לארה”ב, בנוגע לשביתת נשק באזורים בסוריה הגובלים בישראל וירדן. נתניהו אמר כי ישראל מתנגדת להסכם, שאיננו מונע את התבססותה של איראן בסוריה. למחרת התחייב שר החוץ הרוסי “לקחת בחשבון” את צורכי הביטחון של ישראל. משום מה, ההתחייבות הרוסית הזו לא הוזכרה בסוצ’י, לא על ידי ישראל ולא על ידי רוסיה.

מלחמת האזרחים בסוריה דועכת. אחרוני מעוזי דאעש נכבשים, ומשטר אסד הצליח, בסיוע רוסי, להשיג עליונות במדינה. המנצחת הגדולה של המלחמה היא איראן, שמשטר אסד והחיזבאללה הם קליינטים שלה. הלחימה תימשך בכמה פינות במדינה, אך בתמונה הגדולה, הרצף הטריטוריאלי שבין איראן ובין חופי סוריה ולבנון עומד להפוך לאזור בחסות הרפובליקה האסלאמית השיעית.

מזה שנתיים פועלות איראן ורוסיה פעלו כבנות ברית. חוד החנית של כוחות אסד בסוריה היה חיזבאללה, כוח החי”ר הטוב במדינה שאומן וחומש על ידי איראן. את ניצחונותיו בשנתיים האחרונות, שהצליחו להפוך את אסד ממפסיד לכוח הדומיננטי במדינה, השיג הארגון בסיוע חיל האוויר הרוסי. כוונותיה של איראן להפוך את סוריה ולבנון לבסיסי פעולה נגד ישראל אינן זרות לפוטין, ויש להניח כי לקח אותן בחשבון כשהחליט להתערב במלחמה לצד אסד. בכל מקרה, לרוסים אין יכולת למנוע התפשטות איראנית בסוריה גם אם היו רוצים: לא ניתן לנצח חיל יבשה גדול מהאוויר.

נראה כי נתניהו לא לקח יותר מדי ברצינות את ההצהרות הרוסיות בנוגע לכוונה “לקחת בחשבון” אינטרסים ביטחוניים ישראלים, וטוב שכך. הוא לא דרש מפוטין לפרט כיצד יממש הבטחה זאת, הבטחה דיפלומטית שלרוסים כנראה לא הייתה כוונה לכבדה מלכתחילה.

הנחת היסוד של הפגישה הייתה כי קיים סיכון גבוה למערכה ישראלית-איראנית על אדמות סוריה. בתנאים אלו, נראה כי מטרת הנסיעה היתה לבקש מפוטין לא להתערב, כשם שישראל נמנעה מהתערבות באינטרסים רוסים בסוריה, תוך לקיחת סיכונים משמעותיים.

עידן השקט הסתיים

איראן משחקת משחק ארוך-טווח באזור. היא חתמה על ההסכם הגרעיני עם המעצמות, הדוחה את התחמשותה בנשק גרעיני בעשור, כדי לקבל גושפנקה בינלאומית להשגת נשק כזה מיד אחר כך. היא הגנה על אסד, תוך הקרבת מיליארדי דולרים וחייהם של אלפי שיעים לבנונים (ופה ושם גם חייהם של כמה מקציניה שלה), כדי להגיע לנקודה הנוכחית, שבה היא יכולה לבנות כוח רחב בהיקפו ובפריסתו נגד ישראל. מה הסיכויים שעתה תסכים להימנע מכך בגלל לחץ דיפלומטי שרוסיה וארה”ב יכולות להפעיל עליה? נראה שהם לא ממש קיימים.

במשך השנים הארוכות של מלחמת האזרחים הסורית ישראל נמנעה מלהתערב בה, מלבד במקרים המעטים יחסית שבהם היא החליטה להתערב מהאוויר כדי לפגוע בנשק איראני שנשלח לחיזבאללה בלבנון. מחומותינו הבצורות צפינו על הטבח בסוריה, כאילו אין לנו עניין בתוצאה. התקופה הזו נגמרה.

כפי שציין ד”ר מרדכי קידר במאמרו באתר זה בשבוע שעבר, איראן כבר פועלת כדי לשנות באופן דרסטי את מאזן הכוחות בסוריה, ואולי גם את הדמוגרפיה. היא לא תמהר לתקוף אותנו עד שתהיה מוכנה. נוח לה להעמיד בפנינו דילמה מתי להתערב. קודם היא צריכה להתבסס, להתחפר ולהתבצר, כפי שעשה חיזבאללה בלבנון. כשהכול יהיה מוכן, האסטרטגיה האיראנית תהיה לפתוח באש טילים על העורף הישראלי ולאתגר את צה”ל לבוא ולהפסיק את הירי. כבר כיום מדברים בצה”ל על הצורך לכבוש את דרום לבנון אם הלחימה תיפתח משם. ומה אם האיראנים יתחפרו בעומק השטח בסוריה, 200 ק”מ מהגבול? האם נשלח אוגדות טנקים לחפש אחריהם בעמדותיהם הבצורות בעומק שטח עוין?

אם האיראנים רציניים – ונראה שהם רציניים – לא רחוק היום שבו ניאלץ ליזום התערבות בעומק שטח סוריה. אולי היום הזה כבר כאן, ואנחנו פשוט מתמהמהים משום שאנחנו יודעים כי זו תהיה מלחמה ארוכה, קשה, יקרה ועקובה מדם – משני הצדדים. אבל כל יום שעובר משרת את האויב.

יש לשים לב למשפט הסיום של נתניהו במוסקבה: “אנחנו נדאג להגן על עצמנו בכל אמצעי נגד האיום [האיראני] ובכלל”. העובדה שהדברים נאמרו מבלי שפוטין ניצב לצד נתניהו יכולה להתפרש לשני כיוונים: או אי-הסכמה מצד פוטין לפעילות ישראלית בסוריה; או – כפי שהיה בשש השנים האחרונות – הסכמה שבשתיקה.