Hvem er overrepresentert på trygdestatistikken? Jo det er hvite menn som pusher femti. Og som i årevis har stått maktesløs og mistenkeliggjort i møte med et Nav på overtenning.

På en bar i Torrevieja blir mann intervjua av NRK i starten av det som skal vise seg å bli Norges største Nav-skandale. Mannen er så skamfull at han ikke vil vise ansiktet, selv om det er myndighetene som har gjort den store feilen.

Samtidig har deler av venstresiden kastet seg over tastaturet etter Sagen-gate for å slå fast at hvithet er det samme som makt og rikdom. Rasisme eksisterer og må bekjempes, men dersom etnisk identitet overtar klasseidentiteten er det bare de rikeste som tjener på det.

Etter lang tid på defensiven i spørsmål om ulikhet, mye takket være etterdønningene fra finanskrisen og Thomas Pikettys «Kapital i det 21 århundre», har høyresiden på kort tid funnet en vei ut av bakevja; innvandrere.

Først ut var høyreideolog og næringsminister Torbjørn Røe Isaksen som i Nettavisen 28. november konstaterte at «Flere fattige familier er en direkte konsekvens av økende innvandring». Regjeringens endelige to streker under svaret kom 1. mars med stortingsmelding 13, Muligheter for alle, som ga Siv Jensen nok selvtillit i ulikhetsdebatten til å si at «Hovedårsaken til økte forskjeller er innvandring til Norge».

Endelig kunne man drive polemikk om ulikhet uten å gå inn i spørsmål om klasse, og under politisk kvarter 7. oktober etter framleggingen av statsbudsjettet, sier Erna Solberg «for hvis du kommer som analfabet til Norge, så tar det tid å komme ut i arbeidslivet. Hvis du har hatt psykiske problemer så tar det tid før du har normal jobb».

Dersom du er fattig i et land som Norge, er du enten innvandrer, eller så er det noe alvorlig galt med deg. Denne måten å se lagdeling på, enten den er koordinert eller ikke, er importert tankegods fra USA.

Selv om drakta her til lands er ny, så kjenner vi den igjen fra over dammen. I USA er hudfarge og etnisitet ensbetydende med ulikhet. Det er det selvfølgelig gode grunner til, for etter hundreår med slaveøkonomi, diskriminering og raseskille er landet dypt splitta, men det er også en hendig historie for landets eliter.

Dette er også et av hovedargumentene i boka til Nancy Isenbergs, «White Trash The 500-Year Untold History of Class in America», fra 2016. I den klasseblinde historien om USA overser man blant annet at en stor andel av besetninga på Mayflower slettes ikke var puritanere, men fattigfolk som migrerte av materielle grunner. Der fattigfolk er nevnt opp igjennom historien, er det som squatters, hillbilly og white trash som bosetter seg på de mest utilgjengelige områdene som sumpene eller Appalachene.

I det nye landet der mulighetene var enorme og de upløyde markene vestover enda større, måtte man være degenerert for ikke å få endene til å møtes. For mens den rådende rasehygieniske ideologien skilte mellom svarte og hvite som helt ulike raser, var hvite fattige å anse som dårlig avl. Som USAs tredje president, Thomas Jefferson skrev det i 1787 «The circumstance of Superior beauty, is thought worthy attention in the propagation of our horses, dogs, and other domestic animals; why not in that of man?».

Historien om de uønskede hvite, som ikke har klart å kare seg opp på den amerikanske drømmens stige på tross av privilegiet med å være hvit, har over generasjoner gjort dem til en uønsket gruppe, eller basket of deplorable.

Den samme klasseblindheten viderefører høyresiden i Norge. For selv om innvandrerfamilier er overrepresentert i statistikken over barn som lever i vedvarende fattigdom, så øker også kategorien barn uten innvandrerbakgrunn.

I uførestatistikken er andelen med innvandrerbakgrunn forsvinnende liten sammenliknet med befolkningen for øvrig. Trygdeskandalen som nå rulles ut kan også spores til enøydheten mot fattige innvandrere ettersom lovverket var ment å hindre trygdeflukt, mens det i all hovedsak er nordmenn som har bodd hele livet i landet som er urettmessig dømt.

På samme måte som at de på bunnen blir flere, så har de rikeste i landet dratt ifra og gjort forskjellene større uavhengig av etnisitet. Det kan i verste fall være direkte rasistisk å redusere fattigdomsproblem til fargen på passet. Det er antallet kroner på konto som gjør et menneske fattig, ikke antall pigmenter i huden.

Dersom høyresiden får eie premisset om at innvandrere er katalysator for ulikhet, så blir løsninga på problemet å ta inn færre innvandrere istedenfor omfordeling.

Dersom venstresiden samtidig framhever at hvithet er det samme som makt og rikdom, blir dette en identitetspolitisk cocktail som sender hvite fattige ut i et politisk ingenmannsland som fort ender opp i høyrepopulisme.