Mona Dîrțu - foto Catalin Georgescu

FACEM ROMÂNIA BINE. De mai bine de trei ani, Mona Dîrțu, jurnalist cu o lungă experiență, a ales să facă un altfel de presă. Altfel ca distribuție pentru că, în fond, este tot jurnalism. Premium. Ceea ce a făcut dintotdeauna. Un produs jurnalistic premium care vine pe mail. Și pentru care muncește și se documentează ca pentru un întreg ziar generalist.

Publicitate

În aproape fiecare zi de luni, dă send la „Monday Memo”, un produs editorial unic. Un soi de newsletter dus la alt nivel, un distilat de informație, cum îl numește ea.

„E pur și simplu un brief de informație pentru oameni ocupați - cărora eu le povestesc, în fiecare luni dimineața, ce s-a mai întâmplat în timp ce ei munceau și-și creșteau copiii. Un distilat de informație, așa mi l-am definit eu în minte încă de pe vremea în care era doar un “brief pentru antreprenori”, își descrie Mona Dîrțu produsul.

Chiar dacă, la prima vedere, pare un newsletter, Monday Memo este o veritabilă publicație. Una pentru care Mona Dîrțu citește sute de texte. Pe care le ierarhizează jurnalistic.

„Cred că e jurnalism pur și simplu, unul făcut cu grijă pentru timpul cititorului, după logica “cea mai mare cantitate de informație transmisă în cel mai scurt timp”. O săptămână împachetată în 15 minute de lectură, dacă vrei.” Astfel rezumă Mona Dîrțu proiectul pe care l-a lansat.

Iar meseria nu-i deloc ușoară.

Urmărește în jur de 50-60 de surse - din România și din presa internațională - și citește câteva sute de texte săptămânal (undeva la 500), pentru ca în final să se oprească la o medie de 100 de link-uri într-un singur newsletter. Job în toată regula!

Cum a evoluat proiectul?

„De la două ore de muncă la două zile. Și de la 19 abonați la 5.300, dintre care peste 5.000 s-au abonat de bună voie - fără marketing și fără spam.” Fără "Sponsored". Și cu rezultate: rata de deschidere se duce spre 50%.

Pe scurt din interviu:

E pur și simplu un brief de informație pentru oameni ocupați - cărora eu le povestesc, în fiecare luni dimineața, ce s-a mai întâmplat în timp ce ei munceau și-și creșteau copiii. Un distilat de informație, așa mi l-am definit eu în minte încă de pe vremea în care era doar un “brief pentru antreprenori”.

MONDAY MEMO deservește, după părerea mea, o cu totul altă nevoie: cea a cititorului activ, cu job și viață personală, care ciugulește de ici și de colo informație atunci când are timp, dar care vrea - după ce-a muncit pe rupte o săptămână și în weekend și-a tras un pic sufletul - să se asigure că n-a pierdut nimic esențial .

Rutina mea, pe care o tot perfecționez, se bazează pe trei fluxuri mari. Sursele românești, inclusiv blogurile, le adun în Feedly; comentariile de pe Facebook le colectez într-un feed separat, în care am doar non-jurnaliști care chiar se pricep la subiectele pe care scriu; iar presa străină o monitorizez via Flipboard.

Cred că e jurnalism pur și simplu , unul făcut cu grijă pentru timpul cititorului, după logica “cea mai mare cantitate de informație transmisă în cel mai scurt timp”. O săptămână împachetată în 15 minute de lectură, dacă vrei.

Agramatismele premierului Dăncilă, ca să dau un exemplu, nu sunt un subiect de MONDAY MEMO - pentru că nu mai e demult o știre că Viorica Dăncilă are o relație dificilă cu gramatica. E un fapt deja stabilit, ultra-dovedit. Mai trag cu ochiul și pe la ce fac jurnaliștii americani: la ei nu dă nimeni știri despre greșelile lui Donald Trump de scriere din tweet-uri, care sunt frecvente; eventual le menționează într-un rând din text și restul energiei și-o canalizează pe fact-checking și pe aflat lucruri noi de la sursele lor.

Pentru că mă întrebi, aș defini MONDAY MEMO drept un produs media artizanal, quality, de autor , pe care vreau să-l păstrez așa - pentru că-mi place să-l scriu eu, cu mâna mea. Uite, sunt trei ani și jumătate de când îl fac și încă nu m-am plictisit; dimpotrivă: îmi place din ce în ce mai mult.

Jurnalismul de news / explicativ e subapreciat la noi; nu naște celebrități profesionale și nici eroi. Dar e de temelie. Văd mulți jurnaliști care se ambiționează să facă investigații sau reportaj fără să fi făcut înainte lucruri simple - de exemplu știri.

Ce avem noi acum, cel puțin în jurnalismul politic, e mai mult o goană după declarații decât după știri adevărate. “Știre” înseamnă că s-a întâmplat ceva, nu că cineva a spus ceva despre altcineva.

Regula mea personală e că un cititor de MONDAY MEMO trebuie să poată înțelege din cele 10-15 rânduri pe un subiect dat despre ce e vorba - chiar dacă a stat în vârful muntelui o lună. Și nu că e “regula mea”: e o regulă de bază, asta, în jurnalism.

Dacă aș avea o redacție pe mână, asta aș vrea mai întâi: ca toată lumea să se străduie să scrie pentru omul care-a stat în vârful muntelui o lună.

Am în vedere monetizarea . Dar exclud bannerele, în a căror eficiență nu cred; și n-am absolut nicio intenție să includ mesaje nemarcate cu [ P ] , cum se găsește să-mi mai propună câte unul sau altul. E o practică murdară, care a fărâmat profesia, a corupt relația dintre jurnalist și publicul lui - și, pe deasupra, a pervertit definitiv relația dintre producătorii de conținut și partenerii lor comerciali. Mor când aud de “știri de PR”. Nu există “știri de PR”. Există “știri” și există “PR” - ambele ocupații foarte onorabile, altfel.

Paginademedia.ro prezintă povestea Monday Memo, un proiect jurnalistic lansat de Mona Dîrțu.

Povestea Monday Memo este parte a proiectului editorial FACEM ROMÂNIA BINE. Într-o perioadă în care aproape „se cântă prohodul” presei, ne propunem să căutăm - și să prezentăm, în acest proiect, nu “presa care a fost”, ci presa așa cum trebuie să fie făcută. Și cum (încă) se mai face. Poveștile unor proiecte media și ale unor oameni care își fac treaba cu respect pentru public și pentru meserie. Curat.

Paginademedia.ro susținut de Un proiect editorialsusținut de MedLife

Citește și:

Prima parte a interviului acordat de Mona Dîrțu, cu povestea Monday Memo în continuare:

Cum s-a născut proiectul MONDAY MEMO?

Mona Dîrțu: Din greșeală, ca o mulțime de lucruri bune din viața mea - inclusiv jurnalismul. Aveam un blog de antreprenoriat cu Andreea Roșca prin 2014, doar că nici eu, nici ea, nu postam mai nimic.

Pe la începutul lui 2015 m-am gândit că dacă am avea o formă, un recipient în care să turnăm niște conținut - ceva cu o periodicitate dată - n-am mai pune scrisul la coada listei. Așa că i-am zis ideea: să postăm alternativ, în fiecare luni, o scurtă listă de chestii interesante citite în săptămâna anterioară.

Prima ediție am făcut-o eu, pe 8 februarie 2015 - avea fix patru știruci. Apoi a scris ea, apoi eu - și tot așa, fiecare o dată la două săptămâni.

Când “rubrica” început să capete consistență, am zis să facem din ea un newsletter. Și într-o duminică de primăvară - era sfârșitul lui mai, îmi amintesc - m-am pus la computer dimineață, am făcut un cont de Mailchimp, am aranjat un layout simplu și am trimis “ediția” la o primă listă de prieteni. Erau 19 cu totul, țin minte exact. Până la vreo 200-250 de cititori am mai adăugat noi, după care oamenii au început să se aboneze de bunăvoie prin formularul făcut de Andreea.

Cu timpul, acel MONDAY MEMO - care se făcea în două ore la început - s-a lungit și s-a lățit. Ne înghițea tot mai mult timp - și am început, inevitabil probabil, să vedem puțin diferit viitorul lui.

Acum vreun an și jumătate am decis ca eu să răscumpăr partea Andreei - adică efortul și contribuția ei la creșterea MONDAY MEMO - și să-l fac singură. Așa că iată-mă-s unic proprietar al unui proiect editorial care are, acum, peste 5.300 de abonați și o rată de deschidere constantă, de cca. 40%, care urcă spre 50% în perioade mai nevrotice.

La cine te-ai gândit că trebuie să ajungă când ai pornit acest proiect? Care este „targetul”?

Mona Dîrțu: Cum ziceam, inițial era gândit pentru antreprenori; de aia l-am și botezat “brief pentru antreprenori”. În timp am văzut că se abonează și cititori care n-au nicio legătură cu businessul - oameni din ONG-uri, artiști, jurnaliști, medici, fotografi. Ba chiar am și un abonat care lucrează la Poliția Galați și doi de la Primăria Capitalei.

Acum nu mai văd MONDAY MEMO - nici eu și nici cititorii mei, din câte-mi dau seama - drept un “brief pentru antreprenori”.

E pur și simplu un brief de informație pentru oameni ocupați - cărora eu le povestesc, în fiecare luni dimineața, ce s-a mai întâmplat în timp ce ei munceau și-și creșteau copiii. Un distilat de informație, așa mi l-am definit eu în minte încă de pe vremea în care era doar un “brief pentru antreprenori”.

Îmi place cuvântul ăsta, “distilat”: e reverența mea pentru chimia și fizica făcute în facultate și abandonate, nu fără oarece regrete, pentru jurnalism.

Știi cum e? Când distilezi ceva, te bazezi pe niște lucruri esențiale, universale, dovedite: pe faptul că diversele componente ale unui amestec de lichide trec în stare de vapori la temperaturi diferite. Dacă le știi proprietățile, înveți cum le poți separa; cum poți scăpa de impuritățile nevolatile, de exemplu - sau cum poți obține un concentrat.

De ce doar MONDAY?

Mona Dîrțu: Pentru că atâta timp am deocamdată. Și pentru că dacă vrei ceea ce vreau eu - adică să-i dau cititorului meu micro-sinteze și referințe quality - trebuie să ai un pic de răbdare să ți se decanteze subiectele. Ceea ce pare important luni dimineață poate păli în câteva zile. Se numește “news cycle” și suntem cu toții - vrem, nu vrem - iobagii lui.

De cealaltă parte, există și subiecte volatile, cu evoluții imprevizibile. Uite un exemplu: scrisoarea lui Rudolph Giuliani despre protocoalele SRI și amnistie, care luni dimineață era privită drept o mare chestie, s-a dovedit miercuri/joi o scrisoare plătită. Pe termen scurt ne-a înghițit toată energia, dar pe termen mediu subiectul s-a pleoștit.

Cât despre termenul lung, ce să-ți mai zic? Vorba lui John Maynard Keynes: pe termen lung suntem cu toții morți. În plus, oamenii mai au oarece surse media de update pe știri, în caz că cineva vrea să fie la curent în fiecare zi.

MONDAY MEMO deservește, după părerea mea, o cu totul altă nevoie: cea a cititorului activ, cu job și viață personală, care ciugulește de ici și de colo informație atunci când are timp, dar care vrea - după ce-a muncit pe rupte o săptămână și în weekend și-a tras un pic sufletul - să se asigure că n-a pierdut nimic esențial. Și că fărâmițele de informație pe care le-a absorbit pe parcurs sunt îmbrăcate în context, ierarhizate, rotunjite în 10-20 de rânduri, împănate cu linkuri quality.

Cu alte cuvinte, încerc să mă pliez pe rutina de început de săptămână a cititorului meu, pe ritmul / programul lui - și, mai ales, pe nevoile lui. Nu știu dacă reușesc întotdeauna, dar de străduit mă străduiesc.

Altfel, eu nu-mi propun ca MONDAY MEMO să dea exclusivități ori să schimbe lumea. Vreau doar să fie în top 3 surse de informație ale cititorilor mei; și să se simtă mai lămuriți și mai informați după ce-l citesc. E o ambiție mai subtilă, dacă vrei, decât cea pentru “exclusivități”.

Câte surse citești, aproximativ, pentru un singur MONDAY MEMO? Cât timp îți ia? Ce înseamnă ca efort?

Mona Dîrțu: N-am numărat niciodată, ca să-ți zic drept. Vreo cincizeci-șaizeci, cred - poate mai multe. Am o rutină complicată, cu care mă războiesc tot timpul: nu reușesc să scap de iluzia că, dacă o să învăț să mă organizez mai inteligent, într-o zi chiar o să pot bea apă de la hidrant fără să-mi ud hainele.

Rutina mea, pe care o tot perfecționez, se bazează pe trei fluxuri mari. Sursele românești, inclusiv blogurile, le adun în Feedly; comentariile de pe Facebook le colectez într-un feed separat, în care am doar non-jurnaliști care chiar se pricep la subiectele pe care scriu; iar presa străină o monitorizez via Flipboard.

Din astea trei fluvii de informație aleg, la prima scanare, tot ce mi se pare interesant. Cam 500 de texte pe săptămână - am counter la folder, de aia știu - pe care le salvez în Evernote (am mai multe materiale salvate în Evernote decât fondatorul companiei, dacă-ți vine să crezi - am aflat dintr-o postare de-a lui).

În final, sâmbăta și duminica sortez totul, scriu, pun linkuri, caut background, tai, scriu, iar tai, iar scriu și tot așa. Firește că nu citesc da capo al fine toate alea 500 de texte - dar, pentru că sunt experimentată, mă orientez destul de repede. În final, am o medie de circa 100 link-uri/newsletter.

Normal că luni, când mă trezesc, recitesc tot ce-am scris, mă auto-editez în minte, mai descopăr câte-o literă lipsă - și retrăiesc sentimentul acela pe care numai oamenii care-au trimis o pagină în tipar îl știu: “of, dacă dacă mai aveam 2-3 ore la dispoziție, ieșea mult mai bine”. Zic “la tipar” pentru că atunci când trimiți la tipar totul devine ireversibil și ireparabil - și orice nenorocită de virgulă te seacă.

Altfel, știu exact când MONDAY MEMO mi-a reactivat microbul de jurnalist de news: era în vara lui 2015, în noaptea negocierilor dintre Grecia și UE. Am stat atunci până dimineață, cu 20 de taburi deschise, “să prind prima știrea”. Și m-am culcat pe la 6,00, îmi amintesc și acum, frântă - dar fericită că niște mii de oameni vor fi aflat de la mine deznodământul unei crize care consuma, pe-atunci, Europa. Cred că în acea noapte a încetat newsletterul ăla mititel să mai fie, pentru mine, doar un “brief doar pentru antreprenori”.

Cum îți alegi sursele care merită citate în MONDAY MEMO?

Mona Dîrțu: Am două criterii mari: substanță și credibilitate, pentru că e mult balast și sunt multe pseudo-știri în lumea asta a noastră. Acum 30 de ani noi, românii, n-aveam acces la informație; eram în modelul totalitar, orwellian. Acum înotăm împrăștiat în ceea ce Aldous Huxley numea „a sea of irrelevance”.

Îmi vine mereu în minte o carte scrisă prin anii ‘80, “Amusing Ourselves to Death: Public Discourse in the Age of Show Business”, în care Neil Postman punea față în față cele două extreme. Orwell se temea de o lume în care cărțile vor fi interzise, adevărul va fi ascuns, cultura și informația for fi captive, amintea Postman. Huxley se temea de altceva: de o “brave new world” în care nici nu mai era nevoie să interzici cărțile, pentru că oricum nimeni nu mai voia să le citească; în care nu mai era nevoie să blochezi accesul la informație, de vreme ce puteai îneca oamenii în informație irelevantă; în care totul era disponibil, dar era sclipicios și lipsit de substanță. E puțin descurajantă cartea, dar e utilă - mai ales azi.

Ca să-l citez pe Neil Postman: “În «1984», oamenii erau controlați prin recursul la frică. În «Brave New World» erau controlați prin recursul la plăcere”.

Agramatismele premierului Dăncilă nu sunt un subiect de MONDAY MEMO. La americani nu dă nimeni știri despre greșelile lui Donald Trump

Cum a evoluat acest proiect?

Mona Dîrțu: De la două ore de muncă la două zile, după cum ziceam. Și de la 19 abonați la 5.300+, dintre care peste 5.000 s-au abonat de bună voie - fără marketing și fără spam.

Dincolo de cifre, ceea ce a început ca un mini-brief pentru antreprenori s-a transformat în ceva cu patru segmente distincte: o agendă internă, românească, în care de vreun an încoace încerc să ierarhizez și să explic ce s-a întâmplat în România; un “Business Memo”, în care pun informație și din România, și din afară (plus ceva cultură de management din presa străină, cărți etc.); un “Digital Memo”, unde fac o sinteză de informație din tehnologie; și o secțiune căreia îi zic „de știut”, în care bag diverse alte lucruri.

E ca un mini-ziar de interes general, dacă vrei, din care lipsește însă pagina de sport.

Cum îți stabilești "planul editorial"?

Mona Dîrțu: Am în cap permanent o chestie pe care am învățat-o de la un jurnalist american demult, când eram reporter de teren. Mi-a zis așa: „Mona, fă în așa fel ca, dacă peste 10 ani cineva răsfoiește colecția ziarului tău, să nu lipsească din ea niciun eveniment care i-a preocupat pe cititorii tăi”.

Îmi place criteriul ăsta: mă ține în rezonanță cu publicul meu - și cu ceea ce s-ar putea dovedi relevant pe termen mediu/lung pentru el. Și mă ajută, foarte concret, să elimin din lista săptămânală de subiecte focurile de artificii, fumigenele și toată hărmălaia în care trăim.

Agramatismele premierului Dăncilă, ca să dau un exemplu, nu sunt un subiect de MONDAY MEMO - pentru că nu mai e demult o știre că Viorica Dăncilă are o relație dificilă cu gramatica. E un fapt deja stabilit, ultra-dovedit. Mai trag cu ochiul și pe la ce fac jurnaliștii americani: la ei nu dă nimeni știri despre greșelile lui Donald Trump de scriere din tweet-uri, care sunt frecvente; eventual le menționează într-un rând din text și restul energiei și-o canalizează pe fact-checking și pe aflat lucruri noi de la sursele lor.

Jurnalismul de news e subapreciat la noi. Dar e de temelie

Tu cum ai defini MONDAY MEMO? Putem să îi spunem "email journalism"?

Mona Dîrțu: Nu m-am gândit să-l definesc în vreun fel. Nu cred că e “email journalism”, pentru că nu văd drept esențial canalul/formatul prin care informația ajunge la cititor.

Cred că e jurnalism pur și simplu, unul făcut cu grijă pentru timpul cititorului, după logica “cea mai mare cantitate de informație transmisă în cel mai scurt timp”. O săptămână împachetată în 15 minute de lectură, dacă vrei.

Pentru că mă întrebi, aș defini MONDAY MEMO drept un produs media artizanal, quality, de autor, pe care vreau să-l păstrez așa - pentru că-mi place să-l scriu eu, cu mâna mea. Uite, sunt trei ani și jumătate de când îl fac și încă nu m-am plictisit; dimpotrivă: îmi place din ce în ce mai mult.

Știi, jurnalismul de news / explicativ e subapreciat la noi; nu naște celebrități profesionale și nici eroi. Dar e de temelie. Văd mulți jurnaliști care se ambiționează să facă investigații sau reportaj fără să fi făcut înainte lucruri simple - de exemplu știri. Știrea e disprețuită, pare că oricine poate face o știre cu cap și coadă. Păi nu-i deloc așa: știrea e o treabă care presupune să vorbești cu oameni, să te documentezi, să înțelegi domeniul despre care scrii - și, prin toate astea, îți cultivă discernământul.

Mușchiul jurnalistic acolo antrenează, la subiectele mici din care rezultă materiale scurte, “de trafic”. E ca la muzică, dacă vrei: n-ai cum să cânți decent o sonată dacă nu faci mai întâi game, indiferent ce instrument - sau canal media - ai în mâini.

Ce avem noi acum, cel puțin în jurnalismul politic, e mai mult o goană după declarații decât după știri adevărate. “Știre” înseamnă că s-a întâmplat ceva, nu că cineva a spus ceva despre altcineva.

Iar disprețul față de știre, care-i un fel de Cenușăreasă a jurnalismului - și puținătatea jurnaliștilor buni de news, și standardele scăzute de redactare, și lipsa editorilor de la care să înveți meserie pe bune etc. - se văd foarte bine. Eu cred că 85% din lucrătorii în instituțiile media nu știu să scrie o știre după formula piramidei inversate.

Iar simptomul cel mai grav e lipsa paragrafului de context, cel în care-i explici cititorului ce s-a întâmplat ieri sau acum o săptămână, în care arăți de ce e important să știe - sau care e impactul. Regula mea personală e că un cititor de MONDAY MEMO trebuie să poată înțelege din cele 10-15 rânduri pe un subiect dat despre ce e vorba - chiar dacă a stat în vârful muntelui o lună. Și nu că e “regula mea”: e o regulă de bază, asta, în jurnalism.

Adică da, n-avem resurse, sunt oameni puțini prin redacții, salariile sunt mici - dar e și îngrozitor de multă neglijență. Dacă aș avea o redacție pe mână, asta aș vrea mai întâi: ca toată lumea să se străduie să scrie pentru omul care-a stat în vârful muntelui o lună. Știi de ce? Pentru că e o iluzie, de fapt, că acel cititor căruia i-ai explicat acum trei luni cum s-a modificat Codul Penal mai ține minte exact despre ce-i vorba.

Dacă dau azi o știre că CCR a amânat discutarea codurilor penale, e musai să menționez și 2-3-4 chestii controversate care au făcut ca acele coduri să ajungă pe masa CCR. Musai. Dacă nu mă crezi, fă un test: roagă zece oameni din jurul tău - colegi, prieteni, familie - să-ți enumere trei modificări contestate din noul Cod Penal. Nu șapte, nu nouă: doar trei. Și după aia numără câți dintre cei zece consumatori de news au știut să răspundă corect - și să-ți explice impactul modificărilor, eventual. Vei avea un procent de populație - pe un eșantion nereprezentativ, firește - de oameni doar vag informați pe un subiect despre probabil că o părere foarte fermă.

O să-mi pun un buton de donație pe monadirtu.ro. Monetizarea m-ar ajuta să pun scrisul în centrul vieții mele, în loc să-l împing în weekend

Care a fost feedbackul la MONDAY MEMO?

Mona Dîrțu: Ce să zic? Eu cred că am cei mai faini cititori din România. Când sunt în vacanță sau ratez vreo ediție - pentru că n-am acces la net ori pentru că sunt gâtuită cu alte proiecte, cum s-a întâmplat de vreo 2-3 ori în ultimul an - primesc mail-uri îngrijorate, din alea cu “Mona, azi n-am primit MONDAY MEMO. Ești bine?”. Când scap câte-o inexactitate, primesc mailuri delicate, cu “mulțumesc pentru newsletter, apreciez munca - dar vezi că acolo lipsește un link sau dincolo ai dat o cifră greșită”.

Primesc și mail-uri de mulțumire de la oameni cu care nu mă cunosc personal, și recomandări de materiale pe care să le includ în viitoarea ediție, și gânduri personale despre ce se întâmplă în țară.

Știu despre cititorii mei și când pleacă în concediu, că primesc mesaje de “out of office” - și, uneori, chiar știu chiar pe unde călătoresc. Lunea asta, de exemplu, am avut în premieră doi cititori în Mozambic - presupun că oameni în deplasare sau în vacanță pe-acolo. Altfel, constat că am mai mulți cititori, ca regulă, în Marea Britanie decât în SUA și Canada la un loc. Europa e, de departe, cea mai bună piață externă a MONDAY MEMO. Și în Emiratele Arabe am cititori fideli - probabil români care lucrează acolo.

N-am niciun cititor în Portugalia, deocamdată. În Rusia văd că deschid 2-3 cititori din când în când newsletterul, probabil oameni în delegație; la fel și în China. Australia e OK, dar Noua Zeelandă e cu toane. Cel mai prost stau în Africa și în America de Sud: n-am niciun cititor fidel acolo.

E ceva foarte special - și foarte nou pentru mine - în relația asta cititor-jurnalist care se leagă via Inbox. Nu depind nici de algoritmii Facebook, nici de vreun titlu mai obraznic - așa mă gândesc că cine nu s-a dezabonat încă nu vede MONDAY MEMO drept spam.

Cum se finanțează acest proiect? Ai în vedere și monetizarea lui?

Mona Dîrțu: Da, am în vedere. Dar exclud bannerele, în a căror eficiență nu cred; și n-am absolut nicio intenție să includ mesaje nemarcate cu [P], cum se găsește să-mi mai propună câte unul sau altul. E o practică murdară, care a fărâmat profesia, a corupt relația dintre jurnalist și publicul lui - și, pe deasupra, a pervertit definitiv relația dintre producătorii de conținut și partenerii lor comerciali. Mor când aud de “știri de PR”. Nu există “știri de PR”. Există “știri” și există “PR” - ambele ocupații foarte onorabile, altfel.

Ca să mă întorc la întrebare: sunt acum în discuții cu o companie mare care vrea să susțină o rubrică, de exemplu.

Săptămâna viitoare o să-mi pun un buton de donație pe monadirtu.ro; sunt mulți oameni care mi-au spus că ei ar susține proiectul. Monetizarea m-ar ajuta să pun scrisul în centrul vieții mele, în loc să-l împing în weekend, când îmi rămâne timp liber. Altfel, e o vorbă: ce anume ai fi dispus să faci trei luni încheiate fără să fii plătit? Eu aș face MONDAY MEMO.

Cum se poate dezvolta mai departe acest proiect, din punct de vedere editorial?

Mona Dîrțu: Nu m-am gândit. Eu sunt cam pe contrasens aici - nu cred că mantra aceea din business, care spune că “dacă nu crești, mori”, e valabilă și în cazul MONDAY MEMO. Treaba mea e să fiu atentă la nevoile cititorului și să mă adaptez, așa cum - am făcut, de pildă, introducând clasamentul de știri non-business.

Sigur, dacă aș avea mai mult timp aș scrie mai multe, probabil. De pildă aș explica pe larg lucruri care pur și simplu nu încap în MONDAY MEMO. Uite, în jurul nostru se inflamează periculos războiul comercial declanșat de Donald Trump împotriva lumii - și mai ales a Chinei. Dacă se încăpățânează și Trump, și Xi Jingping, tot comerțul mondial se va rearanja, iar asta ne va afecta.

Eu citesc toate lucrurile astea din curiozitate, așa că le-aș pune într-un dosar special și aș da link în MONDAY MEMO; sunt sigură că sunt cititori, mai ales din zona de business, care vor să înțeleagă ce se întâmplă la scară mare.

Sunt și subiecte din România despre care știu mai multe decât pot înghesui într-o lectură de 15 minute. De exemplu mi-ar plăcea să fac un dosar despre exceptarea a 100 de companii de stat de la guvernanța corporativă; un subiect major, dar de care nimeni n-are timp - că acum ne ocupăm toți cu dreptul penal și cel constituțional. Deci da, aș avea ce face pentru a dezvolta MONDAY MEMO - dacă aș avea mai mult timp.

Proiectul editorial Paginademedia.ro Facem România bine este susținut de Medlife

MedLife - am inceput cu un juramant, continuam cu un angajament. De mai bine de 20 de ani investim in oameni si in tehnologie medicala. Crestem odata cu noile generatii de doctori pentru a atinge cel mai inalt nivel de performanta in actul medical. Sanatatea este profesia si pasiunea noastra si vrem sa imbunatatim calitatea vietii fiecarui pacient, cu grija, cu atentie si oferind intotdeauna cele mai bune optiuni de tratament. Am devenit cel mai mare operator privat de servicii medicale* investind constant in oameni si in tehnologie. Si nu ne oprim aici. Pentru ca la MedLife ne-am luat angajamentul sa facem Romania bine. *conform cifrei de afaceri

Citește și:

Iulia Bunea

iulia.buneapaginademedia.ro