Kommentar

Lønn eller ytringsfrihet?

Av Anders Giæver

TEGNING: MORTEN MØRLAND / VG Foto: ,

Hvis ikke vanlige arbeidstakere kan benytte seg av ytringsfriheten uten fare for å miste jobben, har de i

realiteten ingen ytringsfrihet.

Oppdatert 10. oktober 2015

Dette er en kommentar. Kommentaren gir uttrykk for skribentens holdning

Artikkelen er over fire år gammel

Hanne Tolg er norsk økonom, jobbet lenge for Storebrand, men har bodd med familie i Storbritannia siden 1995 og de siste 13 årene arbeidet for brannvesenet i Nord-Wales.

På fritiden og i ledige stunder har hun de to siste årene skrevet for nettstedet Document i Norge, kjent for sin sterke opposisjon til norsk integrering og innvandringspolitikk.

I juni i år ble hun innkalt til ledelsen. Det var fremsatt klager mot henne på et åpent nettsted av en person med psevdonym, og på bakgrunn av dette hadde noen krevet informasjon om henne med hjemmel i loven Freedom of Information Act.

Det ble begynnelsen på en Kafkaaktig prosess for Tolg. Hun fikk ikke vite hvem som klaget på henne. Hun fikk heller ikke vite hva hun skulle ha skrevet som var galt. De interne granskerne måtte selv bruke Google Translate for å forstå hva hun hadde skrevet. Nyanser, ironi og meningsinnhold ble borte i dataoversettelsen. Til slutt var det Documents kontroversielle natur, slik den ble beskrevet på andre nettsider, som ble holdt mot henne.

Samtidig begynte hun å google seg selv, og oppdaget at hun var skyteskive i flere nettfora og Facebook-grupper. På nettstedet RationalWiki som har spesialisert seg på anonym sjikane av politiske motstandere, ble artiklene hennes beskrevet som «rasistiske og islamofobe», uten noen form for kildeangivelse eller eksempler.

Det ble innlevert anonyme klager mot henne til administrasjonen av fritidsaktiviteter hun var involvert i. Lokalavisen interesserte seg for saken. Hun ble rådet av ledelsen til ikke å skrive mer på Document. Den interne granskningen ble avsluttet, og det gikk mot en høring.

Hanne Tolg var sliten og lei, hun ville ikke stå til rette for noe høringstribunal, og sa opp jobben. Hun vet fremdeles ikke hvem som klaget på henne, eller hva hun skulle ha skrevet som var galt.

Var det nordmenn som sto bak prosessen? Noen som ikke likte det hun skrev på Document, eller i det hele tatt at hun skrev på Document, og bestemte seg for å skade henne? Hun vil ikke spekulere i det selv, men det virker mest sannsynlig.

I 2011 opplevde en annen bidragsyter på Document noe lignende. Etter at bomben sprang i regjeringskvartalet 22. juli, og før man visste hvem som sto bak, publiserte Anders Ulstein enkommentar som var sterkt kritisk til statsminister Jens Stoltenbergs førsteuttalelser om terroraksjonen.

Kommentaren så ganske annerledes ut da det viste seg at det var Arbeiderpartiet som var hovedmål for terroraksjonen. Og at Anders Behring Breivik hadde vært aktiv i kommentarfeltet på Document.

Vi var mange som antok og trodde ting de første timene etter bomben i regjeringskvartalet, som senere viste seg å ikke holde vann. Det er vanskelig å se hvordan feilvurderinger under disse omstendighetene skulle kunne få konsekvenser for Ulsteins jobb i Actis, paraplyorganisasjon for frivillige organisasjoner innen arbeidet mot rus.

Men en «varsler» tok kontakt med hans overordnede og mente at Ulstein hadde bidratt til «hatefull propaganda».

1. august 2011, en drøy uke etter terrorangrepet og mens ungdom fremdeles ble begravet over hele landet, var det utarbeidet et notat om Anders Ulstein fra den daværende generalsekretæren i Actis, hvor det blant annet ble hevdet at han hadde «noen sammenfallende synspunkt med ABB»

Det er en sterk anklage å bli utsatt for i dag, mer enn fire år senere. Og i august 2011 var det fullstendig knusende. Før måneden var over hadde styret i Actis konkludert med at man ønsket å avslutte arbeidsforholdet. Ulstein ble ansett som en belastning som kunne skade organisasjonens omdømme.

Ulstein mener fortsatt at han kunne vunnet en eventuell arbeidsrettssak, men at de private omkostningene ville blitt for store. Han sa opp selv. Som ressurssterk person med solid utdannelse fikk han raskt en ny jobb og var taus om hva som hadde skjedd inntil han sto frem for to år siden.

Tolg er utenfor norsk jurisdiksjon, men det anonyme angiveriet av henne har sannsynligvis kommet herfra. Ulstein har vært utsatt for en mer åpen, men like fullt uakseptabel prosess.

Jeg har lest mange av Ulsteins og Tolgs artikler. Ingen av dem har vært i nærheten av de grenser loven setter for ytringsfriheten i Norge. De kan heller ikke sies å være brudd med lojalitets- eller taushetsplikt på jobben. Det er et eventuelt omdømmeproblem arbeidsgiveren har skjøvet foran seg i begge sakene.

Det er dypt problematisk om dette er en del av en utvikling. At vanlige arbeidstakeres ytringsfrihet på fritiden i realiteten skal være begrenset av utenforstående «varslere»s krenkede politiske sensibiltet.

Hva om noen i lokalmiljøet ikke liker at fyren i kassa på Kiwi har engasjert seg i en lokal byggesak? I et samfunn hvor merkevarebransjer blir stadig større og viktigere arbeidsgivere, er det ikke godt å vite hva den sentrale ledelsen til enhver tid mener er skadelig for omdømmet.

Alternativet for folk med divergerende meninger er ikke egentlig å holde kjeft, men å bli anonyme. Det er ikke debatten tjent med. Like lite tjent som man er med å la anonyme eller åpne «varslere» få definere grensene for ytringsfriheten til norske arbeidstakere.

Publisert: 10.10.15 kl. 15:27 Oppdatert: 10.10.15 kl. 15:53