Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Da folketrygden ble opprettet i 1967, var blant annet sjenerøse pensjonsordninger for alderspensjonister noe av det som kom på plass. Det hadde man råd til, ettersom systemet var basert på det såkalte «pay-as-you-go»-prinsippet. De årlige pensjonsutgiftene ble finansiert av samme års skatteinntekter.

Og i 1967 befant en stor andel av befolkningen seg i yrkesaktiv alder, og noe som gjorde det relativt enkelt å dele pensjonsregningen for de relativt få alderspensjonistene.

Slik kunne man ikke fortsette i lengden. Størrelsen på barnekullene i etterkrigstida var bare midlertidig. Utover 70-tallet begynte antallet nyfødte å falle, og størrelsen på barnekullene har enda ikke svingt tilbake til etterkrigstidas nivå.

Det har satt i gang en befolkningsendringen som gir oss færre og færre yrkesaktive per alderspensjonist. Og den er for så vidt allerede i gang. I 1970 var det fem nordmenn i arbeidsfør alder per nordmann på 67 år eller eldre. I dag er det fire. Snart er det bare tre.

Og i 2060, året jeg fyller 67, er det forventet at det vil være bare 2,5 nordmenn mellom 20 og 66 per av oss på 67 eller mer.

Erkjennelsen av dette gjorde at vi fikk pensjonsreformen. Pensjonssystemet måtte bli bærekraftig. Blant innstrammingene som skulle gjøre pensjonssystemet mer robust for slike demografiske endringer, var den såkalt levealdersjusteringen.

Levealdersjustering innebærer at alderspensjonen vår blir justert etter hvor lenge årskullet vårt er forventet å leve. Når levealderen i befolkningen fortsetter å øke, sikrer levealdersjusteringen at vi enten får mindre i pensjon eller må jobbe lenger.

I realiteten økes pensjonsalderen i takt med at vi forventes å leve lenger.

Dette er selvsagt fornuftig. Men også urettferdig. Min generasjon må jobbe tre år lengre enn våre foreldre, for å oppnå den samme pensjonen. Alternativet er en lavere alderspensjoner i forhold til det generelle lønnsnivået i samfunnet.



Og enda verre er det for mine foreldre, som opplever den samme formen for justering, selv om de har vært med å finansiere gullpensjoner for dem som i dag er pensjonister. Der slipper min generasjon billigere unna.

Heldigvis har jeg og min generasjon også enda et trumfkort å spille på. Eller lodd i sjansespill, om du vil. Den teknologiske utviklingen.

Den viktigste drivkraft når levealderen og lønnsnivået øker, vil forhåpentligvis også fortsette å gjøre jobbhverdagen enklere framover. Det trengs, skal min generasjon klare å jobbe så lenge som levealdersjusteringen legger opp til.

Men det er selvsagt også et aber. Utviklingen må ikke bare fortsette. Den må også skyte fart innen helse- og omsorgssektoren, slik den har gjort i privat sektor. I takt med at vi blir flere og flere eldre, vil flere og flere jobbe med å ta vare på dem. Skal vi kunne stå lenger i arbeid, må velferdsteknologi og andre nyvinninger forenkle også deres arbeidshverdag.