Forrige sommer satt jeg og så på et panel fullt av politikere og diskuterte materielt forbruk. Alle var enige i at vi bruker og kaster for mye, og at det ødelegger naturen og klimaet. Men i praksis ville de ikke gjøre noe særlig for å redusere det materielle forbruket i Norge. Miljøpartiet De Grønne hadde foreslått å lage en plan for å redusere forbruket, men de fleste fnøys av det. Høyres representant mente at «lover og forbud ikke er veien å gå». Det var lite bruk for politikere, altså.

Stemninga i rommet endra seg da en ung jente som het Sara tok ordet. Hun var medlem av barnas miljøorganisasjon Miljøagentene, og var på gråten da hun fortalte panelet hvor redd hun var for at vi ødelegger miljøet med overforbruk, og hvor kjipt det er at folk jobber i elendige forhold for å produsere ting til oss. Etterpå fikk hun applaus fra alle politikerne. Sara hadde «dagens modigste innlegg» kunne Høyre smilende erklære. Så gikk panelet tilbake til å forklare hvorfor de ikke akter å løfte en finger for å ta tak i problemet Sara var så redd for.

Modige Sara og dumme Rasmus Hansson mener naturligvis det samme. De blir bare avvist på litt forskjellige måter. Miljøpolitikk er enten søtt og naivt, eller håpløst, avhengig av alderen på avsenderen. Forskjellen på å være miljøengasjert barn og å være miljøengasjert som voksen, er at folk slutter å klappe deg på hodet, og begynner å himle med øynene.

Jeg har opplevd lignende scener hundrevis av ganger siden jeg først engasjerte meg for miljøvern som 14-åring. «Det er dere ungdommer som skal fikse dette», sa olje- og energiminister Einar Steensnæs til oss. «Deres engasjement er kjempeviktig», kunne miljøvernminister Knut Arild Hareide fortelle. Men ikke viktig nok for de voksne, så klart. Det var alltid pussig å sitte der, som 14-åring, som 16- åring og som 20-åring, og høre dem med makt fortelle oss at det var vår jobb å ta ansvar. En gang i framtida. Mens de selv fortsatte å åpne oljefelter og bygge motorveier og flyplasser. Det var lett å se at de voksne opptrådte dobbeltmoralsk.

I Norge er det veldig politisk korrekt å tro på klimaendringer. Hvis du ikke gjør det, er du ute av det gode selskap. Men du skal ikke tro for hardt. Dersom du går inn for faktiske tiltak for å kutte klimagassutslipp, blir du en skyteskive for latterliggjøring, angrep og hets. Å tro på klimaendringer blir behandlet omtrent som å være religiøs: Det er fint å smykke seg med litt religion på helligdager og til livets store øyeblikk, og det er politisk korrekt å anerkjenne vår kristne kulturarv, i alle fall på papiret. Men om du beholder barnetroen i voksen alder, og holder fast på den hver eneste dag, om du strekker deg langt for å følge din overbevisning, er du litt naiv og dum.

På skolen, i avisene og på TV får barna høre om hva forskerne forteller oss, om at verden blir varmere, og at det er den største utfordringen i vår tid. Vi forteller dem at dyrene og plantene holder på å dø ut, og at vi må redde dem. Vi lærer dem at havene fyller seg opp med plast, og at det kan bli mer plast enn fisk i havet i framtida om vi ikke panter flaskene våre og resirkulerer.

Når barna blir eldre, oppdager de at det å fortrenge ubehagelige sannheter, fornekte forskning og lukke øynene for vår tids største problemer er inngangsbilletten til voksenlivet. Oljebransjen er jo så viktig. Vi trenger jo fossilbilen vår. Vi fortjener jo en tur til Syden. Det er jo godt med biff. Det får være måte på barnetro. Hvis du ikke forstår det, kan du ende opp som en «useriøs» og litt gal person, en sånn som kan finne på å lenke seg fast mot oljeboring, eller stemme på Miljøpartiet De Grønne. Du vet - vi som mener det beste vi kan gjøre overfor våre barn ikke er å klappe dem på hodet, men å være gode forbilder.