Rusreformens formål er å slutte å straffe brukere. Straff er feil strategi. | Tveit, Aasen, Johansen og Michaelsen

Anne Helene Tveit

Henriette Sinding Aasen

Kenneth Arctander Johansen

Mona Michaelsen

21. januar 2020

Vår litteraturgjennomgang av straffens virkning på bruk i befolkningen viser at det ikke finnes forskningsmessig belegg for å hevde at straff fører til mindre bruk, skriver innleggsforfatterne. Illustrasjonsfoto. Sara Johannessen

Argumentet for straff har vært at man har trodd at det fører til redusert bruk.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

I Rusreformutvalgets mandat står det at vi skal «endre myndighetenes reaksjoner mot personer som tas for bruk og besittelse av narkotika fra straff til hjelp, behandling og oppfølging».

Bramnes og Bretteville-Jensen ved Folkehelseinstituttet skriver i Aftenposten 14. januar at kun en liten gruppe av dem som bruker illegale rusmidler, trenger behandling, og at reformen derfor ikke løser problemer knyttet til annen rusbruk.

De viser med rette til at det er stort behov for å forebygge rusbruk i samfunnet. Straff kan ikke byttes med behandling, skriver de. Kronikken kan forstås dit hen at straff og kriminalisering i det minste er bedre enn ingenting (vi gjør mer enn ingenting i dag), og at andre tiltak må til for å kunne forsvare en avkriminalisering.

Les også Rusreform – fra straff til hjelp | Jørgen G. Bramness og Anne Line Bretteville-Jensen

Vi er enige i behovene, men stiller oss undrende til et mulig underliggende premiss om at straff fortsatt bør være samfunnets reaksjon.

Ikke belegg

Straff er samfunnets sterkeste virkemiddel for å fordømme uønskede handlinger og krever en solid begrunnelse. Argumentet for straff har vært at man har trodd at det fører til redusert bruk. Vår litteraturgjennomgang av straffens virkning på bruk i befolkningen viser at det ikke finnes forskningsmessig belegg for å hevde at straff fører til mindre bruk.

En studie av ti europeiske land som har skjerpet eller liberalisert ruslovgivningen over en periode på 15 år, kan ikke påvise en sammenheng mellom lovendring og bruksprevalens. Ifølge Det europeiske overvåkingssenteret for narkotika og avhengighet er det ikke mulig å observere noen klar sammenheng mellom endringer i straffansvaret for cannabisbrukere og bruksprevalens i befolkningen.

Det vi vet, er at straffen medfører vansker for dem som blir straffet og deres pårørende, i form av rulleblad som begrenser karrieremuligheter, og gjeld som tynger. Pårørende betaler gjerne for å unngå fengsel.

Ungdom fra familier med lavere utdanning har syv ganger større strafferisiko enn ungdom fra familier med høyere utdanning. Ungdom fra Oslo Øst straffes tre ganger så mye som ungdom fra Oslo Vest, enda sistnevnte bruker dobbelt så mye cannabis.

Nyere forskning viser at kontakt med justissektoren ofte leder til videre kriminelle løpebaner.

Obligatorisk oppmøteplikt

Vi er enige i at få utvikler avhengighet. Dersom all cannabisbruk medførte behandlingsbehov, ville 25–30 prosent av den voksne befolkningen i Norge trenge behandling. Slik er det ikke.

Derfor er vår anbefaling at rusbrukere som påtreffes av politiet, får obligatorisk oppmøteplikt for en rådgivende enhet for narkotikasaker i kommunen. Møtet vil avklare om og hvilke tiltak som eventuelt skal iverksettes, det kan være en ny samtale, hjelp fra barnevernet, jobbkurs eller henvisning til rusbehandling.

Rådgivningsenhetens fagpersoner skal informere de oppmøtepliktige personene om mulige konsekvenser og skadevirkninger av det aktuelle rusmiddelet og fraråde bruk. Dersom personen ønsker en kartlegging og tilbud om oppfølging, må vedkommende samtykke til dette.

Stort behov

Vi er enige i at det er et stort behov for å styrke kommuner, barnevern og helsetjeneste for å hindre rusproblemer. Men dette må ikke settes opp mot forslaget vårt om å slutte å straffe rusbruk.

Få med deg debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter.