Redaktøren for journalistenes eget fagblad vet hva han snakker om, når han skriver om plagiat.

Skal vi ha en ordentlig utlufting om plagiatproblemet i norsk journalistikk etter DN-skandalen, blir vi nødt til å snakke om enda en pinlig sak. Nok en gang med en hyggelig, dannet og betrodd pressemann i hovedrollen. Atpåtil mannen som har vært blant de strengeste og mest prinsipielle røstene i debatten etter Butenschøn-affæren.

Helge Øgrim har siden 2007 vært redaktør av fagbladet Journalisten – eid og utgitt av Norsk Journalistlag. I går fastslo han i en kommentartikkel:

Juks gjør alvorlig skade på medienes omdømme og den offentlige samtalen, selv om det skjer sjelden. Når det avsløres, rykker gjerne noen mediefolk raskt ut og skylder på tidspress i pressen. Men det er altfor bekvemt. Fusk er først og fremst et produkt av latskap, forfengelighet, svak etikk og anledning.

En forbilledlig klar og ikke-unnskyldende holdning av standens eget organ. Bladet Journalisten har fulgt opp Butenschøn-avsløringen mer intensivt enn noen andre medier. I alt har det blitt sju oppslag om saken. Øgrim selv hadde en artikkel i forgårs der han med sitater dokumenterte ”oppsiktsvekkende mange sammenfall” mellom Butenschøns siste featuresak i DN og novelleteksten i The New Yorker. I går kom et oppslag med tittelen ”Juksemakerne”, om tidligere tiders forfalskere, blant annet frilanseren Bjørn Benkow, som diktet opp eksklusive ”hjemme hos”-intervjuer med verdensstjerner i sin egen stue og fikk dem på trykk i store skandinaviske aviser, som bl.a. Aftenposten. Ingressen lød slik: ”De siste dagers avsløringer er overraskende, men det er langt fra nytt å plagiere eller forfalske i norsk presse.” Det samme skriver Øgrim i sin kommentar: ”Jukset i DN speiler tradisjon”. Og han legger til: ”Antakelig var det mer svindel før enn nå, siden det er blitt lettere å avsløre.”

Men Øgrim har bedre kjennskap til svindel enn han selv innrømmer. Allerede før Daniel Butenschøn gjorde sitt første (påviste) plagiat i Morgenbladet i 2005, visste Øgrim hvordan man kunne resirkulere godt stoff fra amerikanske tidsskrifter – og slippe unna med det.

Det finnes nemlig ”oppsiktvekkende mange sammenfall” mellom en fenomenal graveartikkel i The Atlantic fra 2002 om livet til det gale sjakkgeniet Bobby Fisher, og en artikkel som Øgrim publiserte som Dagbladet-journalist rett etterpå. Faktisk er Øgrims tekst ikke annet enn et rent sammendrag av Atlantic-teksten, skrevet av Rene Chun, velansett bidragsyter til New York Times og en drøss av USAs ledende magasiner. Ingen av faktaene, observasjonene eller refleksjonene har Øgrim kommet opp med selv. I setning etter setning gjengir han en annen journalists formuleringer og beskrivelser, nesten ordrett, uten referanse.

I versjonen som nå ligger på Dagbladet.no er The Atlantic Monthly (som magasinet den gang het) oppgitt som kilde helt til slutt i en søt parantes som de færreste ser. Det var ikke tilfelle da artikkelen først ble publisert. Og uansett – uten noen kildehenvisning i brødteksten, framstår Dagbladet-artikkelen å være en usedvanlig velinformert og velopplagt stykke arbeid av journalist Øgrim, når den i stedet er en hastig blanding av oversettelse, referat og avskrift, inkludert flere klossete anglisismer (f.eks. ”lese hverandres hoder”).

Øgrims eget ”produkt av latskap, forfengelighet, svak etikk og anledning” kan ikke unnskyldes som en ungdomssynd eller nybegynnertabbe. På dette tidspunkt var han 52 år og hadde jobbet som journalist (bl.a. i NTB) i nesten tjue av dem. Han gir ikke inntrykk av at han selv har observert scenene eller møtt personen han beskriver, slik tilfelle var med Butenschöns artikkel, og som gjorde dette spesielle plagiatet ekstra ille. Men i rent omfang går Øgrim mye lenger enn sin yngre kollega (eller rettere sagt: eks-kollega). ”Flere avsnitt ser mer ut som de er satt sammen av biter fra novellen”, skriver Øgrim om Butenschöns DN-reportasje. I hans eget tifelle er alle avsnitt satt sammen med biter fra en amerikansk artikkel.

La oss sammenligne noen av tekstbitene, på samme måte som Øgrim gjør i sin artikkel i Journalisten.

Helge Øgrim:

”Fishers historie bringer tankene til John Forbes Nash jr., den geniale matematikeren som er portrettert i filmen «Et vakkert sinn». Begge var best i sitt fag. Begge var de arrogante, opprørske, eksentriske og dårlig likt blant kolleger. Nash forlot USA for å leve i eksil. Fischer gjorde det samme. Mens schizofrenien raste, fryktet Nash at jøder og kommunister var etter ham. De samme vrangforestillingene har plaget sjakkspiller Fischer i tiår.”

Originalen:

”In many ways Fischer’s story resembles that of the mentally unstable Nobel Prize winner John Forbes Nash Jr., the mathematician who inspired the book and Oscar-winning movie A Beautiful Mind, but without the happy ending. Both Fischer and Nash were the best at their chosen professions. Both were widely considered to be geniuses. Both were also supremely arrogant, rebellious, eccentric, and—although respected—not necessarily well liked by colleagues. Fischer left the United States to live in exile. So did Nash. Even eerier, while in the grip of schizophrenia Nash was an anti-Semite and was convinced that Communists (the men at MIT wearing red ties) were observing him.”

Helge Øgrim:

“Tenåringen i jeans vant snart sjakkturneringer landet rundt, og vakte først og fremst oppsikt for måten han vant på. Han ikke bare slo sine motstandere – han ydmyket dem. – Jeg nyter øyeblikket når jeg knuser en manns ego, sa Bobby Fischer en gang til tv-verten Dick Cavett.”

Originalen:

“What was astounding wasn’t simply that a gawky thirteen-year-old kid in blue jeans was suddenly winning chess tournaments. It was the way he was winning. He didn’t just beat people—he humiliated them. The thing he relished most was watching his opponents squirm. “I like the moment when I break a man’s ego,” he once said, during a Dick Cavett interview.”

Helge Øgrim:

”Kompliserte kombinasjoner, utspekulerte ofre og dristige manøvre gjorde unggutten til sjakkgud over natta. – Jeg ble bare god, sa Fischer om oppvisningen.”

Originalen:

”There were complex combinations, ingenious sacrifices, danger and apparent danger—enough to make Fischer, who won, a chess god overnight. Asked to explain his sudden emergence on the world stage of chess, Fischer shrugged and said, “I just got good.””

Helge Øgrim:

”Selv russerne, som til nå knapt hadde verdiget amerikanske sjakkspillere en tanke, måtte innrømmet at oppgjøret Fischer-Byrne var spesielt. – Vi får holde øye med denne gutten, uttalte regjerende verdensmester Mikhail Botvinnik.”

Originalen:

”Even the Russians, loath to acknowledge so much as the existence of American players, grudgingly tipped their hats. After the Fischer-Byrne game, Mikhail Botvinnik, the reigning world champion, reportedly said, “We will have to start keeping an eye on this boy.”

Helge Øgrim:

”Sjakk på toppnivå har tradisjonelt vært preget av mange uavgjorte partier – såkalte remis. Det skyldes at spillerne kjenner hverandre for godt, og praktisk talt leser motstanderens hode. Åpningstrekkene er så gjennomstudert at de 20 første bevegelsene på brettet framstår som en evig repetisjon. Men Fischer spilte aldri for remis. Han var alltid i angrepsposisjon, både på brettet og utenfor. Slik kommenterte han de sovjetiske stormestrene som så lenge hadde dominert spillet: – De karene har ikke noe på meg. De kan ikke røre meg. Dette likte russerne dårlig. De avfeide den amerikanske oppkomlingen som njekultunij – ukultivert. Fischer hadde nemlig droppet ut av high school, leste knapt annet enn sjakkteori, og hadde store vansker med å samtale om andre emner.”

Originalen:

”At the highest level of competitive chess, players are so familiar with one another’s games that they can practically read their opponents’ minds. The memorization of opening theory and the intensive study of an opponent’s oeuvre so dominate the modern game that when two grand masters square off, the first twenty moves unfold like a stale sitcom plot. Players often lament that “draw death” is killing the game. But Fischer didn’t play for draws. He was always on the attack—even rhetorically. Of the Soviet champions who had dominated the game so completely, he said, “They have nothing on me, those guys. They can’t even touch me.” The Soviets were not amused. They dismissed the young American upstart as nyekulturni—literally, “uncultured.” This wasn’t far from the truth, and Fischer knew it. He lacked education, and had always been insecure about this. His deficiency was particularly glaring now that most of his interaction was with adults, many of whom were sophisticated and well-read.”

Helge Øgrim:

”Snart brukte Fischer 14 timer om dagen på sjakk. Han bodde alene, omgitt av 200 sjakkbøker, utenlandske sjakkblader og fire sjakkbord. Ett i stua og ett ved hver seng. Bobby spilte flere døgn lange partier mot seg selv og flyttet fra seng til seng.”

Originalen:

”Fischer began to devote fourteen hours a day to studying chess. According to a 1962 interview in Harper’s, he had some 200 chess books and countless foreign chess journals stacked on his floor. He had an exquisite inlaid chess table, made to order in Switzerland, and three additional boards, one beside each bed in his apartment. As part of a Spartan training regime he would play matches against himself that lasted for days, sleeping in the three beds in rotation.”

Vi stopper der. Og overlater til andre å undersøke om det finnes andre lignende tilfeller av overdrevet ”inspirerte” arbeider i Helge Øgrims journalistiske karriere. Det hører imidlertid med til historien at en norsk abonnent av The Atlantic allerede i 2002 kontaktet Øgrim på epost og konfronterte ham med plagiatet. Øgrims svar var noe i retning av: ”Er dette så farlig, da?”