«Den mektige bølgen av immigrasjon til våre nordlige kyster har ført med seg mye godt og mye ondt. Om det gode eller onde skal få overvekt, avhenger i hovedsak om disse nykommerne velger å kaste seg, med hele sitt hjerte, inn i nasjonens liv. Altså om de slutter å være utlendinger, og blir nordmenn som oss andre. Der hvor innvandrere og deres barn ikke med sitt hjerte og sin gode vilje går sammen med oss - men i stedet klynger seg til språk, skikker, levevis og vaner fra den verden der ute som de har forlatt - der skader de både seg selv og oss.

Å kunne kalle seg norsk er å bære en av de mest ærerike titler. Den som ikke tror dette, har heller ingen rett til å bære tittelen. Jo raskere han kommer seg ut av landet, jo bedre. Det er uansett svært viktig å kontrollere og begrense innvandringen vår med mye mer drastiske lover enn dagens. Det må gjøres både for å holde ute arbeidskraft som tynger ned vårt eget arbeidsmarked, men også for å holde borte alle menneskeslag som ikke lett lar seg assimilere.For hans egen del er det uten tvil fornuftig for innvandreren å bli helt og fullt norsk. For vår del er det noe vi har rett til å kreve.»

I den norske innvandringsdebatten er det vanlig å henvise til at også nordmenn har vært emigranter i stor skala. Så også i Gita Simonsens kronikk i Dagbladet 22. november. Hun har helt rett. Men som vanlig utelates noen viktige historiske fakta. Sannsynligvis ganske enkelt fordi de ikke er videre kjent.

Nordmennene - hvorav en liten andel var religiøst forfulgte, flertallet arbeidssøkere fra marginalt bedre kår enn dem som ble igjen - kom ikke til det mytiske landet med «freedom and opportunity for all». Allerede det første skipet med norske emigranter, Restauration, ble i 1825 midlertidig tilbakeholdt på grunn av brudd på reglene for innvandring. De var for mange om bord.

De som reiste i åra mellom 1865 og 1914 - og det var de aller fleste - kom til et USA hvor assimilering og amerikanisering sto i fokus.I den forbindelse har jeg tatt meg den frihet å innlede dette innlegget med et lite utdrag fra Theodore Roosevelts bok American Ideals (1897). Roosevelt var USAs president 1901- 1909. Mitt beskjedne bidrag, foruten oversettelsen, er å bytte ut amerikanske referanser med norske.

Utdraget bør være til ettertanke, kanskje også til skremsel, for dem som vil trekke paralleller mellom norsk emigrasjon til USA og dagens immigrasjon til Norge. For vel fikk man lov til å spise sin lutefisk til jul og sine vafler på 17. mai. Men gikk man ikke helhjertet inn for det amerikanske gjennom årets øvrige 363 dager, hørte man til de mange som var uønsket i landet, og som tydelig fikk høre og merke det. Når nordmenn var blant dem som var velkomne til USA, også i perioder hvor andre grupper ble utestengt, var det nettopp fordi man så lett og villig lot seg assimilere. Faktisk ga Roosevelt skandinavene her sin aller beste attest.Vennskapet var gjensidig. I 1906 belønnet norske politikere Roosevelt med Nobels fredspris.