Historien om den svenske sosionomstudenten Elin Ersson har gått viralt i sosiale medier, og etablerte medier som The Guardian og Dagbladet har hengt seg på. Mer enn fire millioner mennesker har sett Ersson filme sitt eget ansikt i det hun forsøkte å forhindre at en 52-årig afghansk asylsøker ble deportert. Jeg kjenner ikke til 52-åringens historie – det kan godt hende at avslaget på asylsøknaden hans var urimelig – men er denne formen for aktivisme mer enn moralsk posering?

Det er ikke tvil om at Afghanistan er et farlig land å oppholde seg i. Ifølge FN ble 10.000 sivile afghanere drept i 2017. Dermed virker det åpenbart at både Norge og Sverige burde innvilge opphold til flere asylsøkere derfra. Ikke minst er det hårreisende at flyktningenes behandlingstid er så lang. Likevel tviler jeg på at Erssons stunt har bidratt til å styrke oppslutningen rundt disse holdningene.

For det første er det ingen tilgjengelig informasjon som tilsier at 52-åringen «blir drept» så snart han lander i Kabul, slik Ersson hevder. Dersom mannens historie hadde vært kjent – dersom vi visste at han var en politisk flyktning med en dødsdom hengende over seg – ville aktivismen vært mer effektiv. Videre ville en sak som angikk deportering av mindreårige der vedtak var offentliggjort og åpenbart kritikkverdig skapt langt større oppslutning. I dette tilfellet er sakens ansikt en hvit og privilegert svenske.

Tellef Solbakk Raabe Vis mer

La det være klart: Aktivisme er viktig, og sinne kan være konstruktivt. Innvandringsdebatten er i for stor grad preget av byråkrati, dehumanisering og fremmedgjøring. Nettopp derfor er det viktig at både aktivister og medier gir flyktningene selv en stemme. Eksemplene på glimrende journalistikk er mange, men man kan for eksempel trekke fram Tove Gravdals reportasjeserie om unge syriske menn som fortvilet venter på vedtak, eller Dagbladets mange saker om «Oktoberbarna». Aktivister kan sørge for at flyktningenes skjebner når offentlighetens lys. Slike historier bidrar til å legge press på politikerne og byråkratene som faktisk har beslutningsmakt.

For når Ersson forteller The Guardian at «It felt really good» – føltes det først og fremst godt for henne selv?

Ersson ønsket opprinnelig å stanse deportasjonen av en ung afghansk mann, som ble sendt ut fra Stockholm i stedet. Heller ikke hans historie er kjent for offentligheten. 52-åringen hun «reddet» blir deportert snart, om han ikke har blitt det allerede.