Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Nylig møtte Per Sandberg seg selv i døra. Eller, mer presist: Kolliderte. Dersom den tidligere fiskeriministeren har selvrespekten intakt, ble det forhåpentligvis et smertefullt sammenstøt. Sandberg har nemlig gjort det samme han i årevis har rettet en spiss moralsk pekefinger mot andre for å gjøre:

På samme tid som han fossror bort fra sommerens skandaler, drar han tusenvis av kroner om bord i båten i form av regjeringens rause etterlønnsordning. Den samme ordningen han selv angrep en rekke tidligere rødgrønne statsråder, og partifelle Robert Eriksson, for å utnytte. Når kalenderen viser 13. februar vil Sandberg ha mottatt 650 000 kroner i etterlønn. En raus årslønn for de aller fleste, for et halvår på sofaen.

Da det kom til stykket, var han ikke en smule bedre enn dem han selv har angrepet.

Etterlønnsordningen sikrer i utgangspunktet statsråder og statssekretærer en måneds etterlønn hvis de av ulike grunner skulle fratre posisjonen. Som Dagbladet kunne avsløre på fredag har hele 24 personer fått utbetalt etterlønn siden 2015. Blant dem er Marit Berger Røsland, som var statsråd i knapt noen uker.

Fra Frp har også Robert Eriksson fått karantene med solide statlige overføringer. Med seg på lista har de tjue tidligere statssekretærer og politiske rådgivere.

Den norske velferdsstaten er et viktig sikkerhetsnett i folks liv. Vi kan miste jobben, uten å miste alt. Det er verken gøy eller behagelig å motta penger fra NAV, men det at vi gir folk pusterom i «mellom jobber»-fasen, er et kvalitetsstempel på samfunnet vi lever i. Du blir ikke rik av det, men du overlever.

I så måte er ikke etterlønnsordningen urimelig. Ikke bare skal man mentalt komme seg over i en ny hverdag, man skal også ha litt tid på å finne seg nytt arbeid. Dersom det skal oppstå et stort behov for forlengelse, kan politikerne søke om en to måneders utvidelse. Det er fair nok.

Men dersom det skulle ta lengre tid å slikke sårene fra et nederlag i valget, eller de dype flengene etter å ha blitt avsatt, finnes det smutthull. De har Per Sandberg vist seg høyst kapabel til å utnytte.

I likhet med det blant andre Karl Eirik Schjøtt-Pedersen og Anne-Grete Strøm-Erichsen gjorde i sin tid, har Sandberg meldt ifra til det såkalte karanteneutvalget at han skal starte et konsulentselskap som byr på PR- og lobbytjenester.

I Sandbergs tilfelle snakker vi om en pakke som er skreddersydd for hav- og fiskeribedrifter. Fra den tidligere fiskeriministeren. Slik virksomhet faller nemlig inn under karantenereglene. For å forhindre korrupsjon kan ikke folk gå rett fra regjeringsapparatet til lobbyist. Men bare det å lufte ideen ser ut til å utløse den tre måneder lange karantenetida. Den inneholder, som du sikkert nå kan gjette deg til, full etterlønn.

Forskjellen på Sandberg og for eksempel Robert Eriksson, er at førstnevnte ikke fikk muligheten til å regissere sin egen avgang. Den kom brått og uventet for ham. Der statsråder som går av under normale omstendigheter kan legge planer, måtte Sandberg handle raskere. Det at han står midt i en vanvittig mediestorm, som han riktignok selv stadig blåser liv i, samt en tøff skilsmisse, gjør det forståelig at han ønsker seg noen måneder ekstra pusterom.

Når det er sagt, er likevel Sandbergs nyopprettede konsulentselskap som støpt for å lure systemet for noen måneder ekstra. Det er mulig å forstå Sandberg, men det er likevel pinlig prinsippløst.

En pluss to pluss tre har vist seg å være en skremmende vanlig oppskrift for landets ledende politikere. Slik bør det ikke være. Som den erfarne Høyre-politikeren Michael Tetzschner sa det til VG i 2014: «[..] det er ikke sikkert at reglene er problemet. Ofte er det heller et spørsmål om lojalitet til hensynet bak regelen [..].» Det at mulighetene finnes, og kan forsvares, betyr ikke at behovet har vært så stort hos alle som har utløst ordningen.

Den beste oppskriften på politikerforakt er også folkevalgte som tilsynelatende beriker seg selv på bekostning av fellesskapet. Som avisa Nordlys skrev i en harmdirrende og presis lederartikkel i 2014: «Etterlønnsmafiaen demonstrerer en kynisme som frontkolliderer med alt de selv har hevdet å stå for av politiske verdier. [ …] Slik undergraves folkets tillit til politikerne.»

Men politikerne er ikke alene. Stadig flere ledere i det offentlige forvalter fellesskapets etater og prioriteringer under stadig bedre betingelser. Verken millionlønn eller gullkantede fallskjermer er uvanlig. Slik bør det ikke være. Vi må vokte oss for en utvikling der distansen mellom maktpersoner og folk flest øker på grunn av privilegier og særbehandling.