După protestul de vineri, am vorbit la telefon cu o rudă apropiată. Nu despre violențe, abuzuri sau jandarmi. M-a întrebat cu îngrijorare: „și dacă ăștia dau lovitură de stat, o să ne taie PENSIA??!“

Povești similare are toată lumea. Multe posturi TV care se pretind a fi „de știri“ și-au construit de-a lungul anilor un program atractiv pentru o audiență amplă. Au strecurat, subliminal sau direct, printre reportaje incitante despre viețile vedetelor sau programe de gătit, argumente de tot felul. Opinii personale au devenit fapte: „eu cred, deci așa e!“. Realități obiective au devenit discutabile. Erorile logice domnesc.

Pe Facebook am citit apoi, sâmbătă și duminică, multe voci care spuneau că „oamenii ăștia“ care se uită la Antene nu mai pot fi salvați. Că ale lor convingeri sunt iremediabil formate în jurul unor minciuni care nu le poate fi scos din cap.

Personal, cred că, dacă nici măcar nu încercăm să luptăm rațional cu dezinformarea, pierdem din start. La urma urmei, „oamenii ăștia“ sunt părinți, bunici, veri, rude și prieteni și cei mai mulți nu au altă vină decât că lasă televizorul pe fundal în surdină când fac câte ceva prin casă.

Am încercat să grupez marile mituri și falsuri care servesc ca bază de argumentare pentru gașca lui Gâdea, Ciuvică & Co în patru mari linii non-exhaustive.

Lovitură de stat care duce la război civil. La fiecare protest, declarație, mișcare, cineva printr-un studio va spune că se încearcă o lovitură de stat. Că așa ajungem la război civil. Că „descreierații ăștia“ vor să dărâme puterea legitimă. Că scopul final este agitația, anarhia, dărâmarea autorității statului, dărâmarea ordinii publice – deci, implicit, a serviciilor sociale, a pensiilor, a protecției cetățenilor etc. Nu poți să miști un deget împotriva PSD, că automat ești un reacționar violent.

De ce funcționează? Se bazează pe frica multor români, trecuți prin comunism (când orice instabilitate putea fi o problemă) și apoi prin Revoluție, mineriade și tranziție, de a fi afectați de factori externi care le dau stabilitatea peste cap. E corelată cu o lipsă de cultură a protestului civic și de înțelegere că protestul, inclusiv politic, e o componentă normală a democrației, dar și cu experiențe traumatizante din trecut. Se mai leagă și de votul democratic câștigat de PSD în 2016.

Transmite subliminal că autoritatea guvernului PSD-ALDE nu poate fi contestată, că cei care li se opun sunt o amenințare pentru oamenii „simpli“, care vor să își vadă de viața lor. Susține rezultatul alegerilor din 2016 ca un motiv absolut pentru orice fel de decizie sau comportament al guvernului actual.

Cum răspundem? Evident că nu avem timp cu fiecare rudă de câte un scurt istoric al protestului. Le putem reaminti pentru început, totuși, de protestele din 2012 și de căderea Guvernului Boc, mișcări susținute de PSD. Apoi îi putem întreba dacă ei nu au totuși vreo nemulțumire cu viața lor – poate, lipsa de autostrăzi, probleme cu sistemul de sănătate, educație, ceva ce poate fi legat de autoritatea guvernării. Și îi ajutăm să se pună ei în poziția de persoană nemulțumită: nu cumva și-ar dori o schimbare/îmbunătățire, dar fără să facă război civil?

Este important să detașăm ideea de schimbare de guvern sau de anticipate cu cea de violențe sau chiar de escaladare. Nu, o bătaie cu jandarmii nu înseamnă anarhie. Nu, un incident violent nu este o regulă, ci o excepție.

Nu în ultimul rând, le amintim că un vot câștigat nu înseamnă un cec în alb. PSD și ALDE nu pot să calce peste cadavre doar pentru că au câștigat un vot – dimpotrivă, dacă nu-și respectă angajamentele, în cazul în care comit abuzuri, trebui trași la răspundere.

Protestatarii sunt niște proști, tâmpiți, anarhiști, nebuni, tefeliști. Un exemplu de argument ad hominem clasic, orice mesaj ar fi transmis de cineva împotriva PSD, studiourile imediat se apucă să îl toace pe acel cineva. Fie îl ironizează, îl critică, spun că e prea bine sau prea prost îmbrăcat, îi vor examina orice greșeală, dacă există, iar dacă, nu vor inventa porecle și insulte, orice, ca să îi reducă din credibilitate. Recent, la protestul de pe 10 august, au folosit și tehnica infiltraților: câteva persoane plătite să facă scandal, să aibă o anume imagine negativă, care apoi sunt transformate în definiții pentru toți protestatarii.

De ce funcționează? De multe ori, publicul se distrează într-un stil tare românesc să asculte bârfe la TV, iar în același timp nu are dispoziția să discearnă dacă acel element negativ vehiculat de Antene chiar reprezintă esența centrală a persoanei atacate. Chiar dacă habar n-are cine e Vlad Voiculescu, se distrează să audă câte un „expert“ declamând la adresa acestuia tot felul de insulte sau miștouri. E ca un fel de roast. Alternativ, funcționează pentru că sunt luați din mulțime 2-3 indivizi excentrici, exagerați sau radicali, de genul lui Mălin Boț (pe vremuri, era Remus Cernea) care sunt definiți drept reprezentativi pentru toată mișcarea.

Transmite subliminal că oricine are o problemă cu PSD-ALDE se identifică cu oamenii ăștia și cu trăsăturile lor negative. Că e rău să te plângi, să protestezi, să te implici politic în orice fel.

Cum răspundem? În primul rând, aș comenta că e trist tare că la noi sintagma „tânăr frumos și liber“ a ajuns să fie o insultă zeflemitoare. Dar în afară de asta, putem fie să eliminăm persoanele din argument (discutăm doar despre problemă, nu despre cine o prezintă) sau să arătăm că și oameni pe care interlocutorul tău îi consideră incontestabili s-au alăturat protestelor. Veți găsi, cu siguranță. Dacian Cioloș e un exemplu bun. A, dar apropo de Dacian…

Statul paralel, serviciile, Soros, suntem colonie etc. Aici e vorba de un cocktail de conspirații, care circulă pe Antene de când lumea. Ele spun că nimic (rău) nu se întâmplă accidental în România, că nimeni nu face ceva de capul lui (are mereu un interes obscur, e plătit sau montat) și, cel mai celebru, că există un stat paralel, obscur, subteran și invizibil, care are ce are cu PSD, ALDE și cu oamenii lor cinstiți și muncitori.

De ce funcționează? Obișnuit cu Securitatea și filmele cu spioni de pe vremea războiului rece, dar și cu o tranziție în care interesul personal domnea, românul este o țintă fertilă pentru teorii conspiraționiste. Funcționează și pentru că Antenele nu pun mare bază pe dovezi (o declarație ajunge să lanseze săptămâni de reportaje speciale) și pentru că de multe ori teoriile astea sunt chiar interesante, în modul în care poveștile fantastice sunt interesante. Îți vine să vorbești despre ele. Ca despre găina cu două capete din Evenimentul Zilei din anii ’90.

Transmit subliminal că PSD sau Antenele sunt singurii în care poți avea încredere pentru că doar ei au curajul (sâc!) să se opună acestor forțe obscure. Delegitimează ușor pe oricine încearcă să conteste aceste teorii, pentru că evident că asta ar spune fiul lui Soros!!

Cum răspundem? Greu. Sunt așa de multe că, atunci când ai reușit, după două ore de discuții, să îi explici unei mătuși că probabil Soros nu e cea mai mare amenințare pentru România, ea te va întreba: „Bine, dar atunci de ce le dau americanii banii în saci protestatarilor?”. Ideal e să creezi o legătură logică între forțele obscure, statul paralel și autorități. Să arăți că PSD a fost la guvernare vreo 18 ani din 28 de democrație și că nicio structură, agenție, stat perpendicular sau ce o fi nu s-ar fi dezvoltat în absența sau prezența lor (și eventual să subliniezi cât de incompetenți trebuie să fi fost dacă era așa). Că, dacă era să fim colonie, să fim sclavii lui Soros, să fim stat infiltrat sau capturat, ar fi în special vina PSD.

Ajută și să amintim cât de noi sunt, de fapt, aceste teorii. Că Oprea și lista nesfârșită de PSD-iști sau politicieni ALDE cu studii la școlile „serviciilor“ erau bine mersi până recent și că, de fapt, studiourile Antenelor sunt în continuare pline de ei.

Justitia e cea mai mare problemă a României. O campanie amplă a început de câțiva ani, în care zilnic aflăm despre abuzurile DNA, ale procurorilor, ba chiar ale judecătorilor sau ale polițiștilor (dar nu și despre cele comise de jandarmi la proteste, evident). Anumite persoane, ca și LCK, sunt demonizate (nici nu trebuie să vă zic ale cui sunt inițialele, nu?), procedurile judiciare, legile, secretul instanței, normele internaționale sunt toate băgate într-un ghiveci de argumente din care se extrage numai ce le servește „victimelor“ acestui stat polițienesc abuziv. Oameni nevinovați sunt băgați la închisoare pe motiv că ar fi corupți, că ar fura din bani publici sau că, vai, Doamne, ar fi făcut și ei câte un abuz în serviciu.

De ce funcționează? Tot de pe vremuri comuniste și nu numai, românii nu au cea mai mare încredere în autorități sau în „stăpânire“ și sunt obișnuiți să mai fenteze legea din când în când (cine dintre voi avea decodoare la bloc în anii ’90?). Victimele – bieții politicieni din PSD și ALDE – sunt descrise și caracterizate într-un mod dramatic pozitiv, ca niște români tipici, faptele lor sunt generalizate sau desconsiderate (se discută foarte puțin despre acuzații în sine). Ajută și repetiția obsesivă sau crearea de tablouri în studio cu români nevinovați peste care au intrat mascații în vilișoară și le-au trezit copiii în miez de noapte.

Transmite subliminal că statul de drept, legea, instituțiile, toate bazele constituționale sunt de fapt maleabile după orice fel de interese și că, prim urmare, nu contează legile sau autoritățile cât contează poveștile și povestitorii. Creează imaginea de victime pentru cei acuzați de corupție sau acte aferente și trivializează complet orice fel de acuzații sau investigații în justiție.

Cum răspundem? Șansele sunt că aproape orice interlocutor avem în România va avea probleme mari cu douăzeci de alte domenii înaintea justiției. Iar dacă se va confrunta cu tribunale, mai degrabă va deplânge încetineala, birocrația sau eventual corupția.

O mare majoritate a românilor înțeleg la nivel rațional că sănătatea, educația, economia, locurile de muncă, infrastructura, administrația publică și calitatea vieții sunt probleme serioase, vitale, care îi afectează mult mai direct și pe mult mai mulți decât abuzurile (dovedibile sau nu) ale unor procurori. Majoritatea se vor plânge de hoție în același timp cu repetarea argumentelor anteniste și nu e chiar imposibil să îi faci să își dea seama de paradoxul acesta.

În final, nu e o muncă ușoară. Pentru mulți, Badea e un fel de membru al familiei, tâmpițel, dar măcar amuzant, pentru că îl văd zilnic. Pentru mulți, Gâdea, în costumele lui și cu privirea lui sfredelitoare, pare imaginea competenței televizate. Mulți nu vor fi convinși orice le-am spune, oricâte argumente le-am da.

Ce e important e să le putem spune că, dacă vrem să schimbăm ceva în societate, este și pentru ei. Că fie dacă ne cred sau nu, fie că dacă ne votează sau nu, și pentru ei vrem să transformăm România într-o țară în care să vrei să trăiești, să rămâi, să te întorci. Să le dăm certitudinea că nu vrem să îi abandonăm, că nu vrea nimeni să le ia pensiile sau liniștea, dimpotrivă.

Așa că nu renunțați și nu disperați în fața propagandei anteniste. Împreună o să trecem și peste asta.