Un raport realizat în 2013 de organizaţia Salvaţi Copiii arată că 63% dintre părinţii români îşi bat copiii şi că 80% dintre copiii români spun că au fost bătuţi de părinţi. A fost nevoie însă de un caz de peste hotare pentru pornirea unei dezbateri pe tema violenţei asupra copiilor. Printre altele, mediatizarea cazului Bodnariu şi reacţiile publicului au scos la iveală faptul că mulţi români nu ştiu că legislaţia naţională interzice orice formă de violenţă fizică asupra minorilor.

Într-un clasament realizat în 2013 de Organizaţia Mondială a Sănătăţii (OMS) cu privire la violenţa asupra copiilor, România apare cu punctaj maxim la toate categoriile privind prevenţia. Un singur alt stat obţine acelaşi rezultat perfect: Moldova. Paradoxal, acestea două se regăsesc pe primele poziţii într-un alt top inclus în acelaşi studiu al OMS, cel privind numărul de copii omorâţi în bătaie.

Pe hârtie, avem o lege pentru care ne-ar invidia norvegienii atât de criticaţi în ultimele luni pentru stricteţe şi intervenţionism. Avem plan naţional de acţiune, avem legislaţie care-i apără 100% pe minori de abuz, tratăm violenţa asupra copiilor cu seriozitatea necesară şi o considerăm factor de risc, iar funcţionarii din sistemul medical şi structurile de servicii sociale au reacţii de sută la sută când au de-a face cu copii bătuţi. O arată un studiu OMS în care sunt incluse 40 de ţări, la nivelul regiunii europene.

Diferenţa - în aceste caz între viaţă şi moarte - vine însă din modalitatea în care este aplicată legea. Aşa se explică de ce o ţară cu o lege aparent perfectă - România - are înregistrează o rată de patru ori mai ridică a copiilor ucişi decât cea dintr-o ţară cu o lege aparent imperfectă - Norvegia. Rata este exprimată ca raport dintre numărul de cazuri la 100.000 de copii sub 15 ani, pentru a putea compara. Populaţia totală a ţării nu are astfel importanţă.