Am o foame în suflet. Un gol pe care îl pot umple doar cu moaște.

Nu am mai pupat moaște de ceva timp. Cum pronunț cuvântul „moaște”, simt cum mi se usucă gâtul, de parcă alte cuvinte, după, nu mai au rost. Mi se încleștează mandibula și simt cum mi se scurge gingia de pe dinți, de lipsă. Le caut instinctiv, cu nările frămătânde și pupilele mici, pierdute într-o pânză de capilare sparte. Îmi îmaginez cum mi se lipesc buzele de moaște și îmi lasă sărățeala aia parfumată acolo. Și vreau să îmi ling buzele și mă abțin dureros, că ar strica magia. Visez cu ochii deschiși. I-ar mi-am înfipt unghiile în palmă. Prea intens.

Când dorm, visez doar moaște. O mare infinită de moaște. Unele întregi, altele doar mâini și capete. Mă arunc în marea de moaște, complet gol și simt cum mă scufund. Pielea lor uscată și crocantă se freacă de pielea mea și mă blagoslovește din cap până în picioare. Ajung în centrul pământului. Locul perfect. Sunt punctul de unde pornește gravitația și moaște cad pe mine din toate direcțiile. Respir moaște. Prin vene îmi curg moaște. Doar moaștele mă înțeleg.

Mă ridic din pat, palid și amețit. Arunc tricoul transpirat de pe mine. Nu mă spăl. Dau cu parfum. Să miros a piele moartă și a levănțică. Exact ca moaștele. Peste tot văd doar moaște. Moaște pe pământ. Moaște în aer. Moaște pe gheață.

Mă uit la televizor. Nu pot să fiu atent la ce spun oamenii de acolo. Mă uit în ochii lor și mă întreb. Oare câți dintre ei o să devină moaște? Oftez. Puțini. Prea puțini, din păcate. Sufletul omului de rând nu e curat. Și eu le spun. Le spun tuturor. Duceți o viață mai cinstită, fără de păcat, și o să fiți și voi moaște. Nu ar fi frumos să fim toți moaște? Să se adune munți și munți de moaște, până când ne năruim sub greutatea lor, de fericire. Dar oamenii se uită ciudat la mine. Nu înțeleg.

Nu îl iubesc pe Dumnezeu destul cât să își dea seama că așa își arată el iubirea. Așa te răsplătește pentru o viață în slujba lui. Nu îți dă ani în plus. Nu îți dă sănătate. Noroc. Succes. Inteligență. Fericire. Dar îți face cadavrul păstrămos și frumos mirositor. Ca generațiile următoare să-l pupe și să se minuneze și să se convingă că asta este puterea lui Dumnezeu. Așa se manifestă el în lumea omului. Tăbăcește cadavre cu mila lui și le face să nu pută.

Mulți nu înțeleg. Li se pare macabru. Se uită la moaște și văd hoitul, nu iubirea nemărginită din spatele lui. Văd orbitele goale, nu viețile pline. Dar eu mă uit la mâna mea și știu că, după ce mor, venele se vor usca și se vor strânge pe os, carnea se va duce, pielea se va bătători. Buzele ateilor se vor descompune și nu va rămâne nimic din ei. Dar buzele ăstea cu care am pupat atâtea moaște se vor încârliga uscat, ca niște jaluzele stricate, dezvelind ultimul meu zâmbet etern de fericire. Și oameni de pretutindeni îmi vor pupa obrajii surpați, zbârciți și negri și vor simți că asta e adevărata dragoste a lui Dumnezeu. Pentru că doar el și McDonalds pot face o bucată de carne să se usuce fără să se strice și să stea așa mii de ani. Închinați-vă în fața Gloriei Divine! Cadavrul semi-permanent!