Kuidas näiteks meeldiks, kui peaminister oleks Kaja Kallas ja presidendiks keegi Mart Helme taoline? President Helme passiks üle peaminister Kallase õla, kutsuks teda vaibale (nagu praegu kirjeldatakse Ratase-Kaljulaidi suhet), õpetaks peaministrit, millised on head ja millised halvad ministrid, teataks, milliseid riigiametite juhte president usaldab ja milliseid mitte?

Nii Kersti Kaljulaid kui ka tema toetajad võiksid mõelda, et poliitikud vahetuvad ja ühel hetkel on kindlasti ka Kersti Kaljulaidi asemel presidendiks keegi teine. See keegi teine võib aga olla hoopis teistsuguste poliitiliste vaadetega. Võib-olla hoopis ebameeldivamatega.

Piiratud presidendi institutsioon pole juhus, vaid teadlik valik. Kui muidu võeti kehtiva põhiseaduse koostamisel aktiivselt eeskuju 1937. aasta põhiseadusest, siis presidenti puudutava osa juures rõhutati selgelt 1937. aasta versioonist distantseerumist. Rahvakeeli öeldes tehti kõik, et Pätsu aeg tagasi ei tuleks. Eeskuju võeti Saksamaa põhiseadusest ja nagu me Saksamaa presidendist teame, siis me ei tea Saksa presidendist midagi. See on nähtamatu institutsioon ja sellisena nähti ette ka Eesti presidenti.

Heaks näiteks, kui piiravalt presidendi rolli nähakse, on arutelu küsimuse üle, kuidas president nimetab peaministrikandidaadi. Põhiseaduse kommenteeritud väljaanne ütleb, et põhiseaduse mõtte kohaselt peab president nimetama peaministri kandidaadiks selle, kellel on lootus saada Riigikogus suurim toetus, mitte selle, kes valimised võitis. Enamasti need kaks kattuvad, aga mitte alati. Nii võiks öelda, et Jüri Ratase asemel kõigepealt Kaja Kallast esitades ja niimoodi Kallasele poliitilist platvormi pakkudes, rikkus president põhiseaduse mõtet (muuseas, selle peatüki autor PS kommenteeritud väljaandes on õiguskantsler Ülle Madise.)

Kui põhiseadusesse on ka jäänud ambivalentsust, siis nii Riigikohtu kui teiste riigiõiguse ekspertide hilisemad tõlgendused on presidendi rolli veelgi kitsendanud. Vähemalt ühe korra on tehtud seda ka presidendi enda poolt, kui Toomas Hendrik Ilves algatas iseenda võimu piiramise kaitseväe juhi küsimuses.

Eesti põhiseaduses on presidendi institutsioon disainitud ülimalt piiravalt. Kui parlament ja valitsus võivad endale ise funktsioone luua, siis president ei või. Võiks öelda, et Eesti põhiseadusliku korra järgi toimetavad valitsus ja parlament maailmas „kõik, mis pole keelatud, on lubatud ja me võime ise lubatut-keelatud muuta“, kuid president tegutseb märksa kitsamas raamistikus „kõik, mis pole lubatud, on keelatud“.

Need ei ole tühised kaalutlused. Kõikide põhiseaduste, ka Eesti põhiseaduse autorid arvestavad sellega: poliitikud vahetuvad ja varem või hiljem tulevad võimule ka need, kelle poliitilised vaated on teistsugused, sellised, mida ei jagata. On ülim rumalus eeldada, et alati on eesotsas „õiged“ ja „mõistlikud“. Seepärast ka luuakse võimude lahusust, mitmesuguseid tasakaalumehhanisme, kaalutakse pretsedente, kirjutatakse sisse piiranguid, mõnikord ka killustatakse ja dubleeritakse funktsioone.

Loomulikult ei suudeta kunagi kõike detailselt ära reguleerida. Näiteks Saksamaa presidendile ei ole iseenesest keelatud päevapoliitikat kommenteerida, aga seal on traditsioon, et president ei tee seda ja kindlasti mitte küsimustes, kus parteide vahel on erimeelsusi. Sellisena kujutati ette ka Eesti presidendi rolli. Oleks hea, kui Eesti presidendid niimoodi ka käituksid.

Kui Eesti põhiseaduse autorid oleks tahtnud Eesti presidendile suuremat poliitilist mõju, siis oleks põhiseadusesse ka need poliitika mõjutamise võimalused sisse kirjutatud. Aga ei ole. Kuna presidendil neid võimalusi pole, tema ülesanded on piiratud ja enamikus antud ülesannetest pole ta vaba – sisuliselt kummitempel –, siis tema poliitiline sekkumine häirib normaalset parlamentaarset protsessi. Kes ei otsusta, see ei vastuta. Ilma vastutamata sekkumine on aga vastutustundetu.

Kes ei otsusta, see ei vastuta. Ilma vastutamata sekkumine on aga vastutustundetu.

Kaljulaid pole muidugi esimene president, kes tõlgendab enda rolli laiemalt, kui põhiseadus ja selle autorid presidendile ette nägid. Lennart Meril oli palju libastumisi. Nii otseseid, see tähendab, põhiseadusevastaseid otsuseid, kui ka kaudsemaid, kus ta rikkus põhiseaduse mõtet. Isegi Meri poolt loodud vabariigi aastapäeva vastuvõtt ja aastapäevakõne ei sobi hästi Eesti riikluse konteksti. See kopeeriti otse Soome traditsioonist, märkamata, et Soome erinevalt Eestist on presidentaalne riik.

Eesti põhiseaduslikus korras on see aga võõrkeha. Aasta tähtsaim üritus, aasta tähtsaim kõne, aasta kokkuvõte peaks Eestis tulema parlamendi valitud peaministrilt, mitte presidendilt. See, et nüüd on kujunenud presidendikeskne traditsioon, on dissonantsis sellega, mismoodi riik tegelikult toimib, muu hulgas luues ka kodanike seas vale muljet ja küttes üles ootusi presidendi institutsiooni suhtes.

Tagantjärele võib öelda, et Eesti põhiseadusele kõige lähemaks saab pidada Ilvese esimest ametiaega. Kui lugeda Ilvest veel enne seda, kui ta presidendiks kandideerimisele mõtles, siis tuleb väga selgelt välja Ilvese parlamendikeskne ja passiivse presidendi vaade. Seda rolli Ilves esimestel aastatel ka kandis hästi. Nende käest, kes lootsid, et Ilvesest saab poliitikutele „koha kätte näitaja“, sai ta muidugi hurjutada.