För en tid sedan hade jag för avsikt att anordna en grundkurs i marxism. Min mamma som jag aldrig uppfattat som en så särskilt politisk person var entusiastisk och ville hjälpa till. Jag antog att hon i sin moderliga, oombedda men i grunden sympatiska hjälpsamhet ville visa sig användbar i sin sons projekt. Arrogant och otacksam son som jag är så blev jag faktiskt väldigt förvånad när hon lämnade över Vänsterpartiet Kommunisternas ”Studier för socialism – marxistisk grundkurs” från 1974. Min mor var under sjuttio- och ända in på åttiotalet någon sorts proggare som sjöng i en feministisk kör som, som jag förstått det, mest var emot kärnkraft. Hederliga ideal som de må ha varit (förutom möjligtvis det här med kärnkraften då) så hade jag aldrig föreställt mig att hon och hennes vänner på den tiden intresserade sig för marxism. ”Jag var med i en sån där marxist-leninistisk studiecirkel” förklarade hon. ”Jag var ju inte kommunist men lite vänster så där och man var ju intresserad av vad de hade att säga” fortsatte hon. ”Sen så var det ju liksom något man bara gjorde på den tiden. Alla omkring en var ju så där.”

Det var en kul bok. Med väldigt tidstypiska illustrationer och ett pedagogiskt språk ville man förklara storslagna saker som Hegels dialektik, hur Marx vände den från att stå på sitt huvud, profitkvoter, mervärden, avantgarden och så vidare. Trots att det var sidorna om filosofi och dialektik jag kom att använda i cirkeln (om man frågar cirkelmedlemmarna om det gjorde dem eller mig mycket klokare på ämnet tror jag nog man får ett tvekande svar) så fastnade jag nog mest för beskrivningen av Sverige. Sveriges historia, framväxten av det kommunistiska partiet i Sverige och klasserna och deras maktpositioner i Sverige. Så här vid historiens slut var det först svårt att inte läsa det hela, med sin ton av självklarhet och övertygelse, som något nästan komiskt ”totalitärt”. Men ju mer jag tänkte på det och när jag till slut återvände till det så verkade det inte längre så dogmatiskt. Rent utav så var det kanske bara marxismens enklaste grundteser satta till en praktisk analys. VPK skriver:

”Klasserna i Sverige

Det två huvudklasserna utgörs, som tidigare nämnts, av borgarklassen och arbetarklassen. Borgarna består av egna företagare, medhjälpare till sådana samt företagsledare. På basis av Folkräkningen 1965 och annan officiell statistik, uppskattar Göran Therborn denna klass till omkring 49 000 personer eller en procent av de förvärvsarbetande i landet. Therborn, som här utgör vår huvudkälla (se t ex Zenit nr 2/7), får ur samma material fram att arbetarklassen i landet utgör 53 procent av de förvärvsarbetande, eller 1.839.000.

(…)

Småborgerligheten

Småborgare är bönder, affärsinnehavare, hantverkare och andra småföretagare med ett fåtal anställda.

Småborgaren är både kapitalist och proletär. Han både äger sina arbetsverktyg och deltar själv i produktionen. Småborgaren delas in i tre skikt.

Först ett halvproletärt skikt av småbönder som ofta är deltidsarbetare på annat håll, s k månskensbönder (de måste bruka jorden på kvällen-natten).

Den typiske småborgaren är den mellanstore bonden, affärsinnehavaren och småföretagaren. Detta är småborgerlighetens huvudskikt. Hit hör även självständiga litterära och andra konstnärliga yrkesutövare, den intellektuella småborgerligheten.

Den tredje gruppen står närmast borgarklassen. Den utgörs av större mellanbönder, privattandläkare, privatläkare och advokater.

Småborgerligheten utgör (1965) omkring 14 procent av de förvärvsarbetande fördelade med sex procent på det halvproletära skiktet, åtta procent på huvudskiktet och 0,5 procent på det burgna skiktet. (…)

Mellanskikten

1930 utgjorde mellanskikten tio procent av de förvärvsarbetande mot 28 procent 1965.

Till mellanskikten räknas tekniker och arbetsledare, kontorister och administratörer, bank- och försäkringstjänstemän, lärare, journalister, bibliotekarier, sköterskor, anställda läkare och tandläkare m fl.

Det typiska för mellanskikten är dess vacklan i sympatin för samhällets två huvudklasser. Större delen av mellanskikten tenderar åt borgarklassen. En minoritet – till största delen bestående av lågavlönade kvinnor – skulle vara möjligt att vinna för arbetarklassens intressen.

Therborn skriver: ”Omkring 275.000, eller lite mera försiktigt uttryck mellan en kvarts miljon och trehundratusen, dvs någonting mellan en fjärdedel och en tredjedel (28%) av mellanskikten har en sådan objektiv ställning att de under klasskampens utveckling skulle kunna bli en del av arbetarklassen i vid bemärkelse”.

Klasskampen

Det viktiga med att göra en klassanalys av samhället är att man på så sätt kan få reda på vilka som är våra vänner och vilka som är våra fiender. Vilka tjänar på det kapitalistiska samhället och vilka har ett objektivt intresse av att få bort det?

Den grundläggande motsättningen är densamma i alla kapitalistiska samhällen. Den uppstår genom konflikten mellan produktionens samhälleliga karaktär och det privata ägandet. Klassanalysen syftar till att dra upp en frontlinje mellan de klasser och skikt som stödjer status quo – det kapitalistiska systemet – och de klasser och skikt som är motståndare till kapitalismen och för demokrati och socialism. Denna frontlinje brukar kallas huvudmotsättning. Problemet med den är att den inte en gång för alla ligger fast. Huvudmotsättningen mellan kapital och arbete beror av sådana faktorer som samhällets utvecklingsnivå och klasskampens resultat. Analysen av de grupper – de speciella kategorierna, småborgarna och mellanskikten – som står mellan samhällets två huvudklasser är här särskilt viktig. Klasskampen gäller ytterst den politiska och ekonomiska makten i samhället. Schematiskt kan denna delas in i politisk, ekonomisk och ideologisk klasskamp. Den ekonomiska kampen gäller högre löner, lägre priser och hyror, bättre arbetsmiljö osv. Det är en kamp mot den direkta exploateringen. Den politiska kampen riktar sig mot statsapparatens funktion som garant för den kapitalistiska exploateringen. Ytterst är det en fråga om vilken klass som ska inneha statsmakten. Den ideologiska kampen syftar till att medvetandegöra (avslöja) de ekonomiska sammanhangen och statens funktion i det kapitalistiska samhället.

Det kommunistiska partiets uppgift är att anordna klasskampen på alla frontavsnitt, att förena socialismen med rörelsen bland det arbetande folket.

Klassorganisationer

Det kommunistiska partiet är en klassorganisation med sitt ursprung i arbetarklassen. Mer än två tredjedelar av dem som röstat på partiet i valen 1960, 1964 och 1968 har varit arbetare (Svenska partiapparater, Aldus 1972). ”

Några saker som framgår här är:

1: VPK definierar politik som en kamp mellan klasser

2: VPK anser att en organisations klasskomposition påverkar dess politik

3: VPK anser sig vara ett arbetarparti till medlemmarna och väljarna sett

Punkt 1 och 2 är för den som är bekant med den marxistiska traditionen något självklart. Det är inte av särskilt stort intresse att spekulera kring hur ärlig man var om sin självbild i VPK på 70-talet men punkt 3 väcker likväl några intressanta frågor både vad gäller självbild och faktisk verklighet: känns inte denna strikt marxistiska självbild väldigt främmande från dagens vänster? När var senaste gången man hörde en vänsterpartist försöka förstå det politiska spelet och sin roll i det som ett uttryck för klassmotsättningar och materiella förändringar? Varför har det plötsligt blivit så frånvarande? Var befinner sig idag de klasser VPK beskriver ovan? Vilka finns i V och vad vill de?

Med utgångspunkt i denna grundbok och historiska artefakt tänkte jag ta mig en titt på dessa frågor.

Självbild

Men kanske är det hela meningslöst? Dagens vänsterparti gör kanske inte några anspråk på att ha en bild av det politiska som ett uttryck för klasskampen? Ja men då så! Då finns det ju inga rimliga skäl för marxister att gravitera mot denna organisation. Men om de man likväl hittar där har åtminstone någorlunda rimliga skäl till att ha hamnat där de hamnat så bör dessa skäl i rättvisans namn göras tydliga.

I partiprogrammet 1987 beskrev man ännu samhället som bestämt och format av en kamp mellan en klass som äger produktionsmedel och en annan som måste sälja sin arbetskraft till den förstnämnda klassen för att överleva. ”Kapitalismen bygger på att flertalet skilts från ägande av egna medel för produktion. De måste sälja sin arbetskraft till produktionsmedlens ägare, kapitalisterna,” valde man att uttrycka sig.

I 1993 års principprogram och 1996 års partiprogram har det dock skett en förändring. Plötsligt börjar man tala om överklasser och underklasser samt en medelklass. Feminismen framträder som teoretisk och ideologisk grund. Underklasserna kan beskrivas på följande sätt:

”En ny underklass av arbetslösa och socialbidragsmottagare har växt fram. En majoritet av Sveriges befolkning lönearbetar. De flesta har en underordnad ställning. Inkomster och förmögenheter är orättvist fördelade, både mellan klasserna och mellan könen. Många lever i välstånd medan andra har svårt att klara sin försörjning.” medan överklasserna inte definieras mer än att de nu beskrivs i pluralform. Medelklassen är också en klass som mest verkar tas för given.

I partiprogrammet från 2004 får vi se en mindre renässans för det marxistiska klassbegreppet men detta ackompanjerat av en kritisk syn på marxismen som en vetenskap med objektiva anspråk samt en komplicering av beskrivningen av klasserna och deras kamp. Denna komplicering är egentligen inte oförenlig med ett marxistiskt tankesätt. Främst är det okontroversiella poänger så som att en småföretagare kan verka under förhållanden nästan identiska med en proletär, att en advokat rent tekniskt sett är en proletär men likväl ligger närmare den borgerliga sfären osv. Något som är intressant är dock att man känt sig nödgad att alls förklara detta i ett parti som borde vara tillräckligt marxistiskt skolat för att se nyanserna. Varför är detta frånvarande i programmet från 1987?

90-talets ”förnyelse” under Gudrun Schyman, konflikterna detta väckte med ”gammelkommunisterna” och deras revansch i form av den självutnämnde kommunisten Lars Ohly kan vara en del av förklaringen. Denna konflikt hade gjort det tydligt att det fanns många i partiet som varken såg sig som kommunister eller marxister och även om gammelkommunisterna i någon mån kom segrande ur konflikten så blev förnyarna kvar i organisationen. Och segern var knappast slutgiltig. Till exempel har marknadssocialisterna i den interna oppositionen Vägval Vänster fått sätta sin medlem Jonas Sjöstedt på ordförandeposten. Vänsterpartiets självbild är motsägelsefull men än finns det bevisligen de som ser sig som marxister i partiet. Om dessa är nöjda med att befinna sig i ett sådant ”mångfaldsparti” så inte mig emot. Dock gör de sig själva en otjänst som marxister om de nöjer sig med att förstå denna mångfald som en konsekvens av en idékamp. Det är också en otjänst jag inte tänker göra mig själv.

Orden ”Marx”, marxism”, ”historiematerialism” eller dylikt nämns aldrig i programmet från 2004 men däremot klassamhället. Trots det ovan beskrivna försöket att föra in nya ”nyanser” i synen på detta klassamhället så är något sorts marxistiskt anspråk möjligt att urskilja. Man menar också att man är ”en del av arbetarrörelsen”. Vänsterpartiet, utifrån sitt program sett, menar sig i någon utsträckning se klasskampen som definierande för det politiska.

Vänsterpartiet då och nu

Som VPK med hjälp av Aldusseriens bok ”Svenska partiapparater – de politiska partiernas organisatoriska uppbyggnad” (utgiven 1972) visar drog partiet sitt huvudsakliga väljarstöd från arbetarklassen. Det faller sig naturligt med ett sådant stöd för ett parti som vuxit direkt ur den svenska arbetarrörelsen och som, trots LO-ledningens fientliga inställning, rört sig inom fackföreningsrörelsen. Vad som är intressant är dock hur radikalt detta väljarstöd förändrats. Enligt Statistiska Centralbyråns partisympatiundersökning PSU så har Vänsterpartiet idag en mycket knapp övervikt bland kategorin ”summa arbetare” i relation till sin totala andel väljarstöd. En avsevärd övervikt finns bland studenter. Man konkurrerar hyfsat jämnt med Centerpartiet om andelar av arbetarstödet. Nedan följer ett utdrag av några särskilt intressanta uppgifter:

SCB:s Partisympatiundersökning (PSU) utefter socioekonomisk indelning (SEI) (23 undersökningar, två om året sedan 2006, men bara en för 2017) visar på:

V:s medelvärde i kategorin summa arbetare: 6,4

V:s medelvärde i kategorin egenföretagare: 4,095

V:s medelvärde i kategorin tjänstemän: 5,6

V:s medelvärde i kategorin studerande: 11,96

Hela tabellen går att se här: http://www.statistikdatabasen.scb.se/pxweb/sv/ssd/START__ME__ME0201__ME0201B/Partisympati111/?rxid=184bfcd8-4022-4069-beef-c731d40b381b

Boken ”Svenska partiapparater” visar på:

Socioekonomiska grupper 1960 1964 1968 Större företagare etc. – – 0 Jordbrukare 7 1 0 Mindre företagare 4 3 0 Lägre tjänstemän 11 (för detta år räknas lägre tjänstemän och kategorin ”förmän, affärsanställda” som samma kategori) 18 (för detta år räknas lägre tjänstemän och kategorin ”förmän, affärsanställda” som samma kategori) 15 Förmän, affärsanställda 11 (för detta år räknas lägre tjänstemän och kategorin ”förmän, affärsanställda” som samma kategori) 18 (för detta år räknas lägre tjänstemän och kategorin ”förmän, affärsanställda” som samma kategori) 12 Arbetare inom jordbr. Med binäringar 7 9 3 Övriga arbetare 71 69 70 Summa % 100 100 100

Såväl SCB som författarna bakom ”Svenska partiapparater” har genomfört undersökningar med ett begränsat antal respondenter. SCB använder sig ännu av en socioekonomisk indelning från 1982 trots, att som SCB själva säger, vad som är lägre, medel och högre tjänstemän har genomgått en betydande förändring sedan då fram till våra dagar. ”Svenska partiapparater” skrevs 1972 och använde sig således självklart inte av samma definitioner för gruppindelningar som SCB. Kanske viktigast av allt är att SCB:s mätning mäter Vänsterpartiets stöd bland hela arbetarklassen medan Aldus mäter andelen arbetare bland Vänsterpartiets redan givna väljare. Metodiska problem finns och man bör bland annat inte dra allt för stora slutsatser om exempelvis vad stödet för Vänsterpartiet bland tjänstemän ska innebära. Men tydligt är detta: tjänstemannastödet har sjunkit något, den nya kategorin studerande är anmärkningsvärt stor bland V och arbetarstödet har trots felmarginal rasat.

Vad gäller sammansättningen bland medlemmarna kan SCB inte alls hjälpa oss och ”Svenska partiapparater” är allt för otillräcklig. Då Vänsterpartiet själva inte gjort särskilt mycket för att undersöka sina medlemmars klasstillhörighet över åren (allt för att försvåra mitt arbete! (eller på grund av knappa resurser i folk, kompetens och tid)) så måste vi alltså vända oss till andra källor för att förstå inte bara väljarstödets klasskaraktär, utan också medlemskapets. Det är inte här nödvändigt att återge hela resonemanget från Stig Erikssons utmärkta artikel ”VPK – från arbetarparti till…?” utan hans grafiska material räcker väl för att illustrera en viktig poäng. Från den tid ”Svenska Partiapparater” avhandlar fram till 1982 har man alltså gått från omkring 70% till omkring 30% av arbetare bland medlemsskaran. Alltså mer än en halvering. Denna tendens har, som Stig Eriksson befarade, knappast vänt. För att få en ungefärlig bild av detta kan vi använda oss av Magnus Wennerhags ”Who Takes Part in May Day Marches?” i antologin ”The Ritual of May Day in Western Europe: Past, Present and Future”. Artikeln är från 2016 och undersöker första maj-deltagande under perioden 2010 – 2012. Jämförelser görs även med andra sorts demonstrationer (fackföreningsrelaterade demonstrationer, miljödemonstrationer och Pride-demonstrationer). Även om artikeln inte direkt undersöker partiers klasskomposition i termer av medlemmars klasstillhörighet ger den ett gott underlag för antaganden. I författarens egna ord: ”The single most determining factor [för deltagande i första maj-demonstrationer] is party membership, i.e. organizational affiliation. Party members are almost 16 times more likely to join a May Day demonstration than non-party members.” De antaganden man kan göra utifrån detta underlag är dessutom många. Artikeln är utförlig och mycket intressant men jag ska här begränsa mig till följande:

Deltagande i Vänsterpartiets första maj-demonstrationer

Procent (%) Stockholm Malmö Göteborg Större arbetsgivare 3 1 1 Självanställda professioner 6 8 6 Småföretagare 2 3 2 Mellanchefer och administratörer 12 6 11 Tekniska professioner och tekniker 6 4 9 Sociokulturella professioner och semi-professioner 40 37 40 Kontorsarbetare 2 4 4 Produktionsarbetare 4 5 6 Servicearbetare 6 8 5 Studenter ej i arbete 18 25 18 Antal intervjuade 158 132 197

I Stockholm deltar tio gånger så många sociokulturella professioner och semi-professioner som produktionsarbetare, i Malmö mer än sex gånger så många studenter som kontorsarbetare och i Göteborg åtta gånger så många sociokulturella professioner och semi-professioner som servicearbetare. Även om detta inte är en exakt representation av medlemsbasen är skillnaderna för stora för att inte Stig Erikssons farhåga ska framstå som bekräftad.

”Det kommunistiska partiet är en klassorganisation med sitt ursprung i arbetarklassen”

1977 hade Vänsterpartiet Kommunisterna bilden av sig själva som ett arbetarparti i faktisk bemärkelse. De behövde inte snirkla sig runt frågan med resonemang om att de är arbetarklassens egentliga parti även om arbetarnas medvetandenivå är för låg för att inse detta. De kunde helt enkelt konstatera (med viss rätt om ovanstående undersökning är något att lita på) att de var ett parti som utgjordes av arbetare och att dessa rimligtvis hade ett intresse att företräda sig själva. Dessa arbetare är idag borta. Varför är en svår fråga att svara på. Kanske har arbetarklassen som helhet helt enkelt dramatiskt minskat eller rentutav försvunnit i Sverige? Detta var under nittiotalet och det tidiga tvåtusentalet ett inte ovanligt påstående från alltifrån Timbro till Vänsterpartiets förnyare. Mycket kan sägas och har sagts om detta och jag ska inte gå in på det djupare än att helt enkelt påpeka att det är ett påstående utan ett hållbart empiriskt underlag utifrån en allmänt vedertagen marxistisk klassdefinition.

En kanske rimligare förklaring är efterkrigstidens välmående och de därmed påföljande möjligheterna för arbetare, men främst barn till arbetare, att i trygghet studera på högre ort. En sorts ”Åsa Lindeborgeffekt” där barn till politiskt medvetna arbetare med läsvana träder in i akademin där deras av bildningsideal genomsyrade uppväxt framgångsrikt låter dem göra en klassresa uppåt. Det skulle kunna förklara både det väldigt drastiska tappet i arbetarstöd till och arbetare i partiet (partitillhörighet och sympati är ju som bekant ofta beroende av föräldrar och uppväxtmiljö) samt den ”akademiska vänsterns” mer marxistiska orientering under denna tid, till skillnad från den numera mer vanligt förekommande postmoderna eller postmarxistiska orienteringen. Det är möjligt att dessa förutsättningar för arbetarbarn att studera vidare idag är sämre och det är också så att det inte var huvudsakligen arbetarbarn i snäv mening som den väldiga utvidgningen av universitetens rekrytering (Från 1945 till 1970 ökade det totala studerandeantalet vid landets högskolor och universitet från 14 000 till 114 000 (!)) innefattade. Man kan dock föreställa sig att denna Åsa Linderborgeffekt öppnade en väg in i partiet som de bredare löntagarskikt som nu fått tillgång till högre utbildning och studentradikalism kunde strömma in genom.

Att min en paragraf långa ”analys” runt Åsa Linderborgeffekten är spekulativ och inte precis avgör hela debatten kring varför denna förvandlingsprocess skett får man tyvärr leva med. Jag är väldigt nyfiken att lyssna på den som vill analysera detta djupare men i den här texten behöver vi inte beröra det hela mer än så här för att sudda ut några frågetecken om författarens underliggande antaganden. Förvandlingen har, vad detta än må bero på, skett och det är dags att återvända till frågan om klasserna inom V. Vilka de är och vad de vill.

Professionerna – klasser inom mellanskiktet



Sociologen Andrew Abbott skrev år 1988 boken ”The System of Proffessions”. I denna bok ger han en, av vad jag kan förstå, för akademin mycket tongivande definition av professionerna som en samling klasser. En profession är ett yrke och en klassposition som enklast kan beskrivas som en sådan som definieras av en monopolistisk och uteslutande kunskap menad för att lösa ett mänskligt problem. De professionella är (ofta) i en proletär position i den bemärkelse att de inte äger några produktionsmedel i klassisk bemärkelse och måste sälja sin arbetskraft. Vad de däremot har är en expertis som gör dem icke-utbytbara. Ett mentalt experiment man kan utföra för att förtydliga detta är att försöka föreställa sig om det eller det yrket kan utföras av en otränad vikarie utan att det påverkar mer än kvalitén i slutresultatet. En vikarie kan rycka in för en förskollärare och göra samma jobb även om slutkvalitén (i det här fallet exempelvis mer eller mindre trygga barn) inte blir lika god. En otränad vikarie kan inte rycka in för en hjärnkirurg – arbetet kan överhuvudtaget inte genomföras av en vikarie.

Det hela kompliceras dock, som Abbott vidareutvecklar, av att det är både objektiva och subjektiva definitioner som påverkar vad som är professionsmässigt kunnande.

För det första är det frågan om en objektiv teknologisk utveckling. För bara några decennier sedan ansågs datorteknik vara ett fält för högt utbildade civilingenjörer som systematiskt kunde begripa hårdvaruaspekten av datortekniken. I och med framväxten av standardiserade operativsystem kunde däremot programmerare och andra mjukvarukunniga professioner växa fram för att ta över denna jurisdiktion (”jurisdiction” är ett begrepp Abbott använder för att beskriva det expertisområde en profession har hävd till, av Abbott även ofta kallat ”turf” vilket jag väljer att översätta till ”revir”). Därutöver tillät denna teknologiska utveckling området att ”sekulariseras” då fler och fler inom området outbildade personer kunde ta till sig teknologin och självständigt utveckla någon nivå av expertis. En expertis som, så klart, blir mindre av en expertis ju bredare utspridd den är.

För det andra handlar det om en objektiv utökad kunskap om ett objektivt problem samt den subjektiva tolkningen av problemet utifrån den tillgängliga kunskapen. Abbott ger exemplet alkohol och alkoholism för att visa på relationen mellan subjektivt och objektivt vad gäller professionskunskap. Innan industrialiseringen kunde en hantverkare ha alkoholkonsumtion som en naturlig del av sin arbetsdag. Utan standardiserade produktivitetskrav inför en arbetsgivare annan än sig själv kunde en smed supa sig mer eller mindre full medan han slog hammaren mot städet utan att behöva oroa sig för att bli sjukförklarad. Den industriella revolutionen kom dock att förändra både detta mer avslappnade sätt att producera och dramatiskt öka produktionen, och därmed tillgängligheten, av alkoholhaltiga drycker. Plötsligt kunde man se dryckeseländet ta tydlig form i arbetande människors oförmåga att sköta sin roll på arbetsplatsen och i hemmet. Den tidiga nykterhetsrörelsen växte således fram men intressant nog inte utifrån en medicinsk problemformulering. Ännu hade man inte upptäckt att vin och sprit innehöll samma kemikalier som orsakade en depression av det centrala nervsystemet och därmed först nedsatt finmotorisk förmåga och över tid nedsatt grovmotorisk förmåga. Därför begränsade man sig till en kritik av spritkonsumtion och uppmuntrade istället konsumtion av vin och öl samt formulerade denna kritik i moraliska termer. Präster som profession hade därför en central roll i den tidigare nykterhetsrörelsen fram tills dess att kunskapen om alkoholismens objektiva underlag (trots att detta objektiva underlag (påverkan på nervsystem och motorik) alltid funnits där) utvidgades och läkarprofessionen trädde in på scenen.

Fram tills nu har professionerna tolkats välvilligt. Det har antagits att det är objektiv utveckling och ökande kunskap om objektets karaktär som formar professionerna. Problemet är dock, menar Abbott, att professioner utgörs av människor med intressen av att bevara sin professionsstatus och dess revir. Om en socionom får reda på att arbetslöshet numera ska vara en angelägenhet för psykiatrin eller om en läkare märker att homeopater försöker underminera deras kunskapsmonopol med alternativmedicin kommer de vilja försvara sitt revir och sin roll. Problemet för socionomen är dock att det objektiva underlaget för dennes reviranspråk är aningen mjukare (för att lägga betoning på att det är mer böjbart, inte på något vis nödvändigtvis ”svagare”) medan läkarens är hårdare. Läkaren kan helt enkelt peka på att homeopatens lösningar rent evidensbaserat inte fungerar. Socionomen kommer dock behöva argumentera varför dennes samhälleliga, sociologiska kunskaper är av större vikt än psykiatrikerns mer individuellt orienterade medicinska och psykologiska kunskaper. Det finns en viss sanning i att arbetslöshet har psykologiska delförklaringar, det finns noll sanning i att kristaller kan bota cancer. Det finns ett mjukt underlag och ett hårt underlag. Vad socionomen oftare kommer att behöva göra är att skapa ett vad Abbott kallar ”esoteriskt språk” och andra uteslutningsmetoder. Med detta menas ett sätt att tala, ett sätt att utföra sitt arbete som medvetet är format för att vara obegripligt för de oinvigda vilket upprätthåller avståndet mellan experten och den okunniga, den invigde och den oinvigde. Andra uteslutningsmetoder kan innefatta att söka professionsstämpel från statliga myndigheter, att delegera det praktiska utförandet av uppgifter till svagare professioner (exempelvis som relationen mellan läkare och sjuksköterskor), att kontrollera utbildningen av framtida medlemmar av professionen o.s.v.

Alla dessa exkluderande metoder kan vara både objektivt nödvändiga samtidigt som de kan vara motiverade av gruppens egenintresse. En teoretisk fysiker måste kanske använda ett mer komplicerat språk för att begripa mer komplexa fenomen. En läkare kanske likaså för att förstå den senaste medicinska forskningen men kanske inte för att förtjäna sin styrande position över alla arbetsplatsens sjuksköterskors arbetsrutiner. Det kan också vara så, som i fallet med Lärarförbundets relation till förskolläraryrket, att krafter vill mer eller mindre ”artificiellt” omvandla yrken med ett mycket mjukt underlag till att bli professioner genom att skapa inte helt nödvändiga hierarkier på arbetsplatser (mellan förskollärare och barnskötare i det här fallet), söka stöd från myndigheter, förlänga utbildningar för mera högskolepoäng etc. Varför de här uteslutande processerna uppstår kan vara av mer objektiva eller mer subjektiva skäl men om professionen vill överleva måste de hur som helst uppstå. Professionerna är en grupp klasser som ligger i konstant internt krig om revir, dagligen måste återskapa sig själva som klass genom att upprätthålla sitt expertmässiga avstånd från icke-experter genom diverse metoder och karakteriseras av en på samma gång mycket hård men rörlig hierarki.

I artikeln ”Who Takes Part in May Day Marches?” framgick det att ca 40% av Vänsterpartiets första maj-tågsdeltagare tillhör sociokulturella professioner (läkare, socionomer, lärare m.m), ca 10% mellanchefer och administratörer (chefer i mindre firmor, offentliga administratörer m.m) och ca 20% studenter (troligtvis studerande till någon av de tidigare nämnda yrkena). Tillsammans utgör de tre grupperna ca 70% av deltagarna och medan det nog inte är en exakt representation av Vänsterpartiets medlemmar är det inte orimligt att anta att det utgör i alla fall kring hälften av medlemmarna och att de därför är dominanta. Dessa grupper är alla professioner som definierade ovan i återgivningen av Abbott. Dessa grupper kan lätt klassas som en (om än internt konkurrerande, likt borgarklassen) enhetlig klassgruppering. Tveksamt är om dessa äger sina egna produktionsmedel (nja) eller i alla fall produktionsredskap (mjo) men klart är att de befinner sig inom Therborns definition av den samling klasser som kallas mellanskikten. Denna samling klasser som karakteriseras av ”dess vacklan i sympatin för samhällets två huvudklasser.” Utöver att denna grupp klasser inte kan anses vara densamma som arbetarklassen så är den konstant beroende av att distansera sig själv från arbetarklassen. Detta främst i rent ekonomisk och därmed utbildningsmässig mening men också socialt och kulturellt.

Varje klass utvecklar sociala tendenser och inte sällan gemensamma umgängesmönster, kulturpreferenser och så vidare. Denna kan ha regionala variationer, skråmässiga variationer och andra. Ju större och ju mer utspridd en klass är desto större är möjligheterna till kulturell och social heterogenitet (det finns exempelvis inget så enkelt som en enhetlig ”arbetarkultur” även om det finns tendenser). Men ”de professionella klasserna” är små och mycket självmedvetna. I och med att den professionelle konstant måste bevisa sig som en medlem av sin profession (följa med i jargongen och forskningen), att professionen konstant måste bevisa sig som profession inför konkurrerande professioner (genom att markera revir) och att professionerna alla måste bevisa sig själva som sådana inför de som de ber om näring (staten oftast) så växer ett närmast hysteriskt bekräftelsebehov fram och en mycket stark identitetskänsla. Denna formar inte sällan den individuelle professionelles personlighet på ett avsevärt sätt, dennes sätt att prata, dess konsumtionsmönster och kulturella preferenser. Professionerna måste distansera sig från de okunniga vilket inte sällan göder en obekvämlighet (ibland kanske även ett förakt) i umgänge dem emellan och en okunskap (och, ibland, ointresse) hos professionerna om arbetarklassens livsvärld.

I ett politiskt parti till en trolig majoritet bestående av dessa professioner växer det vi idag känner som vänster naturligt fram. Ett fokus på partikulära frågor som bara är bekanta för ofta mikroskopiska minoritetsgrupper och de upplysta få, en oförståelse för varför ett nära samarbete med det bland arbetare växande impopulära (men fortfarande dominerande) Socialdemokratiska Arbetarpartiet kanske inte är en så god idé och en misstolkning av (tyvärr, kanske) bland arbetare vanligt förekommande åsikter som obotlig sexism, rasism, transfobi eller dylikt. Mer universella välfärds- och arbetsmarknadsfrågor drivs så klart också – en socialistisk ideologi skakar man inte av sig så lätt. Ideologier har ett historiskt lagg bland annat kopplat till dess bärares beroende av historiskt sammanhang och identitet. Därutöver är i alla fall välfärdsfrågan och den offentliga sektorn inte alls så svår att förstå ur ett grövre materiellt perspektiv i sammanhanget av en klassgruppering vars näring är skattepengar och vars revir ofta är statligt eller kommunalt. Att ett självidentifierat socialistiskt parti har en småborgerlig eller professionsmässig klasskaraktär behöver inte vara ett olösligt problem. Klassintressen är inte mekaniska och med studier, disciplin och självkritik skulle en sådan organisation kunna utveckla en rimlig problemformulering och utifrån det en strategi för att expandera in i arbetarklassen. Men Vänsterpartiet har idag valt en renodlat parlamentarisk väg som demobiliserar lokalavdelningar och fördömer dem till ett hopplöst mörker av löst hållna tyglar och meningslöshet. Bildningsnivån är låg med det mycket inaktiva ”Vänsterns Studentförbund” och ett ”Centrum för marxistiska samhällsstudier” som drar åt sig lika många ej partianslutna som vänsterpartister och sällan är dessa vänsterpartister i en ledande eller ens aktiv ställning. En facklig strategi är också helt frånvarande utöver en uppmaning till medlemmar att individuellt ansluta sig till facket och vara ”goda representanter”. Därutöver har man utformat organisationen utifrån ett toppstyre där partistyrelsen utifrån kreativa tolkningar av den tacksamma stadgan §146 ”Medlem som uppträder mot partiets program, bryter mot stadgarna, tillhör konkurrerande politiskt parti eller på annat sätt allvarligt skadar partiet [min kursivering] kan uteslutas” och allmän godtycklighet kan försöka göra sig av med en aktivist för sekularism och feminism under anklagelsen av ”rasism”, oppositionella ungdomsförbundsmedlemmar kan uteslutas för ”extremism” och en partistyrelsesuppleant kan för sitt medlemskap i en obetydlig internorganisation som agerat helt i det öppna paranoidt nog anklagas för ”entrism” och riskera uteslutning. Om man till sist lägger på detta medlemmarnas klassmässiga tendens till socialt avståndstagande mot de som saknar analys, de som inte är medvetna om sina privilegier, de som särskriver, de som bör läsa mer böcker, sexisterna, rasisterna, funkofoberna, de problematiska – då har vi framför oss en skuta som är väldigt svår att vända.

Vänsterpartiet är säkra i sin identitet. Det är inte ett parti som på något sätt sviker sin klass utan de företräder den mycket väl. Som parlamentariskt parti erbjuder man sig om en tydlig ”pol” i politiken som ”drar åt vänster” som Sjöstedt brukar uttrycka sig. Inför valet 2014 skrev partistyrelsen ” Utan oss hade de andra partierna kunnat gräva ned problemet med riskkapitalister i välfärden. Nu tvingas de backa dag för dag – och det är vår förtjänst. Precis på samma sätt fungerar det i andra frågor. Ju fler röster på Vänsterpartiet, desto mer ryggrad kommer S att plocka fram mot riskkapitalet. Ju fler röster på Vänsterpartiet, desto mer kommer Miljöpartiet att tvingas ha sin miljöprofil kvar”. På ett snarlikt vis erbjuder man medlemmar på en individnivå samma möjlighet till etiska ställningstaganden utan ansvar. Man ser det inte som sin roll att egentligen uppnå något men man kan vara den eviga kritikern, den som vet hur det egentligen är och hur det borde vara. Den som kan hålla distans till lekmännen – experten.

Vänsterpartiet har inte bara utsatt sig själva för detta utan har tack vare sin hegemoniska ställning bland vänstern och den socialistiska vänstern lyckats omvandla hela åsiktsgemenskapen till en gemenskap för principetiska ställningstaganden, avskärmning och ryggdunkeri. Inga alternativ finns. Alla organisationer som ”vänster om vänstern” gjort anspråk på att vara en politisk organisation har aldrig lyckats göra sig oberoende av Vänsterpartiet. I slutändan är det Vänsterpartiet som har manskapet, pengarna och infrastrukturen – hur oförmögna de än är att kompetent använda den. I denna ”radikalare vänster” finns så klart, precis som det finns inom Vänsterpartiet, människor som skulle kunna ses som seriösa marxister med ett strategiskt sinne men de är av ett sådant antal att de över hela Sverige skulle kunna få plats i en mellanstor lada. Vad som vanligtvis händer med dessa efter deras intellektuella uppvaknande är att de träder in i Vänsterpartiet eller annan vänstergemenskap i vilka de desperat försöker hålla ihop de få och tunna trådar de tror kan bilda en ny och stark socialistisk gemenskap. Bevisligen har ingen sådan bildats. Istället går de ner i dvalan av ”men jag gör ju i alla fall något!” eller blir bittra och helt inflytelselösa oppositionella röster. Såvida man inte väljer att pröva lyckan hos Timbro eller Sossarna så är den enda skenbart politiska trösten vänsterns, från folkflertalet avskärmade, sociala gemenskap.

Min mamma ”var ju lite vänster så där”. Hon var emot kärnkraft, gillade proggmusik och var intresserad av vad marxist-leninisterna hade att säga. Moget nog så bestämde hon sig dock för att denna vänstermiljö inte var något för henne. Hon har så klart fortfarande vänner från den tiden men valde istället att lägga sin tid på studier, konstnärliga och naturvetenskapliga intressen samt sin familj. Att ”vara lite vänster” för henne var aldrig något mer än något umgängesmässigt och hon hade inga problem med att överge det då hon aldrig såg det som en politisk investering. En sådan nykterhet kan nog många dra lärdom av, i alla fall om man är lite vänster så där.