När jag idag tittar på bilden förstår jag inte att det är jag. Uppstramad, faktiskt stolt och del av ett tajt kollektiv utsänt till fjärran land. Det är tre år sen men känns som tio. Om det ens hände. Ibland undrar jag.

Under resans gång på väg ner mot ett område där du är en legitim måltavla förändras du gradvis. Livlinorna för överlevnad blir av yttersta vikt. Gruppen, utrustningen, din fysiska status och din kunskap blir livsavgörande. Det är en fascinerande upplevelse som skapar ett svåröverträffat kollektiv. Inte för att jag nödvändigtvis kände mig som en legitim del av det, som civilist och solitär, men jag kunde se det, känna det.

Idag springer jag omkring på Söder med ångest och försöker vara rolig genom att ta bilder på kala cementhundar som står i en lekpark mitt i knark-meckat (ja det ligger en moské där) Björns Trädgård. Jag har lite olika bildtexter till hundarna och fotar dem ur olika vinklar. Sedan lägger jag ut bilderna på instagram. Kanske länkar till Facebook och Twitter om det blir extra tokigt.

Ni förstår vilken av de två verkligheterna det görs filmer om. I den förra fick jag se platser få vita män och kvinnor har sett. Jag fick skaka hand med forna mujahedin-krigare, talibaner och ärrade marinkårssoldater. Jag fick bära vapen varje dag och ständigt knarka på det lilla pirret som infann sig när man rullade ut från gaten och visste att vad som helst kunde hända.

Här hemma ser jag bilder i ett flöde på en skärm. Någon har bakat en kaka. Den ser god ut. Någon har ett tokigt barn som sjunger fint. Någon är tacksam för att denne har så fina vänner. Någon har delat en text av en kulturkvinna som kritiserar en kulturman vars romankaraktär tänder på 13-åringar, eller om han själv gjorde det. Hon är arg i alla fall. Han också. Någon tjatar om sin vikt men tappar den aldrig. Någon länkar till sina egna avslöjanden. Någon länkar till någon annans avslöjande och tycker att det är viktigt och tänkvärt. Framför allt för att poängtera att denne slentrianmässigt tar del av viktiga och tänkvärda saker.

Jag är inte bättre. Jag är sämre. Jag älskar att få lajks. Jag älskar att räkna views på min blogg. Jag älskar att länka, kommentera och förhäva mig i det offentliga rummet. Jag är balast, och inte bättre än sockervadd, Måns Zelmerlöv, läppglans, Mello, fredagsmys, sleevetatueringar, småstad, plumphet och plast.

Jag är en vandrande död i den svenska meningslösheten. Och det är min förbannade plikt att älska den. Det är min förbannade plikt att skaffa barn för att förverkliga mig själv, bli intresserad av och lägga ner tid på renoveringar, recept och husköp och att förfäras på ett flöde över en text. Det är det här alla så kallade utvecklingsländer kämpar för. Utvecklingens och trygghetens spjutspets. Friskare, äldre, ungdomligare. Kanske lite kallare.

Mitt huvud är fyllt med mos. Tjockt trögflytande spackelmos. Det surrar, blippar och piper överallt. Allt är tillgängligt, allt går att göra, allt är gratis, valmöjligheterna förtär och förgör.

Då drömmer jag om en tjock bildörr som slår igen. Det trånga utrymmet där bak, vattenflaskorna i handskfacken, värmen, förväntan, uppgiften. Någon talar i comradion: – Bravo Alfa, Bravo Alfa. Gaten öppnas. Vi rullar ut. Oförklarlig ångest bortblåst. Endast sammanbiten beslutsamhet. All in. Varje dag all in.

Jag förstår förstås att krig är något negativt men jag saknar den klarhet som skapas av kamp i utsatt situation.

Och jag är rädd för den person jag håller på att bli. En mjuk, porös, flintskallig man, i mjukisbyxor med laptop på magen. Ett jämmerligt, velande mähä.

Men i morgon är det jag som anmäler mig till en salsakurs.

Det är nog nu.