Hej, Expressen. Först och främst, välkommen till Örebro. Kul att ni har hittat hit. Vivalla är, som ni själva konstaterar, ett fantastiskt fint och ”lummigt miljonprogram”. Jag skulle inte nöja mig med att kalla det för en ”förstad” längs med motorvägen, som ni gör. Och inte heller ser jag vad Gud har med bygget att göra. Men visst, det är er tolkning.

Nu var det ju inte därför ni var här, för att spana in schyst stadsplanering. Det förstod jag redan när vi träffades. Det var den 4 juni och jag minns det för att det var samma dag som Vivallafestivalen. NA:s opinionsredaktion stod och delade ut tidningar och pratade med folk när en reporter och en fotograf från Expressen dök upp. Ni hade turen att besöka Vivalla dagen då hela området var en folkfest med dans och musik, läcker hemlagad mat och ponnyridning. Men ni var inte där för att njuta av det. Ni var där för att haffa källor till er artikel om extremism.

Så kom artikeln i veckan i er tidning. En gedigen 40 000 tecken lång artikel. Och trots att jag måste börja med att berömma er för ett imponerande arbete, så är det något som saknas – den andra sidan. Så låt mig fylla i den. Låt mig berätta om ett möte med en kille som jag hade för några veckor sedan. Han heter Khalid Mohammed och är 23 år.

Det är en eftermiddag i juni och vi har bestämt träff i Vivalla centum för att ta en fika. Det började med att jag skrev en krönika från Vivallafestivalen som Khalid läste och gillade. Vi kom i kontakt med varandra via Facebook och när vi nu slår oss ned i kaféet inne i centrumgallerian, jag med en kopp te och han med en tallrik med någon pastarätt, börjar han med att ge mig beröm. ”Det var första gången jag läste en krönika som gav en annan bild av Vivalla” säger han. ”Hur då annorlunda?” frågar jag, men får inget svar.

Khalid Mohammed, som har en nyfiken blick och nära till skratt, är född i Karlskoga men uppvuxen i Vivalla i Örebro. När vi sitter och fikar berättar han om den gräsrotsrörelse som han, tillsammans med fem andra ungdomar har startat i Vivalla. ”Du är ju ung, så du vet väl vad FTP står för?” frågar han mig. ”Vi försöker ändra betydelsen – ja, ta tillbaka det”. Jag försöker spela cool och låtsas som att jag vet vad han menar – men googlar så fort jag kommer hem.

FTP är förkortningen för det amerikanska uttrycket ”Fuck the police” (ungefär: Åt helvete med polisen) som riktas mot polisen, i förlängningen det svenska samhället, av arga ungdomar i många svenska förorter. I Vivalla har betydelsen börjat skifta och det är tack vare Khalid och hans nystartade förening som han döpt till ”For the people” (FTP). Han själv är ordförande och i styrelsen sitter ytterligare fem personer, som representerar olika nationaliteter. Han berättar för mig att det är viktigt att föreningen ska vara fri från politik och religion, att den ska vara för alla ungdomar i Vivalla, Oxhagen och Varberga. ”Skillnaden mellan oss och våra föräldrar är att vi har vuxit upp i mångkultur” säger han. Han berättar att här hänger alla med alla.

Själv är han sunnimuslim med föräldrar från Somalia, men han har vänner som är kristna och shiamuslimer. ”Vi pratar inte om religion”, säger han. Blandningen återspeglas också bland de drygt 300 medlemmarna i FTP, som kommer från hela Örebro. Khalid funderar en stund och säger att det förmodligen är 50 procent av medlemmarna som är muslimer – resten kristna eller ateister.

Varför har sex ungdomar, knappt 20 år, på eget initiativ gått ihop och startat en förening för ungdomar? frågar jag. Khalids svar överrumplar mig en aning. På grund av deras syskon, säger han. De som engagerar sig i For the people har alla yngre syskon som de vill skydda från att hamna i dåligt umgänge och kriminalitet. ”Hur då?” undrar jag och Khalid svarar övertygande: ” Genom att ge dem andra alternativ och vägar redan när de är små”. Ett första projektet pågår just nu. Tio ungdomar har valts ut. Först har de fått utbildning, en i alkohol och narkotika och så en i projektledning. Det hela avslutas med att de ensamma, från grunden, har fått arrangera en fotbollscup, som spelas nästa vecka. I skrivande stund har nio lag, varav ett tjejlag, anmält sig, från olika delar av Örebro.

Det är ovanligt tomt i Vivalla centrum dagen då jag och Khalid träffas. Det är Ramadan, fastemånad, så många håller sig hemma. Men de som passerar, på väg till biblioteket eller till Ica, hälsar alla på Khalid. Jag påpekar att det känns som att han känner varenda människa här och han skrattar och rycker lite på axlarna. Det är det här han gillar med att bo här – den familjära känslan av gemenskap. Han säger att han älskar Vivalla. Här är han trygg.

När jag läser artikeln i Expressen tänker jag på Khalid Mohammed och på avsaknaden av honom i texten. Avsaknaden av de människor som står för de goda krafterna i områden som Vivalla, Husby och Akalla. De som osynliggörs och klumpas ihop med problemen, i en berättelse som saknar lösningar. De vars röster aldrig hörs eller lyssnas till – varken i media eller under panelsamtalen i Almedalen. Det betyder inte att Expressens granskning i sig är omotiverad eller att problemen i Vivalla inte är verkliga. Det är dramaturgin som är problematisk.

Jag skulle kunna anmärka på formuleringar och ordval som ofta styr läsarens tolkning i artikeln. Som att det står att ”tiotals” och senare ”några tiotal” personer har åkt från Vivalla för att kriga för IS i Syrien. I själva verket uppskattar Polisen det till cirka tjugo allt som allt. Sedan våren 2015 har ingen åkt från Vivalla.

Jag skulle kunna anmärka på att beskrivningen av ”rastplatsen” Eurostop som ett ”panelsamtal i Al Jazeera” där det kryllar av män med ”korta byxor, skägg och bortrakad mustasch”. Att det får mig att fundera på om vi verkligen pratar om samma plats. Som örebroare, uppvuxen ett stenkast från denna ”rastplats” är Eurostop med sitt Ica-maxi, Jysk och fler liknande butiker, det ställe dit flest örebroare åker för att storhandla inför tacomyset. Jag skulle vilja påstå att Vivallaborna är kraftigt underrepresenterade bland alla svenssons här. Och det ska sägas: under mina 27 år och otaliga besök har jag aldrig någonsin fått en vers ur koranen nedplitad på ett kvitto. Jag har aldrig hamnat i en diskussion om människors religiösa tro bland kylvarorna inne på Ica – men jag har å andra sidan inte heller frågat efter det.

Jag skulle kunna anmärka på att en muslimsk dejtingsajt implicit används som något slags bevis för att det sker en radikalisering i Vivalla. Muslimer som bara dejtar varandra, tänker vi. Läskigt. Att det finns en rad andra dejtingsajter som fungerar på det här sättet – till exempel sidor bara för akademiker eller höginkomsttagare – det är ointressant. En snabb googling visar att det till och med finns en kristen dejtingsida, som presenteras med att ”På KristenDate.se hittar du människor med samma livssyn, värderingar och ambitioner i kärlekslivet.” Betyder det att det pågår en kristen radikalisering också?

Jag skulle kunna anmärka på att journalisten och textförfattaren intervjuar politikern och örebroaren Robin Nilsen (L) och låter honom plocka politiska poäng för att styrka tesen om Vivalla, som en stadsdel som kommunen har glömt bort. Han refererar återigen (jag säger återigen, för Nilsen har återanvänt det här argumentet vid ett flertal gånger) till kommunalråd Rasmus Persson (C) som i en intervju med SVT förra året blev felciterad, och fick löpa gatlopp för ett påstått uttalande om bostad och jobb åt IS-krigare. Det var bara det att han aldrig hade sagt det.

Dessutom lyfter Robin Nilsen fram nedläggningen av Vivallaskolan som bevis på att kommunen inte satsar på området. Nu råkar det ju vara så att skolan läggs ned som en del av ett bussningsprojekt. För att främja integration i staden bussas barnen i Vivalla ut till andra skolor, på samma sätt som man har gjort bland annat i Rosengård. Nedläggningen är i själva verket en integrationssatsning, och även det borde Robin Nilsen vara högst medveten om.

Men det är egentligen inte i detaljerna i texten som problemen ligger, utan i vad de bidrar med till helhetsintrycket. Det är den totala bristen på nyanser. Avsaknaden av motstridighet och komplexitet. Det är mörkret i bilderna och flygfotona, de dramatiska orden i faktarutorna, utanförperspektivet och tolkningsföreträdet. Det är 40 000 tecken utan ett enda positivt exempel på det arbete som faktiskt görs i Vivalla, från kommunen, polisen och människorna som bor där. Varje dag. Ja, det finns problem i Vivalla, inte minst i motsättningarna mellan olika religiösa grupper. Men det finns en majoritet av medborgare som inte är en del av problemen, utan som med oerhörd lokalpatriotism lever ett fridfullt liv i Vivalla. Människor likt Khalid Mohammed, som erkänner att det visst finns problem. Men som inte skulle kunna tänka sig att bo någon annanstans i världen än just i Vivalla. Och ibland, mellan all utspel om tuffare tag och fler poliser vore det klädsamt om vi lyssnade på vad han har att säga.