Efter det tragiska dubbelmordet inne på IKEA i Västerås har debatten åter tagit fart om huruvida man skall publicera etniskt ursprung på gärningsmän.

En framträdande publicist, Per Gudmundson på SvD, twittrade att han vill se mer publicitet kring ursprung.

En annan, Jan Helin på Aftonbladet, kommenterar mer dystert sitt beslut att offentliggöra den misstänkte gärningsmannens nationalitet som ett sätt att möta grupper i samhället som tror att media förtiger sanningen.

I oräkneliga inlägg på olika nätforum diskuteras frågan, och bland journalister och studenter jag möter hörs uppgivna suckar om att det kanske är lika bra att vi börjar berätta allt vi vet.

Det är det inte alls.

Professionell journalistik vaskar fram de uppgifter som är sanna och relevanta, sammanfattar och ger publiken en snabb och så vitt möjligt korrekt orientering om vad som hänt.

Det är för att få den tjänsten gjord som vi läsare vänder oss till journalistiken. Vill man verkligen veta mer, veta allt, värdera själv så är journalistiken värdelös, och skall så vara.

Den på djupet intresserade använder själv offentlighetsprincipens möjligheter, studerar litteratur och går igenom källmaterial.

Ja, journalister vet alltid saker som man inte publicerar. Ibland handlar det om en persons etniska ursprung eller religion, ibland om skostorlek, politisk åskådning eller passion för trädgårdsskötsel.

Om uppgiften visar sig ha betydelse för händelsen, så publiceras den.

Om inte, så hamnar den i sällskap med alla andra oviktiga fakta som väljs bort för att åstadkomma det vi som publik vill ha när vi vänder oss till medierna – en snabb och lättillgänglig orientering om händelser och skeenden i omvärlden.

I Publicitetsreglernas punkt tio finns skrivet hur man skall förhålla sig till uppgifter om etniskt ursprung, kön, nationalitet, yrke, politiska tillhörighet, religiös åskådning och sexuell läggning.

Där står att man inte skall framhäva dessa uppgifter, om de saknar betydelse i sammanhanget. Inte framhäva, om de saknar betydelse. En mycket mild skrivning, får man väl säga.

Regeln har vuxit fram ur många olika debatter, i olika tider, där olika grupper med rätta reagerat över att förknippas med brott och olyckor då någon individ ur gruppen förbrutit sig.

Det började på 1930-talet med diskussioner väckta av olika yrkesorganisationer och religiösa samfund.

På den tiden var det vanligt i spalterna att exempelvis en ”f d militär” varit inblandad i det ena, eller en pingstvän i något annat, i samband med händelser där vare sig yrke eller religiös orientering haft någon betydelse.

Etniskt ursprung har angetts i en liten andel, några få procent, av kriminalrapporteringen utan större variationer tillbaks till 1920-talet.

Vetenskapliga studier som går in i enskilda fall och prövar om opublicerad etnicitet skulle kunna vara en relevant uppgift saknas visserligen, men det är ingen vågad gissning utifrån den forskning som finns att säga att där uppgiften är relevant, så publiceras den, och så har det alltid varit.

Irrelevant publicering har journalistiken lämnat bakom sig genom 1900-talets professionalisering av yrket. Det finns knappast någon anledning att återinföra den.

Förutom att de pressetiska reglerna handlar om kommunikation till en stor publik, så skiljer de sig egentligen inte från vanligt gott hyfs i umgänge människor emellan.

Visst kan det vara underhållande att lyssna på den där i bekantskapskretsen som vädrar skvaller och rykten – men man litar knappast på vederbörande, och det är inte dit vi vänder oss när det gäller något viktigt. Publikens förhållande till medier är likadant.

Journalistikens uppgift är inte att berätta allt.

Journalistikens uppgift är att berätta sant, relevant och tillräckligt för att publiken skall kunna hålla sig orienterad, och göra det på ett sätt som inte i onödan sårar eller skadar någon.

Den professionaliteten är något att vara stolt över.