En ledarsida och en nyhetsrapportering får forma dagens betraktelse. Katrine Kielos, Aftonbladet, sopar idag banan med alla sina kollegor på redaktionen med kanske den mest briljanta ledare som skrivits i den tidningen på lång tid. Socialdemokraterna som missade ordet ”vi” i sin iver att triangulera sönder mittfältet. Till historien hör är att jag tog en stilla pilsner under Almedalsveckan med den som kan trianguleringens A till Ö kanske bäst i svensk politik, Sven Otto Littorin, och ska vi vara helt ärliga – socialdemokratin behärskar inte triangulering. Vi kom att prata kort om detta, vi har andra hyss för oss vid sidan om vilket är en annan, och framtida, historia men Sven Otto sammanfattade trianguleringen så kort och koncist att varenda lågstadieelev torde begripa det:

Triangulering innebär att du accepterar och validerar din motståndares problembeskrivning men applicerar din egen lösning.

Alla. Utom min partiledning, verkar ha fattat detta. Kielos naglar dessutom fast detta i dagens ledartext med en smärtsam skärpa som borde få en del partistrateger och politiska taktiker att stöna av smärta. Socialdemokratin har plagierat både motståndets problemformulering och dess lösning. För att vara precis – det är INTE en effektiv metod och definitivt inte att triangulera. Och det var där socialdemokratin tappade ordet “vi”.

Tydligast blir det i skolpolitiken där bland annat Tomas Ramberg, SR Ekots numera legendariska politiske analytiker konstaterat. Det finns inget mer sövande än att lyssna på två parter som egentligen är överens om vad skolan behöver efter att ha genomlidit en debatt mellan Ibrahim Baylan och Jan Björklund. Socialdemokratin har i grunden, trots dyra konsulträkningar historiskt och nu under pågående valrörelse, begripit ett dyft om vad triangulering är. Och därför – exakt det Kielos vrider om kniven i – har socialdemokratin tappat både i opinion, färdriktning och i själ. Partitaktikerna har stirrat sig blinda på radhusägarna i Sollentuna och i Nacka där delar av partitaktikerna bor och följer nervöst opinionen som den utvecklas vid Hornstulls Strand. En feminism och antirasism som baseras på jag, inte på vi. Jag, så länge jag inte störs i min förträfflighet och slipper bli ”vi” med de jag säger mig stå bredvid. För så är det. Annars skulle vi haft en flyktingmottagning baserad i Tantolunden sedan länge för minst de 10 000 arma själar som väntar på kommunplacering. Och som förr eller senare, när desperationen blir för stor från Migrationsverk, kommer dumpas hinkvis med ibland bara några dygns varsel ute i glesbygden varefter de boende på Södermalm i Stockholm kommer förfasas över den ökande främlingsfientligheten på sagda orter.

Det i nyhetsrapporteringen som kan vara värt att fånga upp är den nervöse Jan Björklund som nu faller in bakom Gudrun Schyman och lanserar ”Feminism utan socialism”. Det i sig är ett betyg till Schyman att hon vann den politiska bataljen i Almedalen. Oavsett vad så vann hon problemformuleringen men här visar Björklund i varje fall upp att han begriper något av vad triangulering innebär: Applicera i varje fall din egen lösning, då kan du i alla fall se dig själv i ögonen. Men någon stans så fångar både Kielos och Björklund något viktigt som borde ligga i tangentens riktning:

Går det att vara kritisk mot den förda integrations- och migrationspolitiken utan att vara rasist? Framfrö allt den praktik som följer med ett permanent uppehållstillstånd där alltför lång tid går innan den enskilde är etablerad på arbetsmarknaden? Ja säger jag. Det måste i varje fall gå. För vi måste. Vi måste kunna ta i denna fråga utan att från alla dessa –ismer att så fort vi påtalar problemen bli stämplade som latenta eller faktiska rasister. Och när vår lösning inte faller motståndaren i smaken bli anklagade för att vara antifeminister eller andra förmågor som bör beläggas med långvariga straff. Fortsätter vi den vägen som vi slagit in på, så vet jag med mig att då kommer det inte i förlängningen ens hjälper att fler än jag begriper vad Sven Otto Littorin förklarade för mig. Då kommer vi till slut hamna i en situation där folket bara väljer de lösningar som bottnar i ren och skär rasism eller antifeminism eller något annat. Då, om inte förr, är vi illa ute.