av

I fjol släppte Jesper Strömbäck, professor i journalistik och politisk kommunikation som visat starkt patos i migrationsfrågor, boken Utan invandring stannar Sverige. Bokens uttryckliga syfte är att gå till botten med vad forskningen säger om hur Sverige påverkas av invandring och Strömbäck skriver explicit: ”Det handlar inte om mina egna åsikter och värderingar”. Den bild Strömbäck ger av invandringens konsekvenser är närmast rosenskimrande och kontrasten är skarp till nationalekonomen Tino Sanandajis bok Massutmaning — Ekonomisk politik mot utanförskap och antisocialt beteende som kom ut förra veckan. Sanandaji diskuterar också konsekvenserna av invandringen till Sverige, men bilden är betydligt mörkare än den som förmedlas av Strömbäcks bok. Sanandaji utger sig inte heller för att ge ett slutgiltigt svar eller det enda tänkbara perspektivet: ”Boken är helt enkelt min analys av den situation som vi i dag befinner oss i — varken mer eller mindre”.

Hur kan dessa båda forskare komma fram till så olika bilder av invandringens konsekvenser? En skillnad är att Strömbäcks resonemang ofta ligger på en universell nivå som gärna hämtar inspiration från forskningsstudier från andra länder, medan Sanandaji är lite av en siffernisse med en makalös förmåga att gräva fram svensk statistik. Ett exempel på detta är Strömbäcks argumentation om att invandring är naturligt och att Sverige alltid har varit ett invandringsland. Det är sant att det alltid förekommit invandring till Sverige och Strömbäck ger en rad konkreta exempel på invandrare som genom historien har berikat Sverige på olika sätt. Sanandaji redovisar i stället historisk invandringsstatistik och noterar att invandringen de senaste decennierna, framförallt från icke-västliga länder, varit exceptionellt hög både jämfört med tidigare perioder i svensk historia, och jämfört med andra länder. Ytterligare ett exempel på deras skilda angreppssätt är Strömbäcks argument att invandringens kostnader är kortsiktiga och relativt lätta att uppskatta, medan vinsterna i form av bland annat pris-, utbuds- och tillväxteffekter är svårmätbara och långsiktiga. Sanandaji menar i stället att de långsiktiga positiva effekterna är små och att det även finns långsiktiga kostnader.

Ytterligare en skillnad är att Strömbäck framförallt analyserar invandring till Sverige sammantaget, ofta utan att alltid skilja på om han diskuterar arbetskrafts- eller flyktinginvandring. Sanandaji fokuserar i stället på den typ av invandring som medför störst integrationsutmaningar, framförallt icke-västlig flykting- och anhöriginvandring. Sanandaji menar att den invandrings- och integrationspolitik som Sverige har fört har medfört att utrikes födda numera utgör en majoritet av de med långa fängelsestraff, bland arbetslösa och bland socialbidragstagare. Det är på intet sett en naturlag att det måste vara på detta vis — invandrare är till exempel underrepresenterade i amerikansk brottsstatistik — utan det beror på dåligt fungerande integration mycket till följd av den typ av invandring Sverige haft.

Den kanske största skillnaden mellan de båda böckerna är vad Strömbäck väljer inte att ta upp, men som Sanandaji ägnar stort utrymme åt: brottslighet, utanförskap och social sammanhållning. Jag kan inte bedöma allt i Sanandajis diskussion av detta eftersom jag inte är tillräckligt insatt i alla de frågor som diskuteras, men han gör ett par viktiga allmänna poänger om samhällsvetenskaplig analys.

Kontrafaktisk analys. Om man vill säga något om invandringens effekter måste man ägna sig åt kontrafaktisk analys, det vill säga vad som hade hänt om invandringen hade varit annorlunda eller mindre omfattande. Det går därför inte att utifrån en kurva som visar en positiv utveckling för ett visst utfall sluta sig till att invandringen inte har en negativ effekt på samma utfall. Ibland hävdas det till exempel att invandring inte leder till ökad brottslighet eftersom brottsligheten på det hela taget inte ökat. Men detta är inte en korrekt slutledning – brottsligheten kanske skulle ha varit lägre utan invandring.

Kompositionseffekter. Sanandaji argumenterar också för att det är viktigt att ta hänsyn till att stor invandring förändrar befolkningens sammansättning när man analyserar frågor relaterade till invandring. Invandring och en åldrande befolkning har till exempel gjort att skillnaden mellan tillväxt i BNP och BNP per capita blivit allt större i Sverige. Sanandaji påpekar också att en förändrad befolkningssammansättning kan ha paradoxala konsekvenser. Till exempel visar han att barnfattigdomen minskade med någon procentenhet mellan 2006 och 2013 både bland inrikes och utrikes födda. Men eftersom barnfattigdomen är så pass mycket större bland utrikes födda, och andelen utrikes födda steg under perioden, ökade barnfattigdomen marginellt i hela befolkningen. Detta fenomen går under namnet Simpsons paradox.

Kontrollera varsamt. Det är vanligt att kontrollera för socioekonomiska faktorer när man diskuterar olika sätt som inrikes och utrikes födda skiljer sig åt. Detta är ofta helt i sin ordning, men om man bara är intresserad av invandringens effekter är det inte självklart att man ska kontrollera för socioekonomiska faktorer. Detta kan exemplifieras med ett inlägg jag skrev om bilbränder för ett tag sedan. En tidigare studie visade att om man kontrollerar för graden av segregation sker det inte fler bilbränder i invandrartäta områden. Men eftersom segregation uppstår som följd av invandring, är en rimlig gissning att invandring leder till fler bilbränder. Att bilbränderna sker i segregerade områden är dock en viktig pusselbit för att förklara vilka sociala mekanismer som ger upphov till bilbränder.

Vad bör då göras för att förbättra integrationen? Strömbäck pekar på sådana åtgärder som ofta tas upp i debatten, till exempel utbildningssatsningar, validering av utländska examina och sänkta trösklar in på arbetsmarknaden. Sanandaji stakar ut en annan riktning. Han tror inte lägre ingångslöner skulle ha särskilt stor effekt och pekar på att subventionerade anställningar haft begränsad effekt. Han menar också att det inte är särskilt eftersträvansvärt att skapa fler låglönejobb, utan att vi bör satsa på högproduktiva jobb med hög skattekraft. Sanandaji argumenterar för att vi i stället för riktade särlösningar, bör sikta på en politik för högre tillväxt. Drag under ekonomins galoscher kommer tids nog även dra in utrikesfödda som nu står utanför arbetsmarknaden. Han föreslår därför ett 25-punktsprogram som framförallt syftar till att främja den ekonomiska tillväxten. Många av punkterna skriver jag gärna under på, men däremot är jag nog mer pessimistiskt inställd till att det skulle leda till en väsentligt högre tillväxttakt. Sanandaji menar också att det behövs en reglerad invandring, men han går inte närmare in på hur det ska ske annat än att argumentera för att lågkvalificerad arbetskraftsinvandring bör begränsas, för ökat hemresestöd och bibehållna bidrag vid repatriering.

Sanandajis stora styrka är hans förmåga att belägga sina resonemang med aktuell statistik och forskning. Han driver visserligen en tydlig linje, men gör det med sakliga argument och det är därför mycket lärorik läsning med mycket nya argument och nya uppgifter att ta ställning till. Jag lärde mig även en hel del av Strömbäcks bok, men det mesta i hans bok kände jag till sedan tidigare. Gissningsvis är det många som läser den här recensionen som inte håller med Sanandaji, och jag tror också att många kan vara frestade att avfärda Sanandajis bok som invandringskritisk utan att läsa den. Det tror jag vore ett misstag. Sanandaji är noggrann med att inte skuldbelägga invandrare och jag lyckades inte skönja ett uns av rasism eller främlingsfientlighet i hans analys. Hans genomgående huvudbudskap är att det handlar om invandrarnas humankapital och svårigheten att integrera människor med låga kvalifikationer på svensk arbetsmarknad. Sanandajis bok är naturligtvis inte sista ordet, men Sanandajis argument och faktauppgifter tror jag kommer att få stor spridning och diskuteras flitigt på många håll. Han har 55 000 följare på Facebook och trots att boken är utgiven på eget, nystartat förlag är första upplagan redan slutsåld och boken har toppat försäljningslistorna på både Adlibris och Bokus. Jag tror man har stor behållning av att läsa Sanandaji även om man inte håller med honom, om inte annat för att man tvingas skärpa sina egna argument.

Bilden av invandringens konsekvenser förefaller vara väldigt polariserad i dagens Sverige. Kontrasten mellan Strömbäcks och Sanandajis perspektiv påminner om skildringar av dagens Malmö. För en del är Malmö ett skräckexempel, för andra ett drömsamhälle. Det kanske är fåfängt att tro att det skulle gå att råda bot på dessa polariserade bilder på invandring. Men jag tror ändå det vore bra att försöka genom att ta fram ett gediget, officiellt kunskapsunderlag om konsekvenserna av den migrations- och integrationspolitik Sverige fört under de senaste decennierna, kanske i linje med den norska utredning som nyligen publicerades. En sådan utredning ska inte ducka för svåra och kontroversiella frågor, till exempel när det gäller social sammanhållning och brottslighet. Med något lite större samsyn om invandringens effekter kanske det också vore lättare att föra en sansad diskussion om migrationspolitiken.