Dela via: Facebook

Twitter

LinkedIn

Det finns en taktik i det offentliga samtalet jag nyligen blivit varse – skvallra för pappa.

När jag skrev en artikel om Naturskyddsföreningen fick jag veta av min redaktör på Borås Tidning att han fått mail från en kille som ville veta om de var medvetna om att “jag var köpt av storbolagen” och att jag utnyttjade hans tidning. Med andra ord, sålde mina kolumner. Hej konspirationsteori.

Det killen inte talade om var att han själv arbetade för Naturskyddsföreningen. Men min redaktör kan alltså googla.



Organisationen, eller åtminstone en av deras företrädare, jag kritiserade tyckte alltså att saklig kritik inte skulle bemötas sakligt utan att lämplig respons var att vända sig till min uppdragsgivare. Inte heller där med saklig kritik mot krönikan utan istället för att fula ut mig genom att påstå en massa saker. Allt för att försöka skapa misstanke hos uppdragsgivaren, med slutgiltigt mål att deras mail skulle få mig sparkad från uppdraget.

Man bemöter alltså inte argument med argument utan “skvallra för pappa”.

En teknik ursprungligen utvecklad av vänster”debattörer” (för detta har inget med debatt att göra, ni kommer snart bli varse). En uttänkt strategi för att försöka förinta sina politiska motståndare. Skada dem så mycket det går. Tills det försvinner. Ingen slump således utan bara ett sätt att försöka vinna. Ohederligt.

Samma strategi har jag nyligen stött på igen. På Twitter. Jag trodde i min enfald att folk engagerade i ungdomsförbund gillar att diskutera politik och försökte alltså diskutera just detta med en av de lägre företrädarna för Moderata Ungdomsförbundet. Visserligen med någon form av titel men inte med den största makten utan är mest känd själv på grund av….jag vet faktiskt inte varför. Några artiklar som drevats på grund av olämpliga ordval och ett fjäskande för kända vänsterprofiler tror jag.

Det gick så där. Jag gav bland annat en rad exempel på frågor jag tyckte det var synd att de inte driver hårdare utan istället fokuserar på “populära frågor” (även kallad populism). Svaret uteblev. Istället blev personen sur. (fräckheten att prata politik med en……ungdomspolitiker). Otrevligheter kom. Sådant köper inte jag, som ni alla vet.



Vad händer sedan?

Ja, det var inte bara så att det inte gick att diskutera politik. Och att det istället direkt blev personangrepp som svar på politiska frågor.

Utan mitt svar på denna attack tog personen omedelbart en skärmdump på och ställde en öppen fråga till min uppdragsgivare Dagens Industri. Det tog cirka 5 minuter efter avslutad konversation. Med frågan om min tweet “var okej”. Personen upprepade sedan sin fråga på Twitter till chefredaktören 3-4 gånger och krävde svar.

Syftet är solklart: skvallra för pappa.

Svaret kom till slut, för det gör alltid från stora redaktioner på Twitter, annars ser det inte bra ut för tidningen. Svaret var det logiska – ett icke-svar. För varför skulle han svara på något så dumt? Svaret var att jag inte jobbar där längre. Vilket är sant då mitt vikariat var fem veckor och jag slutade flera dagar innan detta hände.

Nöjer sig personen med detta?

Absolut inte, nu ska svaret tolkas som att personen i fråga fått mig sparkad. Alla medel är tillåtna för att fula ut en motståndare, även en med samma politiska färg. Tycker man inte exakt likadant – skvallra för pappa, sprid rykten, starta drev. Försök få personen sparkad, om det inte går – insinuera att du lyckats med just det. Allt för att med alla verktyg tillgängliga tysta kritiker.

Det finns en annan uttalad strategi för sociala medier som dessa personer också använder sig av: att hålla sig nära politiskt motstånd. Genom att fjäska, likea statusar och på andra sätt bygga upp någon typ av vänskaplig relation trots stora politiska skillnader.

Varför då?

För att de ska kunna dreva mot personer man ogillar sedan, när man behöver. Givetvis. Drar man då igång något mot en med egna politiska färgen är det superlätt att med hjälp av dessa från andra sidan starta små eller stora Twitterdrev och vips – har man fulat ut en oliktänkande.

Den här fullständiga oförmågan att diskutera sakligt och ta kritik utan istället hänge sig åt av fulvänstern utarbetade metoder för att oskadliggöra folk är beklaglig men det finns många exempel. Tyvärr.

Ivar Arpi gav några exempel på detta som nu florerar i MUF och bland vissa delar där i en ledartext på Svenska Dagbladet.

Varken jag eller Arpi försöker skuldbelägga hela förbundet utan pekar på vissa företrädares beteenden. Det finns givetvis många duktiga ungdomspolitiker i MUF i övrigt.

Det är inte en enskilt svar på en fråga som avkrävs, som alla kan se, utan de är ute efter RÄTT svar.

Påminner mig om sketchen från 80-talet med Sven Melander. Ni vet, vad önskar du dig allra mest? En docka. Nej, något större. Och så vidare. Tills ungen äntligen säger “fred på jorden”.

Vad blir då svaret från MUF?



Ah! Så det är bara tecken på “öppenhet” att göra så här?

Man vill ha en öppen diskussion och inget åsiktstak. Inte riktigt det intrycket man får när man läser ursprungsdiskussioner. Det gäller dock inte UTANFÖR själva förbundet. Då skvallrar man för pappa. Eller vad vet jag, de kanske mailar eller tweetar även interna åsiktsmotståndares uppdragsgivare/arbetsgivare?

Den här snarstuckenheten och omförmågan att ta kritik finns fler exempel på.



Den här “likea-strategin” med politiskt motstånd fungerar alltså.



Jag blir oroad över moderaternas politiska framtid när jag läser sådant här. Ett politiskt ungdomsförbund, som fostrar många av morgondagens politiker (inte alla, tack och lov) måste kunna diskutera sakligt och avhålla sig från pinsamma utfulningstaktiker. De kommer bli bättre på politik om de slutade. Och slutade betrakta varje avvikande politisk uppfattning som fiende. Borgerliga ledarsidor eller debattörer är knappast deras fiender.

Det här inte röda-vita-rosen.

Ett sista exempel på det här, och en rätt underhållande sådan, är följande diskussion som skedde på Twitter mellan riksdagsledamot Hanif Bali (fortfarande medlem i MUF själv) och Rosengren ni stiftat bekantskap med ovan.



Den här diskussionen står för sig själv och behöver inga kommentarer.

Vad gäller “skvallra för pappa” och andra fulstrategier som tydligen blivit vanligt har jag bara en sak att säga: väx upp. I den riktiga världen där vi vuxna bor plockas inga som helst extra poäng av det här beteendet. Vuxna löser sina egna problem. Skvallra medför ingen respekt alls, tvärtom.

Och det måste till en självbild av grandiosa mått om de tror att detta kommer åstadkomma något annat än att göra sig till åtlöje själva.

Ni kanske undrade vad redaktören för Borås Tidning tyckte om mailet han fick av Naturskyddsföreningen? Samma som Dagens Industri tyckte om tweeten. Skriver jag där fortfarande? Givetvis. Och chocken om det visar sig att jag dyker upp i Dagens Industri någon gång igen.

Om man vill bli behandlad som en vuxen, uppträd som en.

Vad syftar då den här diskussionen om öppenhet till från MUFs sida? Ja, det är ett försök till mobilisering till Moderaternas stämma i höst där just frågan om PUT eller TUT ska behandlas. MUF representeras av en tredjedel av rösterna ungefär. Sorgen när deras linje kommer förlora. Utfulning eller ej. Sedan får de väl ägna resten av mandatperioden åt att slåss mot den värderkvarnen…..

Sedan är jag generellt sett mycket för att ett ungdomsförbund som inte bara är en hejarklack till moderpartiet så sakfrågan, att MUF tar en annan position än partiet, har jag av princip absolut inget emot. Det skapar bara spänstig debatt. Men tyvärr skapas ju inte någon spänst just nu.