Idag presenteras minoritetsregeringens budgetproposition för 2016. Vi vet redan innan att oavsett vad budgeten innehåller kommer den att röstas igenom trots att mindre än 50% av befolkningen står bakom dess innehåll. Att det är möjligt beror på den ingångna Decemberöverenskommelsen (DÖ).

Min inställning till Decemberöverenskommelsen redogjorde jag för i en debattartikel i Expressen. Jag tycker inte att den är demokratisk. Så här skriver jag där:

”Åtta partier finns i riksdagen i dag. Jag kan inte köpa att dessa genom samtal och förhandling inte skulle kunna komma fram till en budget som en majoritet av ledamöterna i riksdagen kan stå bakom. Det ska inte behövas någon decemberöverenskommelse.”

Decemberöverenskommelsen kom till för att garantera att Sverigedemokraterna blir utan inflytande gällande budgeten. Från politikernas sida innebär detta i praktiken att säga att markering mot SD är viktigare än den egna politiken. Partierna (just nu M, FP, C och KD) avsäger sig möjligheten att påverka genom budgeten för att hålla SD utanför. Sen kan det förstås ske påverkan ändå, men det är inte nödvändigt för att få igenom budgeten.

Jag själv röstar inte på ett parti för att det partiet ska hålla ett annat parti borta som främsta mål. Jag röstar på ett parti för att de ska driva en viss politik. Därför är det för mig en självklarhet att vara mot DÖ.

Att prata med eller ens om man skulle komma överens med SD om något, innebär inte att ”vidrig SD-politik” kommer att börja styra. Det gör den endast om man förhandlar med SD och går med på något sådant. Att därför lägga sån oerhörd vikt på att stänga ute bara SD men inte andra partier vars politik man ogillar tycker jag är ologiskt. Det är ur proportion. Det är också lite som att erkänna att man är värdelös på att förhandla, om man redan på förhand tror att OM en förhandling skulle komma till, skulle den leda till att man gav upp sina viktigaste och mest innersta värderingar.

Politikernas inställning till SD har tappat jordkontakten. Det är som om man anser att det svävar någon sorts aura kring politiken, så att det inte längre är innehållet i politiken som räknas, utan vem som välsignat den. Är det SD som välsignat något så går det bort – även om politiken faktiskt är sådan att man instämmer i den.

Åsikten om DÖ är rätt eller fel skär rakt genom partierna. För det handlar inte om sakpolitik utan är mer av en moralisk fråga. Det handlar om hur man ser på demokratin, på politiken, på väljarna och det mandat man erhållit från dem.

Förslag: om nu det viktigaste av allt är att hålla SD borta från inflytande, varför inte skapa ett parti för detta? Ett hålla-borta-SD-från-makten-parti, som har som främsta mål att blockera SD. Så kan alla politiker från partierna som tycker det är viktigast gå med där. Så får politikerna i de resterande partierna möjlighet att jobba för att få igenom så mycket av sin egen politik som det bara går genom det demokratiska system vi har.

Religion är enkelt. Den kan utdöma rätt och fel och man behöver inte komma överens religioner emellan. Men så ska inte politik vara, inte enligt mig i alla fall. Att diskutera sakfrågor, komma överens, samarbeta med andra som inte tycker som man själv, är jobbigt. Men det är en del av politiken. Politik ÄR jobbigt. Jag skulle nog vilja sticka ut hakan och säga: de som tycker att målet är att göra det så enkelt som möjligt att regera borde nog kanske inte hålla på med politik.