

Jag tillbringar större delen av min vakna tid framför fyra stora skärmar, alla kopplade till samma dator. På en av skärmarna finns nätet, fönstret till världen, på en annan mailen, där alla de som vill nå mig kan ta kontakt, alltifrån spelbolag som vill ge mig förmåner, över potensmedelsnasare till folk som läst något jag skrivit och vill kommentera. Telefonen ringer inte särskilt ofta. Brevlådan är ett ställe där jag hämtar dagens tidning, reklam och räkningar. Privata brev dyker sällan upp, trots att jag har en skrivande vänkrets. Och även om jag alltifrån sjuårsåldern levt i böckernas värld, så ägnas numera långt mer lästid åt nätet än åt böcker. Nätet är det som gäller.

Nätet är friheten, kunskapen, missbruket, perversiteterna, mobbningen, ondskan, arbetet, förtvivlan, hatet, knasigheterna, glädjen. You name it!

Makten tycker inte om nätet, utom när det gäller den egna tillgången förstås. Mer preciserat: Makten vill alltid ha kontroll och nätet är en arena där allt möjligt som makten ogillar förekommer. Kommunistiska diktaturer som Kina, Kuba och Nordkorea är mest angelägna om censur, tätt följda av muslimska stater som Iran och Saudiarabien. I vissa länder övervakas epostmeddelanden, webbfora och bloggare, i andra har medborgarna inte ens möjlighet att koppla upp sig. Filtreringen ökar för varje år. En bloggläsare informerar mig om att svenska myndigheter redan har begränsad censur. Region Skåne (”Landstinget” ) spärrar sina publika wifi-nätverk för patienter på sjukhus, hos folktandvården mm. De använder en tjänst från Blue Coat för att spärra Nya Tider, Exponerat, Avpixlat, med flera.

När det gäller nätcensur skiljer sig inte svenska makthavare från makthavare i andra länder. Det syns bland annat på bemötandet av de aktivister som mailar sina politiska åsikter till ledande politiker och andra offentliga personer. Om de överhuvudtaget får något svar, så är det ofta att adressaten vill slippa mail i framtiden. Det vanligaste är dock en kompakt tystnad. Politiker och opinionsbildande journalister kombinerar sin lust och längtan efter att uppträda på den offentliga scenen med att aldrig någonsin delta i de debatter som förs på nätet. Visst, olika dekret kan basuneras ut, men dialog? Njet! Via nätet kan folket nästan aldrig nå opinionsbildare och makthavare.

Fick makten bestämma fritt, så kunde det gärna bli helt tyst på nätet. Om det är priset för att slippa hatmailare, dissidenter och whistleblowers, då får det väl bli så. Det kan emellertid inte någon politiker säga, inte i Sverige, i varje fall inte ännu. Det de säger att de helst vill komma åt och reglera eller förhindra är hatmail, pornografi, mobbning och spelsajter.

Just nu snabbutreder regeringen frågan om spel på internet. Det som övervägs är filtrering, så att spelsugna inte kan besöka andra spelsajter än sådana som myndigheterna godkänt. Förmodligen handlar det mer om pengar än moral. Är det något som den svenska staten är superkompetent på, så är det att beskatta svenska folket. De är också så skickliga i att argumentera för högskattesamhället, att många medborgare tycker det är bra ju högre beskattningen är. Ju längre ut till vänster, desto mer älskas beskattningen.

Tillbaka till spelmarknaden. Den är lukrativ och det som den svenska staten vill är nog i första hand att alla spelbolag som är verksamma i Sverige också ska betala skatt här. Frilansskribenten Henrik Alexandersson skriver på sin blogg:

Detta ställer många andra frågor på sin spets, av vilka den viktigaste är: Skall svenska staten censurera internet? Nätcensur innebär, till sin natur, att folket hindras från ta del av viss information. Vilken information som drabbas kommer att bestämmas av politiker och byråkrater. Och när man väl börjar censurera internet – då är risken överhängande att man kommer att fortsätta med andra saker som våra makthavare ogillar. Därför skall den dörren hållas stängd.

Journalister har en närmast schizofren relation till nätet. De gör sin mesta research på nätet, vilket möjliggör för dem att slippa direktkontakt med de verkligheter som finns utanför redaktionerna. Journalisten är inte längre den som är på plats där det händer, om det inte handlar om en pressrelease eller händelser som de kan lägga in i sina planeringskalendrar. På nätet kan de ta del av all världens nyhetskällor, vilket de också gör.

Deras problem är att det kan medborgarna också göra, vilket bland annat gör dyra prenumerationer på allt tunnare tidningar överflödiga. Kunskaps- och informationsmässigt behövs inte media längre. Det finns andra och bättre vägar att få veta det som händer, såväl på hemmaplan som i världen. Det finns också utmärkta tidningar och nyhetsmedia, som enbart är verksamma på nätet.

Media har med andra ord problem med, att den vara de säljer till medborgarna inte längre är exklusiv. Det sänker antalet prenumeranter och det minskar deras annonsintäkter. Nätet är en konkurrent, en så farlig konkurrent att den på sikt hotar hela branschen, och allra mest tidningarna.

Journalisterna och redaktionerna måste med andra ord tala om för sina konsumenter att den information som sprids på nätet inte bara är opålitlig utan också förkastlig. Det märks tydligast för invandringspolitiken, som är det område där journalistiken såväl lyckas sämst med att vinna förtroende, som uttalar sina hårdaste bannbullor. Pressen jagar nättroll, hänger ut dissidenter och ömsom försöker tiga ihjäl ömsom vrålhatar konkurrenter som Avpixlat och Fria Tider, andra av nätets nyhetsmedia onämnda. Den som någon gång har skrivit där – det kan räcka med att bli citerad på en misshaglig sajt – kan fetglömma tanken på att få tillgång den offentliga scenen. I det avseendet är medierna i nordens övriga länder friare än i Sverige. Det är inte överord att säga att medierna driver ett krig mot sina nätkonkurrenter.

Tidningar, radio och teve talar givetvis inte om för sina konsumenter att dessa nätsajter finns och frodas, på grund av den ideologidrivna censur som medierna ägnar sig åt. Avpixlat och Fria Tider säger det som Dagens Nyheter och Aftonbladet varken kan eller vill säga till medborgarna. Inte heller kan Main Stream Media någonsin erkänna att dessa nätmedia troligen skulle vinna, om man utsatte pressen för en granskning och jämförelse av hur sanning och lögn förhåller sig till varandra. Anledningen är givetvis att de som behärskar den offentliga scenen skoningslöst attackerar nätmedia, när de får korn på felaktigheter. Det gäller därför att nätmedia ser till att rapporteringen håller. Nätmedia är inte bättre, de nagelfar det som de kallar för ”gammelmedia”. De har emellertid inte alls samma möjlighet att nå ut med sina budskap, eftersom den gode och rättänkande medborgaren inte följer nyhetsflödet på nätet utan håller sig till tidningar, radio och teve.

Dagens Nyheter har just dragit igång en av sina återkommande kampanjer mot nätet –rubricerad som kampen mot näthatet. Björn Wiman inledde för några dagar sedan med att attackera Facebook och andra stora nätföretag. Han anser att det är obegripligt att de inte ”rensar upp i träsket av sexism, rasism och grova våldshot”. Eftersom man kan hitta precis vad som helst på nätet ger han några riktigt chockerande exempel (”… hård kula i nacken den satans piss horan”) och skriver sedan, som om den typen av debattföring är utmärkande för nätet:

Jag ber om ursäkt om jag spolierar den goda smaken på söndagskaffet, men så ser umgängesformerna ut i dagens digitala storstuga – exemplen är nämligen inte hämtade från någon av nätets anonyma hatsajter eller avloppstunnlar, utan från vårt numera mest älskade sällskapsrum, Facebook.

Märk begreppet ”avloppstunnlar”. Det är vad en etablerad kulturjournalist anser om nätets diskussionssajter. Undrar om Björn Wiman någonsin funderat över sitt eget och sina kollegors hat?

Tänk tanken att ”gammelmedia” lyckas tysta nätdebatten. Inga dissidenter, inga whistleblowers, inget Flashback eller Facebook, inga bloggare som ger andra perspektiv, inga alternativa nyhetssajter. Skulle svenska media då axla något långtgående ansvar för åsiktsfrihet och debatt? Med tanke på de återkommande mediedreven mot fritänkare, är det föga troligt. Det finns ett antal dissidenter som tycker att den offentliga svenska debatten är så hårt censurerad, att det påminner om Östtyskland. Den största skillnaden är tveklöst det nät som östtyskarna aldrig hade tillgång till. Där sägs det som inte får sägas i gammelmedia. Om Makten lyckas tysta de misshagliga, då hamnar vi där, i ett svenskt Östtyskland.

De som använder sig av nätet på samma sätt som jag, vet att det förhåller sig så. Vi inte bara ser och hör propagandan, vi ser också resultatet och det skrämmer oss. Vi hör hur de bland våra vänner som begränsar sig till att hämta informationen via tidningar, radio och teve resonerar. Jag kunde väl aldrig tro att så många i andra sammanhang klartänkta personer kunde låta sig luras på det sättet. Vi ser också resultatet när hyckleriet, tystnaden och lögnerna blir för stora och en eller annan journalist tar bladet från munnen. Vi blir glada och tacksamma, men det som sägs har sällan något större nyhetsvärde. Det är sådant som vi länge varit på det klara med. När det gäller invandringspolitiken så kan de bästa dissidenterna mer än gammelmedias journalister. De skriver också bättre.

Karl-Olov Arnstberg

Utskriftsvänlig PDF-version

Alla texter är © på denna blogg. Det är tillåtet att sprida texterna under förutsättning att ni alltid länkar till källan här på bloggen.