Det här gäller de flesta relationer, inte bara romantiska. Till exempel den relation man som radiolyssnare får till sina programledare.

Det som gör livet värt att leva, oavsett vilken relation vi talar om, ligger förstås någonstans mellan cheddar och gorgonzola. Där öppnar sig hela landskap av mänsklig komplexitet. Och därför lyssnar jag på radio med särskild uppmärksamhet numera.

Man har ju förstått, de senaste veckorna, att något mycket dramatiskt utspelar sig på det statsfinansierade journalistkollektiv, som vi på svenska kallar "public service". Men exakt vad?

Mycket av det gamla, konservativa badvattnet har kastats ut från radio och tv: ingen rikssvenska, utan dialekter och talfel. Ingen tilltagen sömsmån för att ge det vardagliga ett passande snitt i det offentliga, utan rakt ut i etern med flabbandet. Men trots detta har åtminstone något av barnet blivit kvar. Jag tvekar att skriva "värdigheten", men det är åt det hållet; en självkänsla som återhållet snörper på munnen när något inte passar.

Det är det som gör det så svårt att veta vad som försiggår. Allting sker mellan raderna. Det är en härligt lagrad gorgonzola.

För att ta ett exempel: Svenska Dagbladets Per Gudmundson satt i Studio Ett i onsdags eftermiddag. Han hade skrivit en text där han berättade att den lekplats som hans barn går till, hade blivit obrukbar. Det berodde på att några personer hade lämnat efter sig drivor av sopor och en tydlig avföringsstank. Platsen krävde sanering. Texten slutade med tanken att tiggeriet både kan och bör förbjudas.

Studio Etts Helena Groll inledde med orden: "Välkommen hit. I vilket tillstånd skrev du den här ledaren?"

Det är precis detta jag menar. Det fanns inget ställningstagande i den frasen. Men vi radiolyssnare har en gammal relation till Helena Groll. Hennes tonfall, hennes ordval, hennes satsmelodi: allt är subtila lager av mening som vi lärt oss att tolka efter åratal av samlevnad. Vi hörde direkt vad som gällde: Gudmundson är en riktig skitstövel.

En hyfsad del av samtalet gick ut på att indirekt ifrågasätta om det var tiggare som hade bott och bajsat på lekplatsen. Och det är klart, det kan ju ha varit en samling excentriska hedgefondförvaltare, eller studierektorer.

Men hur man än bläddrade i lagren av mening, var det svårt att skilja opartiskhet från spelad dumhet i just detta fall.

Hursomhelst var det ett spännande exempel på Sveriges Radios fräna gorgonzolakvalitet: på ytan helt i sin ordning, men därunder en ålkista av vilda känslor. Programledare verkar numera regelmässigt vara ursinniga, alternativt underdånigt beundrande, inför alla de talar med. Åtminstone i frågor som rör migration, tiggeri, kön, ras, identitetspolitik, sexuell läggning, tro ... Ja, i stort sett allt av betydelse.

En sådan härligt undertryckt passion!

Men det finns förstås en risk att mognadsprocessen tar det där sista, fatala klivet.