I dag är Expressens förstasida tecknad.

Gjord för hand som en hyllning till Expressens tidigare medarbetare – tecknaren Philippe Honoré.

I går mördades han, nio kollegor på tidningen Charlie Hebdo och två poliser.

De dog för att de försvarade pressfriheten.

Publicering efter publicering. Till slut fick chefredaktören Gaston Calmette betala det yttersta priset: han sköts ner i tidningens lokaler, mitt i Paris, som en direkt hämnd för sin kontroversiella journalistik.

Det var 1914 och dådet mot Le Figaro var också en attack på yttrandefriheten, den som skyddat Gaston Calmette så att han återkommande kunde ifrågasätta den franske finansministern Joseph Caillaux heder i något som väl idag skulle kritiserats som ett så kallat ”drev”.

Den som höll i vapnet i chefredaktörens arbetsrum var ministerns fru, Henriette Caillaux, som hade gömt en Browning-pistol i sin muff – en sorts stor vante, som överklasskvinnor bar vid tiden.

## Nu upprörs världen över en annan attack i Paris på det fria ordet: tio journalister och två poliser mördades i vad som även var ett övergrepp på själva demokratin, som ju förutsätter ett öppet samhälle och i det oberoende – obekväma! – medier.

Charlie Hebdo har minsann sökt sina kontroverser. Satirtidningen gavs först ut 1969-1981, relanserades igen 1992 och har beskrivits som en antireligiös vänsterröst som retat alla – extremhögern, judar, katoliker, muslimer, kultureliten… – men ofta också de egna medarbetarna och cheferna.

På redaktionen har man tidvis bråkat lika mycket med varandra som med omvärlden, och tidningen har därför utkommit under olika namn och ibland inte alls. När president Charles de Gaulle dog kort efter att en brandkatastrof på en nattklubb, Club Sinq-Sept, krävt 146 liv gav redaktionen ut en ironisk drift om hur händelserna skildrats i annan media. Den fick Frankrikes inrikesminister att dra in hela utgivningen av L´Hebdo Hara-Kiri, som Charlie Hebdo då kallades.

Men det är för konflikterna med muslimer som tidningen har uppmärksammats de senaste åren. 2006 hade man på förstasidan en teckning av profeten Muhammed gråtandes och sägandes saker som man visste skulle uppröra.

Charlie Hebdo har också publicerat upprop mot islam och, naturligtvis, återgett danska Jyllands-Postens så kallade Muhammed-karikatyrer som vållade så stor uppståndelse världen över och som tillsammans med den svenske konstnären Lars Vilks tecknade rondellhundar orsakade både våldsamheter och, bör vi påminna oss nu, en relevant debatt om yttrandefriheten.

## Den debatten är viktig! För inte sällan hör jag vältaliga argument för rätten till fri åsiktsbildning, ackompanjerade med invändningar om att man väl ändå inte måste söka stöta sig…? Som om den som säger sig vara kränkt skulle ha tolkningsföreträde om en publicistik som ska vara konsekvensneutral.

Den 3 november 2011 gav Charlie Hebdo ut en utgåva kallad ”Charia Hebdo” – med anspelning på islams sharialagar – och där angavs profeten Muhammed som ”gästredaktör”.

Detta nummer innehöll ytterligare en kritiserad karikatyrteckning av Muhammed, och motsvarande teckningar publicerades även året efter.

Charlie Hebdos sajt hackades och redaktionen utsattes 2011 för ett brandattentat, men franska medier har stått upp för tidskriftens rätt att driva med allt och alla. Det har dock inte alla gjort, ska vi komma ihåg nu när alla från FN:s generalsekreterare Ban Ki-moon till USA:s president Barack Obama och EU-kommissionens ordförande Jean-Claude Juncker håller med Frankrikes president François Hollande om det oförsvarliga i att attackera en tidning.

Hollande själv har varit tydlig och företrädaren, den förre presidenten Nicolas Sarkozy, skrev till och med till en domstol för att försvara satir.

Fast utrikesminister Laurent Fabius, en gång republikens yngste premiärminister, ifrågasatte 2012 om det verkligen var förnuftigt att ”hälla olja på elden” när Charlie Hebdo publicerade satiriska teckningar på en naken Muhammed?

## I natt pekades tre misstänkta män ut för dådet i går och nu börjar förstås jakten på medhjälpare. Motiven tror vi oss veta, men det är viktigt att se de större perspektiven här.

Organisationen Reportrar utan gränser konstaterar att 66 journalister dödades i fjol, och sedan 2005 har hela 720 journalister mördats i tjänsten. Expressen drabbades 1979, när reportern Arne Lemberg sköts i Uganda, men Sverige är på intet sätt förskonat.

I fjol dog ju Sveriges Radios korrespondent Nils Horner när han gjorde en intervju i Afghanistan och de senaste åren har reportageteam, som fotografen Johan Persson och reportern Martin Schibbye i Etiopien eller fotografen Niclas Hammarström och reportern Magnus Falkehed i Syrien, gripits eller kidnappats.

Det är farligt att vara journalist och det blir farligare också här hemma.

Undersökningar som bland annat Utgivarna och Svenska journalistförbundet gjort visar att hot och våld mot medierna ökar, och under 2013 hölls tre rättegångar för hot eller våld bara mot Expressen-medarbetare.

Alla försök att otillbörligen försöka påverka rapportering är förstås oacceptabla, och i går drabbades en tidigare Expressen-medarbetare.

Nämligen tecknaren Philippe Honoré, då på Libération, den franska dagstidning som filosofen Jean-Paul Sartre grundade, han som 1964 tackade nej till Nobelpriset i litteratur.

Honoré sålde sina teckningar också till Expressen och publicerades på våra kultursidor.

## Tyvärr är vi i Sverige och våra nordiska grannländer inte heller förskonade från försök att ge sig på redaktioner så som skedde i Paris. 2010 planerade en islamister motsvarande attack i Köpenhamn, där danska kollegor skulle halshuggas.

Det var Jyllands-Posten och Politiken som var måltavlor, men svensk och dansk säkerhetspolis grep gruppen innan de hann slå till. Bland de som dömdes för detta var Munir Awad, medborgare i Sverige, som två gånger tidigare hade gripits och utretts för terrormisstankar i Somalia och Pakistan.

Awad uppskattade inte att Expressen redovisade hans förehavanden utomlands och anmälde oss till Allmänhetens Pressombudsman (PO), men innan PO hann slutföra ärendet stoppades han alltså i ett fordon med automatvapen i…

Låt oss hoppas att rättsväsendet i Frankrike reder ut ansvaret nu med, och att man inte ser några förmildrande omständigheter i de påstått religiösa bevekelsegrunder som de misstänkta förmodas ha.

## Henriette Caillaux, hon som för 100 år sedan sköt chefredaktören Gaston Calmette, friades faktiskt för att hon var – kvinna. Mordet ansågs vara ett ”passionsdrama” och Henriette tillhörde ju det svagare könet, det som inte kunde kontrollera sig, men sådana villfarelser faller nog inte domstolarna för idag.

Charlie Hebdos hade rätt att publicera sina teckningar. För att klargöra det, och förklara bakgrunden till det fruktansvärda, publicerar också Expressen dessa idag.

Je suis Charlie.