Quan en Jaume Barris Batlle -“el Toro”- de La Bisbal va ser afusellat pel règim franquista tenia 35 anys. En Ramon Batlle Oliveras -“Quildu”- de Verges en tenia només 21 i en Josep Perich Pou de Colomers, 23. Els germans Alemany Martí de Palau-Sator eren més grans. L’Enric en tenia 42 i en Joan 49. Us podria donar els noms, cognoms, edats, localitats de naixement i de residència i els motius pels quals eren coneguts de fins a 511 persones nascudes aquí que van ser ajusticiades per ordre del dictador; la immensa majoria entre 1939 i 1945.

Els seus noms figuren al document de 277 pàgines que l’Arxiu Nacional de Catalunya ha estat treballant durant 10 anys i que ara acaba de veure la llum. És per entretenir-s’hi. Segons els documents del tribunal militar de Barcelona, entre 1939 i 1980, 7.262 persones que residien a les comarques de Girona (i d’aquests 7.125 havien nascut aquí) van ser represaliats i, d’aquests, 511 van acabar rebent un tret letal.

Aquests últims se’n van emportar la pitjor part però segons els números que consten en aquest document, un 2% de la població de les comarques de Girona va ser investigada, condemnada a diferents penes de presó o a mort, suspesa de sou, depurada, confinada a un batalló de treball… o, simplement, assenyalats. En algunes poblacions el grau de fiscalització va ser major. A Vilamaniscle o Vilaür (Alt Empordà) va representar gairebé el 6’5% del cens de l’any 1936; a Sant Mori (Alt Empordà) quasi va significar el 5%; a Sant Martí Vell (Gironès), el 4%… Al meu poble actual, Sant Jordi Desvalls, van ser represaliades 14 persones (1’88% del cens) i una afusellada i al meu de naixement, L’Estartit (la dada és de Torroella de Montgrí) hi va haver 94 represaliats (2’23% del cens).

No hi ha poble que no surti en aquesta llista. L’Alt Empordà és la comarca on hi va haver més represaliats (1677), seguit del Gironès (1557), el Baix Empordà (1063), la Selva (955), la Garrotxa (825), el Ripollès (588), el Pla de l’Estany (370), la Cerdanya gironina (175) i els municipis gironins que són dins d’Osona (51).

Curiosament, però, on més executats hi va haver va ser a la Garrotxa (102), seguit de La Selva (98), l’Alt Empordà (94), el Gironès (82), el Baix Empordà (80), el Ripollès (27), el Pla de l’Estany (26) i a la Cerdanya gironina (8). Evidentment, en aquell moment, el Pla de l’Estany no existia com a tal.

L’historiador Josep Clara m’explica que el dossier és una bona eina i que les dades, tot i que poden diferir una mica (a ell li surten 514 afusellas, 510 a Girona, 3 a Salt i 1 a Figueres), són acurades.

La immensa majoria dels executats i represaliats són pagesos (aproximadament 2/3). “De la mateixa manera que durant l’inici de la guerra aquí van morir capellans i gent rica”, a partir del 39″gent dels pobles que havia tingut algun tipus de significació política, que havia participat en col·lectivitzacions de terres o que podia suposar una amenaça per als propietaris” van tenir la seva revenja. També hi va haver molts treballadors de la indústria i, sobretot en ciutats, els sindicalistes van patir.

Clara em recorda que, més enllà de l’execució, hi va haver empresonaments (que podien arribar als 30 anys o la cadena perpètua), desplaçaments, pèrdues de sous, inhabilitacions o depuracions. Segons les seves dades, 2/3 dels mestres van ser depurats.

A la llista d’executats hi surten molts pagesos i mestres però també gent amb professions que, en alguns casos ja no existeixen. A tall d’exemple en cito algunes de curioses.

A l’Alt Empordà trobem 1 armer i 1 peó caminer.

Al Baix Empordà va morir 1 escrivent, 1 rajoler i 1 taper.

A la Cerdanya es va passar per les armes 1 vaquer.

A la Garrotxa hi trobem 1 esparter, 1 embalador, 3 picapedrers, 1 teixidor i 1 torner.

Al Gironès hi apareix 1 cisteller, 1 boter, 1 cansalader, 1 fogoner, 1 forjador, 1 carboner i 1 publicista.

Al Pla de l’Estany hi va morir 1 músic.

Al Ripollès 1 pastor i 2 filadors.

A la Selva 1 baster, 2 carrossers i 1 tallista.

A tot Catalunya, la xifra de represaliats frega els 78.000 i els executats s’acosten als 3.400. D’aquests, almenys quinze eren menors d’edat.

Des de 1939 a 1945 és quan hi ha el gruix de les execucions i el motiu principal de condemna és rebel·lió (curiosa acusació venint d’un règim nascut d’un aixecament militar per enderrocar un govern sortit de les urnes!) o col·laboració amb la rebel·lió. També hi havia molts ‘desafectes’ al règim. Als anys 60 encara es troben condemnes per aquests dos motius. A partir de l’intent d’obertura es passen a perseguir i condemnar manifestants o gent que ha insultat les forces armades.