Cum bine zicea cineva, tocmai s-a inventat o nouă ramură a PR-ului: PR-ul jegoșel de tragedie. Măruță n-a reușit să-i filmeze, cu focus pe răni, pe amărâții ăia arși și să bocească pe lângă ei, ca Andreea Berecleanu, da’ uite că niște bilete la un concert tot a fost în stare să cumpere. Măcar atâta lucru! Ce oameni extraordinar de empatici, ce suflete sensibile, domnule! Ce poză, cu mâna păroasă a marelui sensibilos (chiar, și-o fi transplantat păr și pe lăboanțe?) lângă mâna bandajată a omului aflat în suferință. Ce metaforă a solidarității, ce… ok, hai, că mă opresc, că îmi vine să vomit de-atâta admirație. Poate revine Măruță cu un status și ne zice și cât au costat biletele, să vedem dacă atârnă mai mult decât lacrimile de aur ale colegei de la Antene.

E plin de empatici d-ăștia. Noroc că, în tabăra cealaltă, sunt mult mai mulți care fac lucruri în anonimat. De la branduri care au donat sute de mii de euro cu discreție la oameni care ajută enorm în zeci de feluri, fără să se laude în vreun fel. Fiecare dintre noi cunoaștem cel puțin câțiva. Dar Măruții ăștia grețoși trebuie amendați.