Jedna z nejkontroverznějších novelizací zákona současného volebního období byla minulý týden odsouhlasena Poslaneckou sněmovnou a putuje do Senátu. Jedná se o změnu ústavního zákona o bezpečnosti České republiky týkající se držení zbraní občany. Klíčový nově doplněný odstavec zní přesně takto: „Občané České republiky mají právo nabývat, držet a nosit zbraně a střelivo k naplňování úkolů uvedených v odstavci 2. Toto právo může být zákonem omezeno a zákonem mohou být stanoveny další podmínky jeho výkonu, je-li to nezbytné pro ochranu práv a svobod druhých, veřejného pořádku a bezpečnosti, životů a zdraví nebo pro předcházení trestným činům.“

Odpůrci této novelizace argumentovali tím, že stát vychází vstříc populistické poptávce související s teroristickými útoky v Evropě a také s emocemi vzedmutými kolem migrační krize – což následně může vést ke zvýšení bezpečnostního rizika v důsledku větší legitimizace zbraní a jejich neadekvátního použití (o to zbytečnějšího, když u nás nedochází ani k teroristickým útokům, ani k přijímání migrantů). Nutno říci, že fotografie ministra vnitra Chovance s puškou uprostřed obýváku působily v tomto ohledu spíše kontraproduktivně.

Obhájci úpravy zase argumentovali svatým občanským právem vlastnit zbraně, napadali „zvůli EU“, která nás jako obvykle omezuje tam, kde jí to v žádném případě nepřísluší, a neváhali používat ani absurdních analogií jako poslankyně za ODS Černochová v pozoruhodně špatném rozhovoru v DVTV, která novelu obhajovala poukazem na skupinu Anthropoid, jíž se podařilo zabít druhého muže nacistického Německa (přitom šlo o vojenský, nikoliv civilní útok).

Emoce tak hrály zásadní roli na obou stranách barikády a zatemnily podstatu věci a okolnosti, za kterých především Česká republika k přijímání ústavní novelizace sáhla. Nelze říkat, že se jedná o bouři ve sklenici vody, ani že jde o mnoho povyku pro nic, ale přesto se po konfrontaci s fakty zdá, že realita je mnohem prozaičtější a že ze samotné ústavní změny nevyplývají žádné dramatické změny. Bohužel se zde potkala výzva najít na specifické národní úrovni pragmatické východisko z celoevropského nařízení a současně emočně vypjatá bezpečnostní situace v Evropě, což jsou dva faktory v tomto případě příliš nesouvisející.

Naopak ani kritici novely v tuto chvíli ještě netuší, že mnohem větší pozornost bude třeba věnovat teprve tomu, co bude následovat – navazujícím zákonným úpravám ošetřujícím konkrétní podobu dalších změn – například podobě institutu tzv. domobrany.

Abychom napomohli uklidnit emoce a obrátit pozornost k faktům a klíčovému kontextu, podařilo se nám zajistit zasvěcený expertní komentář zevnitř státní správy přibližující velice detailně a komplexně celou problematiku. Dovolujeme si ho považovat za možná vůbec nejlepší materiál, který se k této věci objevil v českých médiích. Jedná se o výstup ze strany důvěryhodného zdroje, který však z mnoha dobrých důvodů ponecháváme v anonymitě. Přinášíme ho v nezměněné podobě, pouze jsme zvýraznili pro lepší přehlednost klíčové teze.

Nejzbytečnější zákon, který může pomoci

Poslanecká sněmovna schválila ve středu 28. června 2017 celkem výraznou většinou hlasů poslanecký návrh novely ústavního zákona č. 110/1998 Sb., o bezpečnosti České republiky, kterou se zakotvuje svého druhu občanské právo na držení a nošení zbraní. Ze všech poslaneckých klubů hlasovali výrazněji proti návrhu jen lidovci, dokonce i v rámci TOP 09, která se jinak vůči předloze halasně vymezovala, ji podpořila více než třetina poslanců. Schválený návrh byl vášnivě kritizován hlavně v liberálněji orientovaných médiích jako zbytečný (či dokonce nejzbytečnější), pro bezpečnost nebezpečný, jako paskvil atd. Rovněž v části twitterové komunity vyvolal krok sněmovny nemalé pohoršení a sarkasmus s často sdíleným obrázkem po zuby (či spíše až po strop) ozbrojeného „sympaťáka“ z reportáže TV Nova.

Jiří Pehe se v reakci na hlasování dokonce vyslovil, že v případě, pokud by Senát tuto novelu schválil, musel by dát za pravdu Andreji Babišovi, že Senát je zralý na zrušení. To není úplně nejšťastnější, neboť si lze snadno představit, že po zrušení Senátu mohou stejně tak začít volat i podporovatelé návrhu změny ústavního zákona, pokud jej Senát zamítne. A rovněž nelze vyloučit, že zrovna Andrej Babiš použije na podporu snahy o zrušení Senátu jakékoli jeho rozhodnutí v téhle (nebo jakékoli jiné) věci. Demokracie je z podstaty hlavně o procesech, zpochybňovat ji na základě nesouhlasu s obsahem jednotlivých opatření je jednoduše problematické.

Proti směrnici

Problematika civilní držby zbraní byla ještě nedávno spíše jen otázkou technické regulace, ale v poslední době se z ní stalo živé politické a společenské téma. Příčinou není nárůst kriminality se zbraní, terorismus atd., ale novela evropské směrnice o kontrole nabývání a držení zbraní, která byla v dubnu schválena a od 13. června 2017 již pro členské státy EU platí. Směrnice byla Komisí představena 18. listopadu 2015, tedy v podstatě ihned po teroristických útocích v Paříži dne 13. listopadu 2015, kdy došlo mj. k vraždění v klubu Bataclan. Tyto změny evropské legislativy tedy přišly už do poměrně rozjitřené atmosféry. V Paříži se střílelo ten rok přinejmenším podruhé (poprvé při přepadení redakce Charlie Hebdo).

Ale ani situace u zbraní v České republice již nebyla klidná. Právě se řešila rozsáhlá novela v určité míře zpřísňující zákon o zbraních v návaznosti na výbuchy muničáků ve Vrběticích a střelbu v restauraci v Uherském Brodě. Komunita držitelů zbraní byla aktivizovaná, organizace jako např. spolek LEX se už intenzivně obracely na příslušná ministerstva a parlament. V okamžiku, kdy byla směrnice předložena, byla reakce na ni prudká. Zejména kvůli tomu, že – jak i zástupci Evropského parlamentu konstatovali – návrh Komise byl špatný (výslovně „poorly drafted“), např. zde a zde.

Návrh novely ústavního zákona o bezpečnosti ČR nepochybně vznikl jako reakce na tuto evropskou směrnici. Původní návrh vznikl na Ministerstvu vnitra, které jej rozeslalo do připomínkového řízení 15. prosince 2016, tedy přesně v době, kdy byly práce na evropské směrnici již v podstatě završeny. Následně byl návrh částečně upraven do podoby nyní schváleného poslaneckého návrhu, jeho základní rysy zůstaly ale zachovány.

Základní otázkou je motivace pro předložení této na první pohled dost divoké změny. Nejčastěji bývá v jeho pozadí spatřován populismus ministra Chovance. To je však vysvětlení příliš obecné a evidentně nekompletní, pokud samotný poslanecký návrh jednak spolupodepsali poslanci ze všech politických stran s výjimkou TOP 09 a KDU-ČSL, ale především pokud nyní byl schválen poměrně mohutnou většinou (a v tomto případě napříč všemi stranami). Volby se sice kvapem blíží, ale vyložit si to, co se stalo, jednoduše tak, že máme poslaneckou sněmovnu vysoko nad úroveň ústavní většiny naplněnou populisty, by byla nepříliš smysluplnou zkratkou ve stylu „politika je špína“.

Nikoli proti směrnici, ale proti jejím dopadům

Pozoruhodné je ovšem to, že ani zástupci předkladatelů ani ti poslanci, kteří ji nakonec podpořili, se v zásadě příliš nepřou s argumentem, že ústavní novela proti evropské směrnici dvakrát nepomůže (viz celá debata v rámci třetího čtení zde). To je evidentní, pokud jde o řekněme „čelní střet“ s evropským právem, na což opakovaně upozorňuje např. docent Kysela z pražské právnické fakulty. Jinými slovy, vnitrostátní, byť ústavní zákon skutečně nemůže „přebít“ předpis evropského práva. Nakonec i sama důvodová zpráva k návrhu uvádí, že „[p]ředložený návrh ústavního zákona se netýká práva Evropské unie…“, což v zásadě potvrzuje i stanovisko odboru kompatibility Úřadu vlády (vydané k původnímu návrhu vnitra), tedy orgánu, který má v rámci legislativního procesu na starosti hlídat konformitu tuzemských předpisů s evropským právem.

Na druhé straně kontext a (časem stále méně používaná) interpretace návrhu novely ústavního zákona jako štítu proti evropské směrnici zpřísňující držení zbraní jednoznačně působí jako nejsilnější zdroj kritiky samotné předlohy. Jak v závěru projednávání návrhu řekl Miroslav Kalousek: „Ten argument, který vyvolal tolik emocí, je jeden jediný: že tohle nás může před tou směrnicí ochránit. A to prostě není pravda.“

Ona základní otázka po motivech návrhu tedy stále zůstává nezodpovězena. Nejen v debatě na plénu sněmovny lze však vysledovat další a snad i realističtější možné motivy.

V prvé řadě jde o mnohokrát zmiňovanou symbolickou rovinu, tedy vyjádření „důvěry státu v legální držitele zbraní a respektování jejich práva při splnění zákonných podmínek zbraň získat, zbraň vlastnit, zbraň nosit pro ochranu svou i svého okolí“ (poslanec Váňa). Samotný fakt, že určité ustanovení má převážně nebo dokonce pouze symbolickou funkci, není v případě ústavněprávních norem v zásadě na překážku. Pokud by se měly i třeba z Listiny základních práv a svobod odfiltrovat všechny problematiky, které jsou jinak plně zajištěny běžnými zákony, mnoho by z ní nezbylo. Ustanovení čl. 41 odst. 1 Listiny dokonce v podstatě výslovně připouští, že určitá práva jsou v ní upravena pouze deklaratorně a smysl jim dávají až běžné zákony.

Důraz na tuto symbolickou rovinu má však zřejmě i výrazně subtilnější a pragmatičtější zdůvodnění než jen politické pomrkávání na určité skupiny (ozbrojených) voličů. Toto zdůvodnění se skrývá v řadě vyjádření základního původce návrhu, kterým bylo Ministerstvo vnitra, jež (například v deklaraci připojené k prosincovému hlasování na COREPERu nebo v analýze uveřejněné v první polovině roku 2016) opakovaně vyjadřuje obavy z „odlivu“ zbraní, na které se směrnice zaměřila, do nelegální sféry. Při pohledu na „nastartovanou“ část držitelů zbraní (nebo při procházení různých jejich diskuzních skupin na Facebooku i jinde) se nelze zbavit dojmu, že jde o obavy opodstatněné. Nejspíš nehrozí to, že by tito lidé začali zbraně prodávat teroristům. Ale vůbec nelze vyloučit, že by nezačali své zbraně předstíraně „ztrácet“ či je jakoby ohlašovat jako „odcizené“ atd., pokud by měli dojem, že hrozí, že by stát v důsledku přijetí evropské směrnice chtěl držení těchto zbraní omezit či zakázat. Představa, že by policie dokázala všechny tyto zbraně včas zabavit nebo později vypátrat, je naprosto nereálná.

Ale v tento moment zároveň vzniká zásadní bezpečnostní problém, neboť se zbraněmi, o nichž stát nemá přehled, se může časem stát v zásadě cokoli, a nakonec se mohou dostat i k oněm teroristům. Na začátku je sice bezúhonný legální držitel, který je jen naštvaný na směrnici a nechce se své zbraně pro nic za nic vzdát. Tento člověk ale časem začne mít strach z policie a bude se chtít „ulité“ zbraně zbavit, nebo mu ji někdo ukradne nebo zemře apod. Česká republika se tak díky novým pravidlům obsaženým ve směrnici může dostat do situace, kdy tisíce zbraní, na které nová pravidla dopadnou, budou z nedostatku možností legálního nakládání s nimi postupně proudit na nekontrolovatelný černý trh. I pokud by takto skončilo jen promile zbraní, o nichž Ministerstvo vnitra předpokládá, že na ně nová směrnice dopadne, bylo by to z hlediska bezpečnosti státu nepřijatelně rizikové.

Zásadní aspekt je, že se nenacházíme v bodě nula. V současné době se nemůže odpovědný stát začít jen tak rozhodovat, které zbraně zakáže, neboť ty zbraně jsou již v držení lidí, kteří si je nebudou chtít nechat vzít. Ministerstvo vnitra tedy svým původním návrhem a posléze podporou poslanecké iniciativě dalo celkem racionálně najevo, že udržet zbraně v legální sféře, tedy v evidenci a pod kontrolou, je z hlediska bezpečnosti podstatně významnější než politická gesta typu ve směrnici obsažených zákazů určitých zbraní (a to navíc těch druhů, kterými se podle vnitra násilné útoky nepáchají).

„Češi milují poloautomatické zbraně“

Logickou otázkou je, proč má tuto symboliku nyní zapotřebí ve vztahu ke svým občanům dávat najevo právě jen Česká republika. To je v zásadě zrcadlová otázka k veřejně několikrát vznesenému dotazu, proč evropská směrnice vadila jen České republice, která ve svém odporu nakonec zůstala (skoro) osamocena. Populární vysvětlení, že tomu tak bylo proto, že Milan Chovanec neumí anglicky, se opět nezdá úplně uspokojivé. Především si nelze představovat, že se na jednání ministrů dojednají nějaké dílčí, v zásadě technické změny textu předloženého návrhu; to se dojednává jednak na pracovních skupinách Rady a jednak na nepříliš transparentních interinstitucionálních vyjednáváních (tzv. trialozích). Ministři pak už mívají k dispozici jen krátké shrnutí návrhu a instrukci jak hlasovat.

Pokud jde o směrnici o zbraních, zajímavější vysvětlení v těchto ohledech poskytl Bohuslav Sobotka v odpovědi na interpelaci dne 19. ledna 2017: „Struktura zbraní držených českými občany je odlišná od jiných států Evropské unie. V České republice je cca jedna polovina zbraní poloautomatických, zejména pistole, a návrh na ně může eventuálně dopadnout. V jiných členských státech jsou drženy především jiné lovecké zbraně. Myslím si, že ten návrh by měl akceptovat právě tuto odlišnou specifickou situaci v jednotlivých zemích a měl by umožňovat jednotlivým členským státům určitou míru variability z hlediska regulace.“

Pokud tomu tak je a směrnice potřebnou míru variability neposkytuje, pak je to skutečně určitý objektivní důvod, který zvláštní (ano, trochu mnohoznačné…) postup České republiky může odůvodňovat. Zajímavý náhled na možné důvody specifické situace v oblasti zbraní u nás nabízí mj. tato diplomová práce z právnické fakulty Masarykovy univerzity (autor Petr Sedláček).

Před rokem 1989 upravoval držení zbraní poměrně obecný (a „chaotický“) zákon, který sám o sobě nepůsobí nějak neliberálně. Ze strany komunistické moci to ale byla v zásadě jen zástěrka, předstíraně demokratický zákon navazující na dřívější tradice. Skutečná podrobná právní úprava, která naopak přístup ke zbraním kromě loveckých brokovnic striktně omezovala v zásadě jen na „vhodné“ a režimu věrné soudruhy, byla ale obsažena v tajné instrukci Ministerstva vnitra.

Po roce sametové revoluci byl jednak záhy upraven zákon o zbraních (novela z roku 1990 ale nebyla nijak rozsáhlá a za cíl měla hlavně dát dohromady nepořádek v evidencích), především ovšem přestala být využívána ona tajná instrukce. Tím, že se začalo postupovat podle v podstatě „otevřeně“ se tvářícího komunistického zákona (jemuž před pádem režimu skutečný obsah dával až utajovaný pokyn), došlo v polistopadové době naráz ke značnému uvolnění možnosti získat střelnou zbraň.

Díky této souhře okolností neměl rozsah možnosti přístupu ke zbraním na počátku 90. let u nás analogii ani v jiných evropských postkomunistických zemích. Této možnosti řada lidí využila. Z držení zbraní, k nimž se dřív člověk naprosto nemohl dostat, aniž by se případně zásadně zapletl s režimem, se pro určitý okruh lidí skutečně začala stávat svého druhu demonstrace svobody.

Dřív, než tuto úvahu člověk smete s poukázáním na to, že zbraně si pořizovali nevkusní novopodnikatelé jako maskulinní symboly moci, je možná užitečné přečíst si třeba tento docela kultivovaný článek jednoho člena spolku LEX. Z hlediska statistiky si lidé po listopadu 1989 pořizovali právě kulové a často samonabíjecí zbraně, kterých bylo (dle výše odkazované diplomové práce) na počátku 80. let v celé federaci cca 100 tisíc kusů (a to zřejmě i včetně loveckých kulovnic), zatímco v roce 2015 to již bylo v samotné České republice skoro 340 tisíc zbraní kategorie B (navíc bez loveckých zbraní, které spadají spíše do kategorie C).

Naopak nárůst počtu loveckých zbraní, jejichž počet nutně zhruba odvisí od také spíš stagnujícího počtu myslivců, je zanedbatelný. Ministr Chovanec bohužel dokázal zřejmě na podkladě podobných informací zformulovat dokonale nejapnou poznámku o tom, že Češi milují poloautomatické zbraně.

Neměl by ale vzniknout mylný dojem, že regulace zbraní v České republice je mírná. Specifikem uvedeného vývoje je i fakt, že zatímco v České republice mají civilisté přístup k překvapivě širokému spektru zbraní, z nichž řada je v jiných členských státech zakázána (to možná souvisí i s onou chaotickou strukturou předrevolučního zákona o zbraních), požadavky na způsobilost držitelů všech druhů těchto zbraní jsou v evropském srovnání docela přísné (a stále se postupně zpřísňují). V řadě členských států tak jsou například lovecké brokovnice dostupné kterékoli svéprávné a bezúhonné osobě starší 18 let, aniž by musela mít zbrojní průkaz, vykonat zkoušku a splnit jiné v České republice zcela standardní požadavky.

Skoro se tedy zdá, že určitá specifická situace by v České republice být mohla a důraz na symbolickou funkci novely ústavního zákona o bezpečnosti České republiky je racionálnější, než se může a priori zdát. Snaha uklidnit české vlastníky zbraní, aby nezačali uvažovat, zda a jak své zbraně před státem schovat, není nijak nelegitimní. Byť lze tedy na tento návrh nadále pohlížet jako na účelový, je patrné, že alespoň nemusí být bezúčelný nebo samoúčelný.

Domobrana?!?

Otázky se však řetězí – mají takto specifickou situaci opravdu jen Češi, nebo jsou podobné zbraně mezi lidmi i v jiných státech EU? Ano, podobné zbraně a dokonce ve větším množství mají například Finové. Jenže právě Finsko má rozsáhlý systém rezervistů a svého druhu paramilitárních organizací, jejichž členům budou moci být podle čl. 6 odst. 2 nové směrnice vydávána povolení pro potřeby národní obrany. Velmi podobné organizace fungují i v pobaltských státech. Poměrně známý a tomuto se blížící systém má Švýcarsko. Ve všech těchto případech jde o státem přísně kontrolované organizace. Na rozdíl od u nás běžné představy se ale těchto výcvikových programů neúčastní pouze armádní záložáci, ale i dobrovolníci, kteří pravidelným vojskem neprošli.

Přitom bez významnější pozornosti médií začalo Ministerstvo obrany evidentně právě cosi blízkého finskému systému již připravovat. Představa jakési domobrany se většině obyvatel české kotliny bude nepochybně příčit. Příměry k lidovým milicím nebo pomocné stráži VB už také zazněly. Je ale třeba si povšimnout dvou zásadních momentů. Za prvé, různé systémy „dobrovolného vojenského výcviku poskytovaného podle vnitrostátního práva“ předpokládá sama evropská směrnice o zbraních (úvodní ustanovení č. 16) a právě na ně pak mimo jiné navazuje systém výjimek (zejména čl. 6 odst. 2). Směrnice jednoduše reflektuje skutečnost, že tyto domobranecké systémy existují v řadě členských států (dokonce zřejmě v tolika z nich, že nebyl problém tyto výjimky do směrnice prosadit). Pokud tedy ministři vnitra a obrany mluví o různých „systémech výcviku“, „zálohách“ či „branných spolcích“ není to proto, že by toužili po militarizaci společnosti, ale jednoduše vycházejí z toho, co členským státům pozměněná směrnice o zbraních explicitně nabízí.

Za druhé je evidentní, že třeba „branné spolky“ může zavést i jen běžný zákon, ústavní novela k tomu není nezbytná, a naopak nějaká forma domobrany ani není jejím nevyhnutelným důsledkem. Na jednu stranu by ukotvení takového systému v ústavním zákoně nebylo od věci, na druhé straně ale cíl zavést domobranu a přijetí změny ústavního zákona o bezpečnosti České republiky mohou být do jisté míry navzájem konkurenční projekty.

Stačí si uvědomit, že původní návrh ústavního zákona přišel z Ministerstva vnitra, zatímco Ministerstvo obrany tento návrh drtivě kritizovalo. Naopak branné spolky jako svou formu řešení dopadů směrnice představilo právě Ministerstvo obrany, zatímco ministr vnitra se vůči tomuto záměru vymezil docela chladně. Obě ministerstva by měla své záměry v této oblasti mimochodem představit do konce těchto prázdnin (viz toto a toto nedávné usnesení vlády). Bude velmi důležité sledovat, s čím přijdou, jaký systém a s jakými zárukami např. proti tomu, aby se zbraně dostávaly do rukou extrémistů, budou navrhovat. Zajímavé bude právě také to, jak budou tyto návrhy zapadat (nebo nezapadat) do kontextu změny ústavního zákona, a jakou roli by tato změna v té které koncepci mohla hrát.

Mírně proti směrnici v mezích evropského práva

Vedle symbolické roviny se ale jeví jako další motiv návrhu změny ústavního pořádku snaha využít příhodné situace ve stávající sněmovně a v určitém směru tímto způsobem zakonzervovat stávající podobu právní úpravu civilní držby zbraní. To by mohlo být v zásadě pochopitelné i s ohledem na to, že bez ohledu na konkrétní názor na zakotvení práva na držení a nošení zbraní do ústavního zákona o bezpečnosti České republiky se v zásadě všichni k tématu se vyjadřující politici a většina komentátorů vzácně shoduje na tom, že tuzemský aktuálně platný zákon o zbraních je dobrý, popřípadě úplně nejlepší.

Přitom nelze nevidět, že právě zákon o střelných zbraních a střelivu (č. 119/2002 Sb.), je relativně dosti liberální právní úpravou a nějaké její další rozvolnění není pravděpodobné nejspíše ani po přijetí poslaneckého návrhu ústavní novely, který zakotvuje explicitní možnost poměrně striktního omezení práva držet a nosit zbraně („Toto právo může být zákonem omezeno a zákonem mohou být stanoveny další podmínky jeho výkonu, je-li to nezbytné pro ochranu práv a svobod druhých, veřejného pořádku a bezpečnosti, životů a zdraví nebo pro předcházení trestným činům.“).

Pokud někdo vychvaluje současný český zákon o zbraních, má jen velmi omezenou možnost s vážností pronášet temná varování, že v důsledku ústavní novely bude přístup ke zbraním v České republice rozvolněn nebo se snad stane nekontrolovatelným. Současný zákon už dnes docela široký, byť důsledně kontrolovaný přístup ke zbraním umožňuje.

Je nutné si navíc všimnout ještě jedné okolnosti. Na rozdíl od evropských orgánů by tuzemské orgány (včetně zákonodárného sboru a soudů) byly v případě přijetí změny ústavního zákona o bezpečnosti České republiky tímto předpisem plně vázány. Taktéž v rámci tuzemského práva by byla nadřazenost takové ústavněprávní úpravy běžným zákonům nezpochybnitelná.

A zde je najednou patrný konkrétní dopad návrhu této novely i s ohledem na implementaci evropské směrnice. Změněný ústavní zákon by totiž i do budoucna nutil tuzemské normotvůrce usilovat o maximální využití výjimek, které evropské právo umožňuje, toto úsilí by nařizoval ústavní zákon, nevyplývalo by jen z aktuálního zájmu politické reprezentace.

Ústřední výjimka, kterou poskytuje samotná směrnice, je přitom skryta v čl. 6 odst. 2 a týká se „národní obrany“, a v širším kontextu pak čl. 4 odst. 2 Smlouvy o Evropské unii poskytuje členským státům nemalou autonomii pro účely „národní bezpečnosti“. Podřazením držby zbraní v určitých případech (což bude nepochybně vyžadovat i změnu navazujících zákonů) těmto účelům se ústavněprávním předpisem jasně stanovuje, že (a jak) má být těchto výjimek v podmínkách České republiky využito.

Navíc, jak zastánci ústavní změny často upozorňují, podle článku 17 směrnice má Evropská komise přijít poprvé za tři roky a pak každých pět let s dalšími návrhy na její změnu. Étos projednávání současné změny směrnice naznačuje, že i v budoucnu bude Komise navrhovat dílčí omezení přístupu veřejnosti ke zbraním. Doplnění ústavního zákona by bylo v tomto ohledu i vodítkem pro vyjednávání budoucích vlád a jejich aparátů o příštích úpravách směrnice.

Shrnutí

Změna ústavního zákona o bezpečnosti České republiky, kterou ve slunnou středu 28. června 2017 schválila poslanecká sněmovna, je určitě kontroverzní. Zajisté by bylo možné vést dlouhou debatu i k jiným jejím aspektům, než které byly zde rozebrány. Určitě by bylo možné a zcela oprávněné kritizovat, že není známa konkrétní podoba navazujících zákonů, které by měly nové právo k držení a nošení zbraní a jeho předvídané limity konkrétně provádět a naplňovat. Na druhé straně se ale jeví jako celkem pravděpodobné, že kritika tohoto návrhu v tom smyslu, že buď nebude mít žádný pozitivní efekt anebo jde o nepřípustné obcházení evropského práva, míří tak trochu „mimo terč“.