Kauzy

15. 05. 2014 | 23 komentářů

Podělím se s vámi o to co se stalo, když jsem se pokusila utajit své těhotenství před Internetem a marketingovými firmami. Počátkem května vydal Bílý dům závěrečnou zprávu 90 denní panelové diskuze o možnostech a úskalích, které s sebou přináší nový trend analýzy velkých objemů dat. Mnoho lidí tvrdí, že řešení tohoto znepokojujícího masivního sběru osobních údajů je jednoduché: pokud se vám to nelíbí, vyhněte se jim. Mechanizmus, jak se vyhnout nežádoucí pozornosti a nevyžádaným službám má dokonce i své jméno - opt-out. Jak ale ukazuje moje vlastní zkušenost, není to tak úplně jednoduché a nakonec se můžete docela reálně cítit jako zločinec.

Vše začalo mým soukromým experimentem. Chtěla jsem zjistit, zda se mi podaří udržet v tajnosti mé těhotenství před roboty, trackery, cookies a dalšími on-line štěnicemi, které krmí databáze využívané pro cílenou reklamu. Jako socioložka jsem se zrovna začala zabývat studií na téma, co může člověk udělat pro to, aby se jeho osobní údaje neobjevily na Internetu. Těhotenství se tak pro mne stalo výzvou: podaří se mi absolvovat celých devět měsíců gravidity aniž by se marketingové firmy dověděly, že jsem "v tom"?

Není to jednoduché, marketingové společnosti doslova lační po identifikaci těhotné ženy. Budoucí matky mají plnou hlavu starostí s velkými nákupy věcí, které dosud nepotřebovaly (jaké jsou nejlepší pleny, jaké koupit kojenecké lahve, ...) Vytvářejí si nové nákupní vzorce, kterými se pak budou pravděpodobně řídit několik příštích let. V dnešní informační době cílené reklamy, kdy je pomocí analýzy velkých dat skutečně možné potenciálně těhotnou ženu "vystopovat" čistě na základě jejího chování na Internetu a typických nákupních vzorců, jde o velmi lukrativní byznys. Podle zprávy Financial Times je identifikace jedné těhotné ženy stejně cenná, jako zjištění věku, pohlaví a bydliště 200 osob. Existují dokonce systémy, které umí odhadnout i trimestr ve kterém se žena nachází.

Vyhnout se takovému sledování, to opravdu není otázka pouhého zaškrtnutí políčka na webovém formuláři. Loni byli mnozí lidé šokováni případem náctileté dívky z Minnesoty, kdy se místní obchod s oblečením Target dověděl o jejím těhotenství dříve než její vlastní otec. Na základě zákaznického chování, vysledovaného z kreditní karty a věrnostních programů, začal Target jí a jejím příbuzným posílat reklamy na pleny a kojenecké potřeby. Poučena tímto případem jsem si uvědomovala, že podobně bych mohla být odhalena i já. Bylo tedy nutné, abych svůj stav i své nové zákaznické chování utajila nejen na Internetu, ale i mimo něj.

Jednou z nejrozšířenějších platforem pro sběr dat jsou sociální sítě. Bylo mi tedy jasné, že jsem se o svém těhotenství nesměla zmínit na Facebooku ani na Twitteru a že nesmím kliknout na žádnou reklamu či odkaz související s dětmi a rodičovstvím. Sociální interakce však není jen o tom co děláte nebo říkáte vy, ale také co o vás říkají jiní. Jedna označená fotka s bříškem a následná vlna gratulací by mě mohla snadno prozradit. Proto jsem všechny své známe včas obvolala a kromě dobré zprávy, že jsem v radostném očekávání, je současně upozornila i na svůj sociální experiment a poprosila je, aby se nikde na Internetu o mém těhotenství nezmiňovali.

Sociální sítě však nejsou jediným "práskačem" na Internetu. Marketingové společnosti a obchody - zejména ty orientující se na dětské zboží - sledují váš pohyb na síti také prostřednictvím internetových prohlížečů. Proto jsem si stáhla anonymní prohlížeč Tor, který váš pohyb směruje přes cizí servery a zametá stopy. Přestože má pochybnou pověst prohlížeče využívaného hojně pro ilegální účely, použila jsem jej například k návštěvě portálu BabyCenter.com, kde jsem si vybírala pro budoucí miminko jméno. A když došlo na nákupy, platila jsem všechny těhotenské potřeby i mateřské oblečení v hotovosti. A to bez ohledu na to, jak moc se který obchod oháněl svou loajalitou k zákazníkům a ochranou osobních údajů a karetních transakcí. Dokonce jsem si zřídila nový účet na Amazon.com, vázaný na e-mailovou schránku hostovanou na mém vlastním serveru. Pokud jsem platila dárkovými poukazy, byly vždy zaplacené v hotovosti.

Bylo to těžkých devět měsíců, ale můj experiment odhalil drsnou realitu mýtu o opt-outu. Když mi například můj strýc v sedmém měsíci na Facebook napsal blahopřání k těhotenství, zareágovala jsem nekompromisně a hrubě: vymazala jsem nejen celé vlákno, ale okamžitě ho vyhodila z mých přátel. Když se mě e-mailem zeptal proč jsem to udělala, úsečně jsem mu odpověděla, že takové věci prostě na zdi nechci. Další člen rodiny, který to vypustil na Facebookovém chatu mi o pár týdnů volal s omluvou: "Netušil jsem, že soukromá zpráva není soukromá!"

Tento trik byl záměrný. Internetové společnosti totiž doufají v to, že uživatelé nejen že přistoupí na jistý kompromis mezi službami "zdarma" a ztrátou soukromí, ale především že tento kompromis zcela přestanou vnímat. Jakmile tyto společnosti soukromá data jednou získají, ztratí uživatel jakoukoliv kontrolu nad tím, komu se dostanou do rukou a jak budou v budoucnu použita. Zatímco v počátcích Internetu byla digitální interakce otázkou jen daného okamžiku, dnešní internetové služby mají obrovskou ekonomickou motivaci sledovat a uchovávat veškerá data prakticky navždy.

Pokus vyhnout se nevyžádaným službám mě neustále dostával do nepříjemných konfliktů s rodinou i přáteli. Nicméně jak jsem zjistila později při koupi kočárku, opt-out může mít nejen asociální rozměr, ale může se jevit dokonce i kriminálně.

Celé měsíce jsem s rodinou vtipkovala o tom, že kvůli mému nadměrnému využívání Toru a hotovostním platbám už musím být určitě na seznamu sledovaných osob. Pak se však můj manžel vydal do místního obchodu nakoupit dárkové poukazy, abych mohla na Amazonu koupit kočárek. Na pokladně se objevilo varování, že "obchod si vyhrazuje právo omezit množství zakoupených poukazů na den a má povinnost nadměrné transakce hlásit příslušným orgánům".

To bylo opravdu vtipné. Takže všechny ty věci, které jsem musela podniknout abych se vyhnula nevyžádaným marketingovým službám na mne uvalily podezření z nezákonných aktivit. Vše oč jsem se snažila bylo vybojovat si právo na to, aby můj nákup byl opravdu jen nákupem a ne příležitostí pro tisíce malých sledovačů aby mne špehovaly na každém kroku. A nakonec můj únik ze sítí velkých dat znamenal, že jsem vypadala nejen jako hulvát, ale také jako podezřelý kriminálník.

Mýtus, že uživatelé budou "hlasovat nohama", je prostě špatně. Sociální, finanční a dokonce i potenciální právní důsledky opt-outu jsou příliš vysoké. Ve skutečnosti uživatelé žádnou možnost volby ani obrany nemají.

Nikdo by neměl být nucen jednat jako potenciální zločinec jen proto, aby si uchránil trochu soukromí od marketingových a technologických gigantů. Pokud jde o naše osobní údaje, musíme mít i jinou volbu než jen "zůstat nebo odejít". Je nejvyšší čas na širokou veřejnou diskuzi o tom, že ochrana osobních údajů a soukromí není jen nějaké zaškrtávátko na webu, ale základní lidské právo. Na Internetu i mimo něj.

Zdroj: Time.com http://time.com/83200/privacy-internet-big-data-opt-out/

Autor: Přeložil Michal Nikitinský

Štítky: #Internet #ochrana osobních údajů #opt-out #reklama #sledování #soukromí #velká data