Každého ale musí nutně napadnout, proč tedy ti „hodní“ bohatí, kteří marně nabízejí vládám více peněz, prostě tyto peníze nevezmou a nepoužijí je k financování škol, nemocnic nebo k jiné prospěšné činnosti. Na to přece nepotřebují žádnou změnu zákona. A už to také, třeba v případě Billa Gatese, skutečně dělají. Lemkuhl má i na tohle odpověď. Tvrdí, že nemá nic proti filantropii, sám je významným filantropem, ovšem za společenské blaho a naplňování obecných zájmů by měl být podle něj odpovědný stát a nikoliv mecenáši.

Ten, kdo dává milodary, chce také ve velké většině rozhodovat o jejich využití a nepřímo tak v mnoha případech ovlivňovat politiku. Navíc se údajně často děje, že sponzorství je jen prostředkem k tomu, aby bohatí platili méně daní, nebo sami určovali, kde své daně chtějí mít. Řešením tedy podle Lehmkuhla není mecenášství, ale skutečně vyšší výběr daní od těch nejbohatších. Stát se svou demokraticky zvolenou reprezentací pak sám rozhodne, do jakých oblastí je potřeba investovat, nikoliv mecenáši.

Spolky milionářů, jakým je „Appel...“, jsou přitom často obviňovány ze snahy zavést socialismus. Na tento argument většinou odpovídají tím, že nejvyšší daně platili superbohatí paradoxně v časech „pravého kapitalismu“. Například ve Spojených státech se platila během války i po válce prakticky až do šedesátých let milionářská daň ve výši dnes neuvěřitelných 90 %. A byla to doba obrovské hospodářské konjunktury.

Němečtí boháči platili v minulosti více

Nešlo o devadesátiprocentní zdanění všech příjmů, ale o to, že člověk odevzdával státu devadesát centů z každého dolaru, vydělaného nad milion. Mnozí ekonomové ale pro pořádek upozorňují, že tak vysokou daň kvůli možnosti různých finančních přesunů platil jen málokdo. I v Německu však byla po válce špičková daň ve výši mezi 70 až 90 %, která platila prakticky až do sedmdesátých let. Není tedy údajně pravda, jak se často říká, že zdanění bohatých je „trestem za úspěch“, který v konečném důsledku vede ke ztrátě podnikatelské motivace.