Det som är unikt denna gång är att hoten inte bara kommer utifrån, utan även inifrån. Den liberala demokratin och den amerikanska hegemonin - Pax Americana - håller på att undergräva sig själva.

Sjukdomstecknen är synliga överallt: ökad isolationism och nationalism, växande protektionism och tvåpartisystemets kollaps. Vreden mot de institutioner som har underbyggt västvärlden under efterkrigstiden kommer både från den yttersta högern och vänstern. Och den drar fram likt en präriebrand.

Inom loppet av ett år kan det mesta som vi har tagit för givet om USA och Europa vara kullkastat. Den första dominobrickan kan falla redan den 23 juni när britterna folkomröstar om Brexit – att lämna EU.

Det är lätt att fastna i spekulationer kring hur börserna kommer att reagera och handeln påverkas. Men en Brexit skulle vara något mycket större än så - en politisk jordbävning högt upp på Richterskalan. Det skulle i grunden förändra EU och försvaga Europas röst i världen i en tid när unionen redan lider av svagt ledarskap och splittring.

Därtill finns en uppenbar risk för spridningseffekter. I Nederländerna har det redan rests krav på en folkomröstning om utträde och i Frankrike ökar EU-motståndet i takt med högerextrema Marine Le Pens framgångar i opinionen. Var detta kommer att sluta kan ingen riktigt överblicka i dagsläget.Samtidigt växer kritiken mot det planerade frihandelsavtalet mellan USA och EU - TTIP. Ängsliga politiker har sträckt upp sitt blöta finger i luften och börjat vackla i sitt stöd till det som EU-länderna gemensamt har kommit överens om.

Det spelar ingen roll hur många gånger vår EU-kommissionär Cecilia Malmström avfärdar påståenden om klordoppade kycklingar och sänkta standarder. Myterna har börjat leva sitt eget liv med aktivt understöd från ryska propagandakanaler som Sputnik.

För Moskva inser naturligtvis vad som står på spel. Ett historiskt frihandelsavtal mellan USA och EU skulle inte bara vara en stor symbolisk framgång. Det skulle öka välståndet, knyta kontinenterna närmare varandra och ge västvärlden en ledarroll i att sätta globala standarder för världshandeln.

Ett misslyckande skulle vara lika symboliskt laddat. USA skulle vända sig bort mot Asien och Latinamerika i stället och Europa skulle med tiden tappa i ekonomisk betydelse.

Om Donald Trump vinner presidentvalet den 8 november är det inte bara frihandeln som står på spel. Då hotas ytterst hela den västledda världsordningen. Trump har ifrågasatt USA:s säkerhetsgarantier till såväl Natoländer som till Japan och Sydkorea. Och han har gjort klart att Vladimir Putin är en person som han skulle ha en utmärkt relation till.

Man behöver inte komma dragandes med hotet om fascismens återkomst för att inskärpa vad som står på spel. Värsta-scenariot är illa nog som det är.

Det är en värld där EU och Nato faller sönder, handelskrig bryter ut, vänster- och högerpopulister firar nya triumfer och världen delas in i intressesfärer. Ordning ersätts med säkerhetsvakuum. Små länder hamnar återigen i skuggan av stora.

I ett sådant läge kan man mycket väl tänka sig att Putin genomför en operation i Baltikum utan att något västland lyfter så mycket som ett finger. Såväl Trump i Vita huset som Le Pen i Elysée-palatset skulle kunna konstatera att Ryssland antingen har legitima intressen att försvara eller att det i vilket fall inte är något som är värt att gå i krig för.

Det finns dock inget ödesbundet i en sådan utveckling. Tack och lov återstår många hinder på vägen för att ett sådant värsta-scenario ska realiseras. Britterna kan bestämma sig för att stanna kvar i unionen. Amerikanerna kan välja Hillary Clinton och väldigt mycket ska till för att Le Pen ska segra i det franska presidentvalet nästa år.

Dessutom verkar EU ha insett hur centralt det är att få kontroll över den yttre gränsen för att stävja fortsatt splittring och högerpopulisternas framfart.

Det otäcka är att värsta-scenariot är en möjlighet som ingen i dagsläget kan utesluta. Det borde skärpa sinnena hos oss alla. Aldrig har det varit viktigare att hylla den grå kompromissen. Aldrig har det varit viktigare att försvara västvärlden och allt det som har underbyggt freden och välståndet under efterkrigstiden.

Få älskar EU, Nato och frihandeln. Ännu färre älskar USA i rollen som världspolis. Inget av detta förmår uppbåda lika positiva känslor som det väcker negativa. Det är västvärldens akilleshäl när dessa värden nu hotas på bred front. Självhatet är en starkare drift än självhävdelsen.

Dessa kritiker måste nu på allvar betänka hur alternativet ser ut. Det gäller inte minst den del av vänstern som bekämpar allt det som stöttar den liberala världsordningen - de som jobbar stenhårt för att undergräva TTIP och vill splittra EU och Nato.

Det är slående hur denna vänsters dagordning på punkt efter punkt sammanfaller med vad både Trump, Putin och högerpopulister i EU strävar efter. Även om de är varandras motpoler i de flesta avseenden går inte att blunda för att måltavlorna är desamma och att de ger varandra draghjälp i detta kritiska läge.

Jonas Sjöstedt (V) skruvar på sig inför sällskapet bland EU-motståndarna, men det är ingen slump att det är nationalistiska Ukip som står längst fram på barrikaden för Brexit. Och när V driver kravet på en svensk omförhandling av EU-medlemskapet medverkar partiet i den splittringskampanj som hotar unionen.Därför är det glädjande att ledningen inom Socialdemokraterna och LO nu tar ett kliv framåt och bekänner färg. Försvarsminister Peter Hultqvist lovsjunger vår relation till USA och den transatlantiska länken. Utnämningen av Ann Linde (S) till ny Europa- och handelsminister är en annan tydlig - om än senkommen - signal om att Löfven inser lägets allvar.

LO å sin sida har gjort en viktig insats för att försvara frihandelsavtalet TTIP i en tid då fackföreningsrörelser på andra håll i Europa gör allt för undergräva det.

Västvärlden har aldrig varit i större behov av offentlig kärlek.

Läs också: Älskade USA - överge oss inte

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.