Det här är en text från SvD Ledare. Ledarredaktionen är partipolitiskt oavhängig med beteckningen obunden moderat.

När S och M ställer sig i enig bredd vet man att inget slinker förbi. Detta är de statsbärande partierna med ambitionen att tilltala den allra mest bredstjärtade av breda väljargrupper – medelklassen. Reformer som inte medelklassen direkt tjänar på är svåra att genomföra, om man inte kan gömma undan dem på något finurligt sätt i något reformpaket. Ett exempel är marknadshyror, som skulle öka bostadsbyggandet, men kosta för dem i medelklassen som bor i flotta men billiga hyrelägenheter. Men det kanske allra tydligaste exemplet är ränteavdraget.

Vårt skattesystem gynnar den som redan har kapital och missgynnar den som försöker arbeta ihop ett. Det generösa ränteavdraget subventionerar en hög skuldsättning eftersom det blir billigare att låna. Och de allt högre bostadspriserna driver upp låneskulderna, vilket kostar staten alltmer. 2013 kostade ränteavdragen 23 miljarder. Med nuvarande regler förväntas detta stiga till 60 miljarder 2024. En långsam minskning av ränteavdraget, vilket har genomförts med god effekt i Danmark, tillsammans med sänkta marginalskatter och slopande av värnskatten skulle göra skattesystemet mer rättvist. Arbete ska löna sig mer än lån.

Kanske kan man även varna för att hushållens skuldsättning fort kan bli ohållbar? Att en sprucken lånebubbla skulle kunna bli katastrofal? Men både S och M säger alltså nej till sänkta ränteavdrag. Även något objektivt bra kan vara omöjligt rent politiskt, tycks det.