Jag syftar egentligen inte på Ivar Arpis omtalade ledarkrönika i Svenska Dagbladet (10/6). I texten pekar han ut demografin som huvudförklaring till varför allt fler röstar på partier som radikalt vill minska invandringen.

Jag syftar inte heller på Kajsa Dovstads lika omtalade gästkolumn på Göteborgs-Postens ledarsida (15/6). I texten lanserar hon begreppet ”Jimmie moment”; en plötslig vilja att rösta på SD baserat på känslan av att Sverige har förändrats för snabbt.

Jag syftar inte ens på de reaktioner som texterna väckte: januariavtalets vänninekör målade ut Dovstad och Arpi som i bästa fall oanständiga och i värsta fall hudfärgsrasister.

Trots att jag arbetar i tyckarbranschen är jag lite trött på åsikter, just eftersom de i dag är så förutsägbara. Det vore enkelt för mig att ta ställning för den ena eller andra sidan och därmed garantera gillamarkeringar och popularitet.

Det vore ännu enklare att skriva att båda sidor har fel och mellan raderna därmed säga att jag är den enda som förstår.

Enklast vore så klart att inte skriva alls, men det är att svika alla läsare som har eldat upp sig och som sannolikt undrar vad debatten egentligen berör.

Ord är förvisso också handling, men för att söka svaret måste vi veta hur människor beter sig. Då räcker det varken att fråga sig själv, ett par kompisar eller att minnas sin partibok och sedan välja vad som är säkrast att tycka.

Vi behöver bara gå några år tillbaka i tiden för att hitta en ledtråd: sommaren 2015 försvarade nationalekonomen Emma Neuman sin doktorsavhandling vid Linnéuniversitetet. Hon undersökte människors flyttmönster i landets tolv största kommuner under åren 1990-2007.

Slutsatsen: infödda svenskar flyttar från områden med många utomeuropeiska invandrare.

Så hur många är för många? Enligt Emma Neumans forskning rör det sig om så lite som tre till fyra procent.

Klass är en faktor. Högutbildade och höginkomsttagare är de första som flyttar, men i stora drag påminner beteendet om det amerikanska fenomenet ”white flight”: att vita flyttar från områden när svarta börjar flytta in.

”Det handlar troligen om oro för områdets kvalitet, skolorna och risken för prisfall, eller att man har negativa attityder gentemot utomeuropeiska invandrare”, sa Emma Neuman till Forskning & Framsteg i samband med sin disputation.

I samma artikel intervjuades Maja Lilja, sociolog vid Örebro universitet. Nästan parallellt hade hon försvarat en doktorsavhandling om svenska småbarnsmammors inställning till mångfald, svenskhet och bostadssegregation.

De kvinnor hon intervjuade ville att deras barn skulle växa upp i en kulturellt och socialt blandad omgivning. Samtidigt tog de beslut som i praktiken ledde till det motsatta; de flyttade till vita medelklassområden.

”Många talar om etnisk mångfald som en berikande faktor, men när man ska flytta eller välja skola till sina barn blir frågan konkret, och då väljer man ofta någon form av svenskhet”, sa Maja Lilja.

Ska vi lita på forskningen har alltså både Arpi och Dovstad och deras kritiker rätt: när svenskarna talar klarspråk gillar de invandrare men inte att leva i närheten av dem.

LÄS MER: Långsamt förlorar männen makt – nu även om om fotboll

LÄS MER: De tror att min hemstad är förgiftad, att alla är rasister

LÄS MER: Den förprogrammerade rymdödlans förvandling