En vecka efter terrordåden i Bryssel har många debattörer påpekat likheterna mellan Belgien och Sverige. Båda länderna ligger till exempel i Europatopp när det gäller jihadistexport och både där och här är terrorlagstiftningen svag. Den kanske obehagligaste likheten hittade jag dock i en artikel som publicerades redan efter Parisdåden i november.

I "Molenbeek broke my heart" i nättidningen Politico skriver antropologen och fotografen Teun Voeten om sina nio år i Brysselstadsdelen som varit hem för många av de jihadister som utfört terrordåd i Europa.

De starkaste delarna är inte beskrivningarna av hur alkoholen gradvis försvann från affärerna, hur fanatiker försökte tvinga kvinnor att bära slöja eller hur de homosexuella kände sig tvungna flytta.

Det som fastnar är i stället behandlingen av dem som försökte varna för framväxten av radikal islamism. De kallades för "förrädare" och "spioner", det antyddes att de hade "personliga problem" och att de gick högerextremas ärenden. Med Teun Voetens beskrivning – han har själv fått utstå behandlingen – blev de "oberörbara".

Med andra ord tycks debattklimatet vara ungefär detsamma som i Sverige.

Även här är listan är lång på personer som fått utstå hårda attacker för att de påtalat problem i utanförskapsområden eller varnat för risken för våldsbejakande islamism.

Det gäller till exempel journalisten Amun Abdullahi, som avslöjade att en fritidsledare i Rinkeby rekryterade ungdomar till islamistmilisen al-Shabaab. Och ledarskribenten Per Gudmundson, som har granskat våldsbejakande islamister i över ett decennium. Och socialdemokraten Nalin Pekgul, som oförtrutet har försökt få myndigheter att dra in bidrag till religiösa extremistgrupper.

Genomgående är att kritiken inte främst har handlat om vad de säger. Istället ifrågasätts deras motiv: "Varför är de så intresserade av just den här frågan? Är de inte lite... besatta?" Som om det skulle vara något suspekt med att vilja engagera sig mot grupper - med hundratals medlemmar från Sverige - som skär halsen av hjälparbetare, slänger homosexuella från torn och gör flickor till sexslavar.

Debattklimatet har visserligen blivit något öppnare på senare år. Men fortfarande ifrågasätts personer som engagerar sig mot religiös extremism på ett helt annat sätt än de som arbetar mot högerextremism.

Det gäller vänsterkvinnor som Zeliha Dagli och Amineh Kakabaveh, som anklagas för att öka splittringen när de vittnar om moralpoliser i svenska bostadsområden. Det gäller en liberal som Per Pettersson, som kritiseras på samma grunder när han beskriver hur trakasserierna mot honom som homosexuell gör att han vill flytta från Husby. Och det gäller terrorexperter som Magnus Ranstorp och Magnus Sandelin, som länge varnat för framväxten av jihadistiska grupper och som nyligen anklagades för att "peka ut" islam och muslimer.

I allt för breda kretsar tycks det största problemet alltså inte vara jihadismen och den religiösa intoleransen, utan de som har mage att påtala den.

Teun Voeten kallar det för en förnekelsekultur och han ser den kulturen som den främsta förklaringen till att Molenbeek har kunnat bli jihadisternas europeiska huvudstad.

Det är en viktig insikt när många i Sverige nu ställer frågan vad vi kan göra för att stoppa terrordåden. Om inte de osakliga attackerna upphör mot dem som försöker sprida ljus över problemen har vi inte en chans.

Läs också:

Iskallt kvinnosvek av Vänsterpartiet





Vänstern har släppt kampen mot religiöst förtryck - till KD

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.