Manic Street Preachers, Berns, Stockholm Manic Street Preachers: Berns, Stockholm Recenserad av Robin Velander | GAFFA

Manic Street Preachers var länge hemsökta av tragik. Sedan geniförklarade textförfattaren, kompgitarristen och, framför allt, vännen Richey Edwards spårlöst försvann 1995 har bandet hela tiden försökt komma vidare. Det resulterade i experiment med britpop, arenarock och synthpop. Något som inte alltid blev lyckat. Minnet och sorgen var förmodligen för plågsam för att bandet skulle kunna hitta riktning. År 2008 dödförklarades Edwards och samma år släppte bandet det fantastiska albumet Journal For Plague Lovers med de sista texterna Richey Edwards skrev. Sedan dess tycks Manics ha hittat den där riktningen, för de senaste åren har de släppt några av de bästa albumen i sin karriär – inte minst förra årets Rewind The Film. Redan i sommar kommer nästa platta, Futurology, vars sound har beskrivits som väldigt "tyskt". Det märks när bandet intar Berns salonger i Stockholm för att provspela några av de nya låtarna, varav en till och med har tysk text. Men givetvis är det de gamla favoriterna som står i centrum.

Berns kokar när James Dean Bradfields gitarr skär genom lokalen. Konserten inleds exemplariskt med Motorcycle Emptiness, en inledning som borde undervisas på musikhögskolor i kursen "hur en kickar igång en konsert". Publiken är med på noterna direkt och allsången är ett faktum. Att gå ut så pass stenhårt kan vara ett risktagande. Men bandet fortsätter leverera käftsmäll på käftsmäll. Men gåshuden kommer först, ganska överraskande, när hela bandet går av scen förutom Bradfield som plockar upp en akustisk gitarr för att sjunga The Everlasting. Eller ja, gissningsvis sjunger han, för publiken överröstar honom fullständigt.

När en väl hör Bradfield så sjunger han helt fantastiskt. Han klagar lite över en förkylning men det är inget som märks överhuvudtaget. Resten av bandet är minst lika professionella. Och det kanske är just det som är problemet. Det är för snyggt, för välregisserat, för uppstyrt. Manic Street Preachers har alltid varit den felande länken mellan punken och arenarocken. Men på Berns är det få riktigt råa punkattacker som levereras. Var är ilskan från The Holy Bible? Det är definitivt inget som är dåligt. Men det gör också att spelningen aldrig blir särskilt intressant. Det finns inga tydliga dalar, men inte heller några tydliga toppar. Fast en går ifrån Berns nöjd trots allt. Inte så konstigt när bandet avslutar med If You Tolerate This, Then Your Children Will Be Next, en låt bandet skulle kunna gå till val på. Och givetvis är allsången ett faktum igen.