När professor Mattias Gardell 2009 kritiserade rapporten ”Hot mot demokrati och värdegrund” som demokratiminster Nyamko Sabuni beställt om Rosengård kritiserade han den i skarpa ordalag. Stora delar av identitetsvänstern föll in i kritiken men nu visar, dessvärre, sig rapporten i allt väsentligt vara helt korrekt. Mattias Gardell innehar en av Sveriges i särklass mest prestigefyllda professurer, den så kallade Nathan Söderblom-professuren vid Uppsala Universitet. Även från Mona Sahlin, nationell samordnare, är tonläget annorlunda än för två år sedan. Eller ett år sedan. I Sveriges Radio ”Studio Ett”, när jag debatterade med henne, var hon mer intresserad av att ge mödrar stöd när deras söner på ett eller annat sätt gjorde revolt.

Ett antal debattörer får nu, efter år av brunsmetning, rätt. Efter omfattande brunsmetning från identitetsvänster och liberaler. Trots internet så är en av de internationella erfarenheterna att all extremism, eller sekt-utveckling, att den är lokal. Den behöver samlingspunkter och en rekryteringsbas. I den svenska kontexten är Marcus Brixskiöld den som formulerat detta bäst. Rekryterarna behöver en yta att agera ifrån. Oavsett om det är vänster-, höger eller religiös extremism. Ytan är främst geografisk, som moskén i Vivalla eller no-go zonernas torg och källarmoskéer, men kan även vara virtuell – som en plats i debatten på internet. Det senare mer för att hämta inspiration.

I fallet med de islamistiska extrema rörelserna finns det mer att säga. Jag hade förmånen att tillbringa nästan fyra dygn med en av Libanons tyngst dekorerade krigshjältar. Han sade något som endast Dr Magnus Norell lyckats formulera i boken ”Kalifatets Återkomst”:

”Ni i Europa har ett grundproblem i när ni angriper Daesh / IS. Idag heter det ni bekämpar IS och Boko Haram för att ta ett exempel. För femton år sedan var namnet på monstret Al Quaida, AQiM, Al Shabab och en rad andra. Ni angriper en organisation som ändrar form och sammansättning, ni klarar inte ut att angripa idéerna som ger den näring. Vi har 90 års erfarenhet av det senare om vi pratar modern tid. Och du kan ju se hur mitt land ser ut nu”.

Det är, i modern tid, främst Muslimska Brödraskapet som åsyftas. Bildat 1928 av Hassan al Banna. Muslimska brödraskapets motto är:

”Allah är vårt mål; Profeten är vår ledare; Koranen är vår lag; jihad är vår väg; och döden för Allahs ära är vår högsta strävan”.

Brödraskapets brutalitet är känd när de agerar på egen hand, som i Egypten, men de agerar oftast genom ombud. Hamas, som kontrollerar Gaza-remsan, ser Brödraskapet som sin ideologiska bas enligt sina egna stadgar som ett annat exempel på vilka de använder som ombud. Några andra viktiga lärdomar detta land dragit är att Brödraskapet, eller derivaten av det, inte heller är en part att förhandla med.

Ikhwan, Brödraskapet, vill inte förhandla och ser varje eftergift av sin motpart i en förhandling som ett tecken på svaghet och dekadens. Samexistens med andra övertygelser är inte ett alternativ.

De föraktar svaghet. Eftergifter som att gå med på allt från separerade badtider eller avsteg från slöjförbud för olika yrkesgrupper ser dessa som en bekräftelse på ”de otrognas” dekadens och svaghet. Den svenska ”Dawa-rörelsen” som beskrivits av Hannah Gadban i boken ”Min Jihad” är ett exempel på en närliggande ideologi. Det är med andra ord ingen slump att fler ur Brödraskapet återfinns i IS toppskikt idag eller att flera Dawa-moskéer har medlemmar som öppet visar sympatier för IS.

Det vi ser idag i media är ett flockbeteende. En gripen här, ett attentat där gör att alla springer i en och samma riktning. Få har börjat jobba för att uppmärksamma det som förenar den lokale extremisten med de organisationer som idag utgör det största hotet. Ideologin bakom. De som gör detta, vågar ta debatten eller aktivt verka för att lyfta fram Ikhwan, eller Brödraskapet, i ljuset har alla tystats genom brunsmetning på olika sätt.

Brödraskapets övertygelse, och brutalitet, är vida känd i Mellanöstern. Hur de arbetar målmedvetet på alla nivåer. Allt från slöjtvång och separerade badtider till brutalt våld. Allt beroende på “marknad” eller vilket land de är aktiva i. Marocko och Libanon är de två länder som kommit längst i arbetet att desarmera denna bomb. De har valt, givet deras respektive historia, lite olika vägar men ser nu ut att landa i samma erfarenheter. En kombination av repressiva åtgärder och att utmana de ideologiska drivkrafterna. Bägge länderna fokuserar på denna kombination. Bägge har praktiska erfarenheter av att den väg som Europa, och främst Sverige, valt – eftergivhetens väg – inte är framkomlig.

Nu står Sverige vid ett vägskäl. Om vi skall fortsätta eftergivhetens väg i det lilla eller stora. Eller. Om vi ska slå ner pålarna och säga ”hit men inte längre” och konsekvent stå för detta.