Efter de våldsamma händelserna i Rinkeby häromkvällen fick Donald Trump och hans anhängare genast vatten på sina kvarnar. Den svenska eliten har gått in i Defcon 1 för att minimera skadorna på den så kallade Sverigebilden i kölvattnet av presidentens kommentarer och Fox News ”rättvisa och balanserade” (ja, det är faktiskt nyhetskanalens eget valspråk) reportage om det förlorade paradiset.

Medan en fotograf misshandlades grovt och näringsidkarna i Rinkeby fick sina butiker sönderslagna och plundrade satt poliserna kvar i sina fordon, skriver DN:s Lasse Wierup. Bilderna av brinnande bilar kablades snabbt ut över världen och fick stor uppmärksamhet i internationella medier. Tajmingen var, beroende på om man heter Trump eller Löfven i efternamn, helt fantastisk eller totalt katastrofal.

Det svenska etablissemanget har sedan tidigt 1950-tal jobbat hårt för att försöka kompensera för landets fega och kappvändande agerande under andra världskriget. Man har så småningom lyckats bygga upp en bild av Sverige som till stora delar motsvarar det nu slitna begreppet ”humanitär stormakt”. Världens snällaste och tryggaste land, helt enkelt. En nästan perfekt plats på jorden. Fast det säger vi förstås inte högt, eftersom vi är alldeles för goda för att vara sådär skrytsamma.

Men tack vare sociala mediers genomslag har denna officiella bild fått konkurrens. Man skulle kunna tala om en mångfald av bilder som nu sprids. Händelser har uppmärksammats som förmedlar ett annat intryck av hur landet ser ut idag. Oron hos politiker och opinionsbildare är stor för att ”varumärket Sverige” ska skadas.

Carl Bildt har börjat Twittra statistik på Trumps egen nivå samt anklagat presidenten för att röka knark och Olle Wästberg har fått åka runt som en skottspole mellan radio- och tevestudior för att försöka gjuta olja på vågorna.

Den starka reaktionen hos politiker och journalister bottnar i en djup frustration och rädsla över att ha förlorat kontrollen över problemformuleringsinitiativet. Det påstås att bilderna av Sverige som nu far över världen är förvridna och felaktiga – ja, rent ut sagt lögnaktiga. Men detta förutsätter ju att det finns någonting som kan kallas för sanning?

En av de grundläggande byggstenarna i postmodernismens yviga teoribygge är att det inte existerar någon objektivitet och att vi varken kan se eller skildra verkligheten. Det finns bara subjektiva berättelser, så kallade narrativ, och vad vi än gör så är våra tolkningar individuella och kan inte appliceras universellt. Varje människa har således sin egen sanning. Allt blir, så att säga, relativt.

Ironiskt nog är Donald Trump den förste politikern som utnyttjat denna relativism på ett innovativt sätt: Han har vänt postmodernismen mot sig själv. David Ernst skriver i The Federalist om Trumps strategi, om det nu faktiskt är en sådan:

”Om våra mostståndare tänker anklaga oss för att vara ondskefulla och trångsynta oavsett vad vi säger eller tänkar, vad är då poängen med att försöka övertyga dem om motsatsen? Låt oss spela efter deras egna regler, relativism och subjektivitet, avvisa deras grundlösa påståenden och slå till hårt mot deras svagaste punkt: deras hyckleri. För om den största dygden är autenticitet och den största synden falskhet, så är de politiskt korrekta och indignerade oerhört sårbara.”

Det är på grund av Trumps blandning av halvsanningar, grova överdrifter och rena lögner som sanningen fått en renässans bland dem som länge förnekat dess blotta existens. Reaktionen från postmodernismens och relativismens före detta tillskyndare har varit kraftig.

Falska nyheter och post-sanning måste stoppas!

Hur gör man då det? Jo, genom att damma av den där gamla dammiga objektiviteten och tron på att det faktiskt går att beskriva verkligheten så som den faktiskt ser ut. Nu ska vi plötsligt tala om fakta istället för diskurser och narrativ.

I så fall bör fakta också ligga till grund för bilden av Sverige — inte utopisk fiktion eller PR-byråers spinn. Hur exportberoende man än är så är ett land inte en produkt vars främsta syfte är att säljas på den internationella marknaden. Poängen med en demokratisk statsbildning är att garantera medborgarnas välbefinnande, trygghet och frihet. Våra politiker och myndighetschefer borde ta tag i våra problem istället för att ägna sig åt att tjafsa över landets image.

Och nej, folk kommer inte sluta lyssna på Zara Larsson på Spotify och Ericsson kommer inte att sälja färre 5G-system, hur många bilar som än brinner i Rinkeby eller Rosengård. Turisterna kommer inte att sluta strömma till Stockholm – även om de, precis som i fallet med andra resmål, kanske kommer att undvika områden som betraktas som mindre säkra. Det kallas för sunt förnuft.

Som solidariska humanister borde vi känna oss förlösta av det faktum att bilden av Sverige som ett utopiskt paradis har krackelerat. För sådana fantasier hör bättre hemma i totalitära ideologier. Vi borde vara glada åt att landet faktiskt befolkas av helt vanliga människor, precis som de flesta andra platser i världen.

Välkommen till Sverige. Här är de flesta snälla, men några stygga. Det mesta är fint i vårt land, men vi har också problem. Vi gör vårt bästa för att lösa dem.

Att polisen stiger ur sina bilar vid ett våldsamt upplopp – som dessutom drabbar några av samhällets mest utsatta – hade varit en bra början.