Jey Jonnais, från Panama, sminkar sig inför Miss Trans Star International 2016 som firas i Barcelona, Spanien. Foto: Emilio Morenatti / TT / NTB Scanpix

En mildare version av drevet och trakasserierna som drabbat Bailey och Dreger drabbade vänsterskribenten Kajsa Ekis Ekman när hon ansågs ha uttryckt sig okänsligt om transsexuella kvinnor i boken "Varat och varan" (2010). "Den transsexuelle kan tvinga alla att kalla honom för kvinna och samtidigt ha noll förståelse för kvinnosaken", skrev Ekman och menade vidare att "levnadsvillkor görs här till identitet och sedan till fetisch". Många hörde av sig till tidningen ETC där hon skrev krönikor för att pressa dem att ge henne sparken. En metod aktivister ofta använder sig av nuförtiden. Ekman bojkottades på olika sätt och tvingades till slut till att ta tillbaka sin formulering. Frågan om hon hade rätt eller fel, blev oviktig. (Även om det är lätt att hålla med om att det är okänsligt att ge transkvinnor "han" som pronomen).

Dreger tar upp andra exempel på hur forskare som inte kommer fram till politiskt korrekta slutsatser blir jagade. Bland annat hände det Craig Palmer och Randy Thornhill som i sin forskning – vilken kan läsas i boken ”A natural history of rape: biological bases for sexual coercion” (2000) – visade att våldtäkt har en sexuell komponent, vilket kanske inte låter så anmärkningsvärt, men det utmanade den feministiska tesen att våldtäkt endast handlar om patriarkal maktutövning. För om det även handlar om sex får det ju implikationer för vad man kan hoppas påverka med feministisk politik. Något likartat drabbade Petra Östergren när hon i boken "Att komma till ro med det allra värsta" (1996) skildrade hur hennes mamma mördades av sin pojkvän. Östergren menade att mordet på hennes mor inte berodde på kvinnohat, utan att andra mekanismer låg bakom. På grund av detta, liksom för att hon ifrågasatte andra feministiska idéer, mobbades hon ut ur de feministkretsar hon länge ingått i. Även detta berodde på vad hennes tankar hade för implikationer för vad man kan hoppas åstadkomma med feministisk politik.

Den faktaresistens som Alice Dreger vittnar om är problematisk. En liten men motiverad grupp kan dominera ett offentligt samtal så till den grad att det blir omöjligt att pröva en avvikande uppfattning. Eller att ens presentera forskningsresultat som utmanar en ideologisk konsensus. Man gör det så obehagligt – med drev, förtal och trakasserier – att gå emot vissa åsikter att få orkar eller vågar. Vissa vill göra om forskning och journalistik till trygga rum. Det kan vi inte låta ske. Varken ideologi eller värdegrund bör prioriteras högre än sökandet efter kunskap.