Det kommunikativa problemet med skolfrågan är att förklaringen till de låga resultaten och den relativa kunskapssynen inte ryms i en slogan. Det handlar om en lång förändringsprocess som inleddes redan på 1950- och 1960-talen och kom av en tydlig idé om vart man ville driva skolan. Detta glöms så gott som alltid bort och problembeskrivningen blir därför hopplöst ytlig.

Det är inte ovanligt att höra påståenden som att friskolor och det fria skolvalet förstörde eleverna, eller att allt är invandringens fel.

Nu är skoldegenereringen inget som slog till plötsligt. Man bryter inte ner en samhällelig institution över en natt eller förpassar lärarna från rollen som kunskapens förmedlare till handledarstatus med ett par lagparagrafer. Bakom den svenska skolans förfall ruvar idéerna om kunskap som något relativt, elevinflytande som viktigare än elevernas inlärning och lärarens auktoritet. Kanske har synen på vad som är lustfyllt och inte, skadat mest.