Det är inte ofta som Fredrik Reinfeldt gör politiska utspel numera. Men på en tillställning i Postkodlotteriets regi tog den förre statsministern tillfället i akt att försvara sin linje om öppna hjärtan i förhållande till världens flyktingar.

Reinfeldt ironiserade över talet om "kollaps" och undrade vilka ord vi då har kvar för att beskriva det som händer i Syrien. "Hur var det att fira jul i kollaps? Brann granen? Tog maten slut? Ramlade huset ihop?" sa Reinfeldt.

Om detta finns det några saker att säga. För det första är det ett rent påhitt att det skulle finnas en utbredd uppfattning om att Sverige har kollapsat. Däremot är det ett faktum att mottagningssystemet befann sig i en akut kris i höstas när det anlände runt 10 000 asylsökande i veckan. Därför var S-MP-regeringens omsvängning i slutet av november alldeles nödvändig även om den kom på tok för sent.

För det andra antyder Reinfeldt att det är ovärdigt att prata om belastningen på det svenska samhället så länge flyktingsituationen är så mycket värre i Syrien och dess grannländer. Det kan man förstås tycka. Men det är å andra sidan rätt självklart att förväntningarna på ett välfärdssamhälle är högre än på tillvaron i en krigszon.

Man blir onekligen nyfiken på att höra Reinfeldts samlade bedömning av sin egen och efterträdarnas agerande. Menar han på allvar att det var fel av regeringen att tvärvända i höstas? Beklagar han Moderaternas nya, strama linje och är han bottenlöst besviken på Angela Merkels dramatiska u-sväng i EU?

Det är lätt att sitta på läktaren med pekpinnen. Det är betydligt svårare att leda i en tid av krävande vägval, där ytterst både välfärden och EU:s framtid står på spel.

Nej, varken Sverige, Österrike eller Tyskland har varit i närheten av Libanons situation. Men påfrestningarna har varit tillräckligt stora för att EU:s ledande mottagarländer har tvingats agera för att hejda flyktingströmmen. Och några andra EU-länder som är redo att ta vid finns inte, inte heller någon modell för att tvångskommendera asylsökande till säg, Rumänien och Litauen.

Hela EU-projektet är därför i gungning. Det går inte i längden att ha en situation där den yttre gränsen har rämnat och vem som helst kan ta sig var som helst utan att visa upp så mycket som en ID-handling.

Därför bör vi stödja uppgörelsen med Turkiet. EU måste skaffa sig kontroll över sin yttre gräns och få till stånd ett ordnat flyktingmottagande som unionen klarar av att bära. Visst finns det mycket som väcker frågor i överenskommelsen. Och visst är Turkiet ett auktoritärt land som EU:s ledare måste hålla för näsan för att kunna samarbeta med.

Men därtill är vi nödda och tvungna. Löfven och Merkel förtjänar kritik för mycket, men inte för att de till sist insåg att den öppna famnens politik var ohållbar.