Herätin viikko sitten kummastelua kysymällä, onko eriarvoisuus Suomessa todella noussut vai onko sitä muuten vain liikaa. Olen edelleen sitä mieltä, että se, että jotain on liikaa, ei tarkoita, että sitä olisi enemmän kuin ennen. Jos kulkisimme aikakoneella taaksepäin, luulen, että jokseenkin samat ihmiset, jotka nyt sanovat eriarvoisuuden lisääntyneen, sanoisivat silloinkin.

Jotkut asiat ovat myös huonontuneet samalla kun toiset ovat parantuneet. Ajattelin käydä läpi muutaman yhteiskunnallisen epäkohdan, joihin mielestäni pitäisi kiinnittää huomiota. Aloitan nuorista miehistä, joiden joukossa on aiempaa enemmän kelkasta putoamista

Pienituloisuus on nuorten miesten keskuudessa noussut nopeasti ja se on selvästi yleisempää kuin saman ikäisten naisten keskuudessa. Tähän liittyy ainakin kolmea seikkaa:

Huono koulumenestys koskee poikia useammin kuin tyttöjä Kouluttamattoman miehen on aiempaa vaikeampaa päästä töihin. Kouluttamattoman ja työttömän miehen on vaikea löytää itselleen naista tai ei tämä nainen ainakaan halua lasta hänen kanssaan.

Vaihdoimme jokin viikko sitten Martti Hetemäen kanssa ajatuksia syntyvyyden laskun syistä. Hän lähetti minulle oheisen kuvan. Pienenä varoituksena, että en pystynyt tilastojen pohjalta piirtämään aivan näin raflaavaa kuvaa. Pienituloisuus on koko kansan keskuudessa vähentynyt, mutta nuorten aikuisten miesten keskuudessa lisääntynyt.

Jostain syystä nykyinen koululaitos ei sovi pojille. On parempi, etten sano pedagogisista menetelmistä mitään kuin, että tytöille ja pojille sopii erilainen tapa opettaa. Joskus ainakin sanottiin, että matematiikkaa ja luonnontieteitä opetetaan tavalla, joka ei sovi tytöille. En tiedä, onko metodeja korjattu, mutta tyttöjen tulokset ainakin ovat parantuneet.

Yksi biologinen seikka ainakin on kiistaton. Pojat kehittyvät tyttöjä hitaammin ja saavuttavat esimerkiksi murrosiän tyttöjä myöhemmin, juuri lukioon pyrkimisen kynnyksellä.

Olisi perustelua eriyttää koulun aloittamisaikaa ainakin puolella vuodella. Siis, kun poikien ikäluokka pannaan poikki joulukuusta, tyttöjen ikäluokka pantaisiin poikki jo kesäkuusta. Näin tytöt menisivät kouluun keskimäärin puoli vuotta nuorempina. Voitaisiin tämä tietysti tehdä niinkin päin, että pojat menisivät kouluun vanhempina, mutta aika korkeahan meillä koulun aloittamisikä jo nyt on.

Toiset kehittyvät vielä hitaammin kuin toiset. Siksi heidän pitäisi saada edetä koulussa hitaammin. Koska yksilölliseen opetukseen ei ole varaa edes näin vaalien alla, pitäisi oppilas voida jättää luokalle, kun kehitys ei edellytä seuraavalle luokalle siirtämistä.

Eräs helsinkiläinen apulaiskaupunginjohtaja kertoi minulle 1990-luvulla, että hän tuplasi aikanaan kaksi kertaa. Ihan hyvin silti menestyi elämässään. Miten olisi menestynyt, jos olisi päästetty eteenpäin armovitosilla?

Ketään ei pitäisi päästää ulos oppivelvollisuudesta ennen kuin on suorittanut peruskoulun kunnolla, ei ainakaan ennen kuin on täyttänyt 20 vuotta. Se on vielä ehdottomampi asia kuin se, että kaikille pitäisi taata toisen asteen koulutus.

Miten työmarkkinat saataisiin taas imemään vähän koulutettuja tai muuten vain matalatuottoisia työntekijöitä? Vastuuta taloudellisesta oikeudenmukaisuudesta pitäisi siirtää työmarkkinajärjestöiltä enemmän valtiolle. Tarvittaisiin palkkatukityöpaikkoja ja pieniä palkkoja täydentäviä tulonsiirtoja. Tämä on vähän isompi asia, enkä kirjoita siitä nyt tässä.

Ja sitten vielä se menestys parisuhdemarkkinoilta? Tämä saattaa olla ongelmista tärkein, mutta sorry, ihan kaikkea ei hyvinvointiyhteiskuntakaan voi kansalaisilleen taata.