Olen viime aikoina puolustanut niin harvoin hallituksen esityksiä (syy ei ole minussa, vaan…) että nyt ihan vaihtelun vuoksi ajattelin puolustaa ajatusta lieventää irtisanomissuojaa pienissä yrityksissä.

Käytän esimerkkinä jääkiekkojoukkuetta, joka palkkaa valmentajan. Sen jälkeen kaikki menee päin mäntyä. Valmentaja ei osaa tehtäviään, joukkueessa ei ole kivaa ja kaikki matsit hävitään, vaikka pelaaja-aineksen piti olla loistavaa.

Kaikki on hyvin, jos valmentaja tulee töihin kännissä tai lähentelee valmennettavia, mutta häntä ei voi irtisanoa irti siksi, että hän on huono. Toki hänet voi sanoa irti tuotannollisista ja taloudellisista syistä – siis että joukkueella ei ole varaa valmentajaan tai valmentajaa ei oikeastaan tarvita. Jos näin menetellään, uutta valmentajaa ei voi palkata pitkään aikaan, koska jos tuotannolliset ja taloudelliset syyt poistuvat, on otettava vanha valmentaja takaisin.

No, urheilusivuja lukevat tietävät, ettei se näin ole, vaan huonoksi osoittautuneen valmentajan voi kyllä irtisanoa. Urheiluväki on onnistunut luumuilemaan itsensä vapaaksi tästäkin pakkopaidasta. On siis nähty tarpeelliseksi, että huonoksi osoittautuneen valmentajan voi irtisanoa ihan vaan koska tämä on huono, siis henkilön ominaisuuksiin liittyvistä syistä.

Pienyritysten rekrytoinneissa on kyse vähän samasta asiasta kuin jääkiekkojoukkueen valmentajassa. Jos viidenhengen yritys palkkaa itselleen atk-nörtin – yrityksen ainoan – eikä tämä osaakaan hommiaan, se on ihan yhtä paha asia kuin jos jääkiekkojoukkue olisi palkannut huonon valmentajan

Jos tuhat työntekijää työllistävä yritys tekee virheen rekrytoinnissa, jonkin sisälähetin työn se pystyy tälle virittämään. Pienissä yrityksissä ei ole vastaavaa joustonvaraa. Jos työntekijä ei selviä töistään, hänen tilalleen on palkattava toinen, mutta häntä ei voi irtisanoa. Palkka pitää maksaa, vaikka työsuoritusta ei tosiasiassa ole. Tämä on yrityksen kannalta aivan perhananmoinen riski.

AY-liike ei voi hyväksyä sitä, että soveltumattomuus työn asettamiin vaatimuksiin olisi peruste irtisanomiseen. Tämä on ymmärrettävää, koska puoluestetaan työssä olevia kaikkia uhkia – myös työttömiä – vastaan. Jos yhden töissä olevan irtisanominen merkitsisi kahden työttömän työllistymistä, tämä tarjous pitää hylätä, koska se yksi on tappio ja ne kaksi ovat ”ulkopuolisia”.

Jos jääkiekkojoukkue ei voisi irtisanoa kuin vasta tämän täytettyä 68 vuotta, se olisi erittäin tarkka siitä, kuka palkataan valmentajaksi. Yhteen uskaliasta kokeilua ei tehtäisi.

Jos yritys joutuu maksamaan vuosikymmeniä palkkaa hyödyttömäksi osoittautuneelle työntekijälle, kunnes tämä saadaan siirtymään vanhuuseläkkeelle, yritykset ryhtyvät – ja ovat siis ryhtyneet – erittäin tarkoiksi rekrytoinneissaan.

Se, että vain täydelliset pääsevät töihin, laskee sekä työllisyysastetta, että toimii raukkamaisesti kaikkia niitä kohtaan, joiden papereista löytyy yksikään arveluttava seikka. Jos ay-liike edustaisi koko työvoimaa – sekä niitä jotka ovat töissä että niitä, jotka eivät ole päässeet – sen suhtautuminen tähänkin asiaan olisi toisenlainen.

AY-liike ajaa tässä tahtomattaan eriarvoisuuden kasvua.