Media tarjoaa kuluttajille sitä, mitä he haluavat kuulla

Individualistisessa nykymaailmassa ihmiset vihaavat ylhäältä annettuja totuuksia ja käskyjä – ajan henki on, että jokaisella on oikeus päättää omista asioistaan, oman harkintansa mukaan. Lääkäriin toki turvaudutaan ja luotetaan hädän hetkellä, mutta etenkään sairauksien preventiossa lääkärin sana ei tunnu enää olevan laki, vaan yhä useammin yksi mielipide, jota potilas käyttää oman maailmankuvansa rakentamiseen.

Perinteinen paperilehti taistelee olemassaolostaan TV:n ja internetin rinnalla. Sähköisen median kanavien keskenkin kilpailu kuluttajien huomiosta on veristä. Lukijoita ja katsojia pitää houkutella keinolla millä hyvänsä, jotta myös mainostajat pysyvät kiinnostuneina. Erityisesti ihmisten arkipäivään vaikuttavan tiedon kyseenalaistaminen ja salaliittoteoriat, bikinikuvien ohella, kiinnittävät huomion ja myyvät. Ja mikä vaikuttaisikaan enemmän ihmisten arkipäivään kuin oma terveys?

Media käyttää tilannetta häikäilemättä hyväkseen, kontaktoi toisinajattelijoita ja hakemalla hakee konflikteja. Provosoivat otsikot seuraavat toisiaan.

“4-vuotias kuoli pneumokokkirokotteeseen – THL kiistää”

Jopa luotettaviksi mielletyistä TV:n ajankohtais- ja asiaohjelmista rakennetaan yhä useammin väittelytilaisuuksia, kun käsitellään lääketieteellisiä kysymyksiä: toimittajan oikealla puolella istuvat vaihtoehtolääketieteen edustaja, lääkärimaailman toisinajattelija sekä “haittavaikutuksen rokotteesta saaneen pojan isä”, vasemmalla taas THL:n asiantuntija tai yliopistosairaalan dosentti puolustamassa tieteellisesti tutkittua tietoa.

Asetelmassa annetaan ymmärtää, että kyseessä on samanlainen kahden asiantuntijan mielipidekeskustelu kuin esimerkiksi vaali-illoissa, kun puolueiden puheenjohtajat väitellevät veronkorotusten mahdollisista vaikutuksesta kansantalouteen – mielipiteet esitetään samanarvoisia, ja katsoja voi valita, kumpaan luottaa enemmän. Toimittaja ei useinkaan vaivaudu avaamaan asiantuntijoiden taustoja, jolloin katsoja ei välttämättä ymmärrä, että luontaislääketieteen asiantuntijan koulutus on hieman erilainen kuin neurologian dosentin.

Usein kärsimään joutuneen potilaan omaisella on raastavampi ja katsojalle läheisemmältä tuntuva tarina kerrottavanaan kuin tiukasti tutkittuun tietoon nojaavalla lääkärillä. Mediaanit, keskiarvot, alle promillen todennäköisyydet ja tuhansia potilaita käsittävät kaksoissokkotutkimukset eivät jää katsojalle mieleen, mutta kuvat kaksi viikkoa rokotteen jälkeen puhumattomaksi menneestä pikkutytöstä tai ruudussa väläytetty lääkärin sidonnaisuus lääkeyhtiöön kyllä varmasti jäävät.

Lääketieteessä on harvoin absoluuttisia totuuksia, mikä entisestään heikentää tutkitun tiedon puolustajan asemaa. Hän ei voi väittää, ettei lääkkeellä tai toimenpiteellä olisi minkäänlaisia riskejä, vaan joutuu myöntämään, että laajoissa tutkimuksissa harvinaisena haittavaikutuksena on todettu hermoston toiminnan häiriöitä tai ripulia, ja perään vakuuttelemaan, että tällaisten esiintyminen on kuitenkin erittäin, erittäin epätodennäköistä. Samalla kuvakulma käännetään vaihtoehtolääketieteen edustajaan, joka nyökyttelee ja myhäilee tyytyväisenä vastapuolen myönnytykselle. Lääkäreiden tai lääkeyhtiöiden salaliitto on paljastumassa.

Asetelman lähtökohtaisen vääristyneisyyden vuoksi ei kaikkiin haastatteluihin ehkä edes kannata suostua, tai ainakin on hyvä keskustella toimittajan kanssa, että ymmärtäähän toimittajan tilanteen mahdollisen “puolueellisuuden”. Haastattelun pohjalta kirjoitetut jutut on ehdottoman tärkeää vaatia oikoluettaviksi ennen julkaisua väärinkäsitysten välttämiseksi ja pyytää etukäteen myös selostus, keitä muita “asiantuntijoita” artikkelia varten aiotaan haastatella.

Se, ettei toimittaja vaivaudu tarkistamaan haastateltaviensa tai käsiteltävän aiheen taustoja kunnolla, tai että hän esittää yksittäiset mielipiteet samanarvoisina faktojen kanssa, on suurta ammattitaidottomuutta ja tietoista harhaanjohtamista katsojien ja lukijoiden miellyttämiseksi. Tämä on erityisen anteeksiantamatonta ja epäeettistä, kun on kyse ihmisten terveyteen vaikuttavista asioista.

Vastakkainasetteluun joudumme reagoimaan myös jokapäiväisessä työssämme

Harva lääkäri päätyy uransa aikana lehdistön sivuille tai televisioon puolustamaan hoitosuosituksia, mutta vastaanotoillamme kohtaamme kohujen hämmentämiä potilaista harva se päivä.

Olemmeko valmiita tähän? Lääketieteellisissä tiedekunnissa opetetaan kyllä vuorovaikutustaitoja, mutta opetuksessa keskitytään lähinnä empatian tärkeyteen tai vakavasta sairaudesta kertomiseen. Sen sijaan argumentointiin meitä ei varsinaisesti valmenna kukaan, vaikka tämä on nykyisin yksi keskeisimmistä lääkärin työkaluista.

Miten saada vakuutettua potilas toimimaan parhaan käytettävissä olevan tiedon mukaisesti tai miten perustella hoitopäätökset, jotka ovat ristiriidassa potilaan odotusten kanssa?

Itsestään selvää on , että on hyvä paitsi selvittää potilaan ikä ja koulutustaso, myös perehtyä vastaväitteiden ja kohun taustoihin. Jos et tiedä, ketä ja minkälaista väitettä vastaan argumentoit, jäävät perustelut helposti potilaan korvissa heppoisiksi. Vaikka mediassa käsitelty aihe saisikin sykkeesi nousemaan, on hyvä kertaalleen lukaista kuohuntaa aiheuttanut Helsingin sanomien Terveys-osion kirjoitus. Vastaukset esiin nostettuihin väitteisiin ja kysymyksiin kannattaa miettiä valmiiksi ja tarkistuttaa, että omat opiskeluaikaiset tiedot edelleen pitävät paikkansa.

On myös muistettava, ettei osa potilaista ole millään tavalla kiinnostuneita tilastotieteestä tai tutkimusasetelmista. Lukujen sijaan monet arvostavat konkretiaa, kuvaajia, muita visuaalisia havaintovälineitä tai käytännön esimerkkejä. Käytän omalla vastaanotollani paljon muun muassa Finriski-laskuria ja tulostan etukäteen työpöydän laatikostoon meta-analyysien kuvaajia havainnollistamaan lääkkeen vaikutusta kuolleisuuteen tai poliorokotusten aloittamisen ja polion esiintyvyyden laskun ajallista yhteyttä. Ovat osoittaneet käyttökelpoisuutensa kerran jos toisenkin.

Median konfliktihakuisuuteen, toimittajien ammattietiikkaan tai salaliittojen kiehtovuuteen meidän on lääkäreinä vaikea vaikuttaa. Emme voi aina luottaa edes siihen, että virallisten hoitosuositusten puolustajille annettaisiin ruutuaikaa tai palstatilaa väärinkäsitysten oikaisemiseksi. Joudumme siis varautumaan konflikteihin vastaanotoillamme ja kehittämään argumentointitaitojamme.

Meillä on kuitenkin valtti takataskussamme: vaikka potilas vastaanotollasi toistaisikin eilisen lehden tarinaa kolmesta mahdollisesti hoidon vuoksi sairastuneesta, sinulla on esitettävänäsi jotain vieläkin kiehtovampaa – ei vain kertomus, vaan todiste tuhannesta parantuneesta tai sairauden välttäneestä. Pitää vain osata selittää tämä potilaalle, tai tarvittaessa myös tuhansille TV-katsojille.

Joonas Rautavaara, LL

Lue myös Joonaksen edellinen kirjoitus Perusterveydenhuolto kuihtuu arvostuksen puutteeseen sekä Nelli Nurmisen kirjoitus Lääketiede – sosiaalipolitiikan erikoisala.