Sote-uudistuksen ongelma ei ole siinä, etteikö voiton tavoittelun ohjaavat yritykset sopisi alalle tai että ne siirtävät voittonsa veroparatiiseihin. Minä näen ongelmana sen, etteivät suunnitellut taloudelliset pelisäännöt toimi. Olen tästä asiasta saa mieltä Elina Lepomäen kanssa. Keskustelin Lepomäen kanssa sotesta viime viikolla ja voin vakuuttaa, että hän on lukenut läksynsä huolellisesti.

Lyhyt kertaus pahimmista ongelmista:

Kun sote-keskus saa rahansa kirjautuneiden potilaiden mukaan ikää, sukupuolta ja muita tietoja painottaen, kannattaa valikoida potilaiksi ne, joista maksetaan paljon, mutta käyttävät vähän palveluja ja välttää niitä, joista maksetaan vähän ja käyttävät paljon palveluja. Vaikka kokoomus väittää Touko Aallon valehtelevan sanoessaan, että sote-keskukset voivat valikoida asiakkaitaan, kyllä ne voivat. Kannattaa hoitaa voittoa tuottavia potilaita hyvin jotta saa pidetyksi heidät ja tappiota tuottavia huonosti, jotta nämä vaihtaisivat tuottamaan tappiota jollekin toiselle.

Sote-keskuksen kannattaa lähettää potilas erikoissairaanhoitoon aina kun voi, koska näin kustannukset siirtyvät jonkun toisen maksettavaksi. Sama vino kannustin koskee muitakin tapoja vaihtaa maksajaa: kallis potilas kannattaa saada henkilökohtaisen budjetin piiriin tai moniongelmaisena maakunnan liikelaitoksen maksettavaksi.

Järjestelmään sisältyy valitun kapitaatiomallin vuoksi vakava kannustin alihoitoon, joka ei koske hyväosaisia, koska nämä osaavat vaihtaa palvelujen tarjoajaa, mutta uhkaa huono-osaisten palveluja.

Hinnalla ei saa kilpailla. Niinpä väitteet siitä, että kilpailu alentaisi kustannuksia, ovat kummallisia.

Soten pelisäännöt on erehdyksessä tai tahallaan tehty sellaiseksi, että kilpailu päättyy vähittäiskaupasta tuttuun duopoliin – tai korkeintaan muutaman toimijan oligopoliin. Tämä ei tuo kovin suurta valinnanvaraa ja ennen kaikkea se vähentää kilpailua ja houkuttelee sanattomaan kartelliin.

Suuresti kunnioittamani Heikki Hiilamo yhdessä Marina Erholan ja Katariina Silanderin kanssa julistivat, että tämä on nyt tarpeeksi hyvä. Koko jutun kaatuminen olisi niin hirveätä, että on parempi ottaa tämä tällaisena kuin kaataa sitä. Arvostan suuresti Hiilamoa sosiaalipolitiikan asiantuntijana, mutta hän ei ole mikrotaloustieteen asiantuntija, joten ne asiat asioissa, jotka tässä mättävät, eivät ole hänen alaansa.

Analogia voi olla ontuva, mutta vertaisin tätä ideologista riitaa terveydenhuollon yksityistämisestä kysymykseen, pitäisikö matkustaa Tukholmaan laivalla tai tarjolla olevalla lentokoneella. Molempien puolesta voidaan esittää ideologisia väitteitä, niin kuin nyt esitetään soten yksityisistä palveluista, mutta jos lentokoneinsinööri ilmoittaa, ettei lentokone pysy ilmassa, se kannattaa ottaa huomioon, oli ideologiasta mitä mieltä hyvänsä.

Kritiikin ansiosta tätä on kyllä parannettu. On hyvä, että on tullut paremmaksi, mutta olisi parempi, jos tästä olisi tullut hyvä.

Määräyksiä on väljennetty niin, että taitavasti toimivan maakunnan on mahdollista saada järjestelmä jotenkin toimimaan. Mutta se vaatisi aivan ylivertaista vakuutusmuotoisen terveydenhuollon osaamista. Sitä osaamista ei Suomessa juurikaan ole, koska meillä ei ole kokemusta vakuutusmuotoisesta terveydenhuollosta. Maakunnat pääsevät valmistelemaan ulkoistamisen ehtoja vasta kun tiedetään, minkälaisen lain eduskunta rykäisee. Kokeilla ei ehdi, vaan järjestelmä on pantava täydellä volyymillään toimeen ilman kokemusta.

Onneksi en ole enää kansanedustaja enkä siksi joudu päättämään kahdesta katastrofaalisen huonosta vaihtoehdosta. Hyväksyä tämä ja tehdä miljardien arvoinen moka vai hylätä, joka sekin olisi katastrofi.

Varmaankin neuvottelisin tukeni ehdosta – siitä, että tätä on parannettava roimasti, jotta voisin äänestää sen puolesta. Katastrofi nimittäin olisi jos tämä kaatuisi. Siinä Hiilamo et. al. on oikeassa.

Silloin hallituksen on myös oltava valmiit muutoksiin. Eduskunnan kannattaisi kuunnella mikrotaloustieteen asiantuntijoita. Samoja, jotka olivat viimeksikin valiokunnan kuultavina ja joiden lausunto silloin oli tyrmäävä.

Seuraavissa kirjoituksissa yritän hahmotella, mitä tässä pitäisi muuttaa. Sanon nyt vain kaksi.

Maakunnille on annettava lisää aikaa. On voitava kokeilla pienessä mittakaavassa ennen kuin kokeillaan koko väestöllä.

Toiseksi lakiin on kirjattava selkeästi, että taloudellisia pelisääntöjä voidaan muuttaa ilman, että tästä seuraa korvausvelvollisuutta. Juhana Vartiainen on lohduttanut, että jos kannustimet osoittautuvat aivan nurinkurisiksi, niitä voidaan kokemuksen perusteella muuttaa. Elina Lepomäki on huomauttanut, että ei ehkä voida. Se on sopimusrikkomus ja voidaan vedota investointisuojaan. Kokemukset Oulusta ja Mehiläisestä osoittavat, että ollaan tekemisissä toimijoiden kanssa, jotka pyrkivät käyttämään hyväksi kaikki mahdolliset porsaan reiät tulojensa kartuttamiseksi.

[Lisäys 17.3. Ilokseni löysin yli 400-sivuisesta lakipaketista kohdan, jonka mukaan maksuperusteita voi muuttaa 30 päivän varoitusajalla tai jos sote-keskus ei suostu muutokseen, puolen vuoden varoitusajalla.]

Yritän lähipäivinä jatkaa sen kanssa, mitä tässä pitäisi muuttaa.