Kertoo paljon EU:n nykytilasta, että Vallonian alueparlamentti olisi yksin pystynyt EU:n ja Kanadan vapaakauppasopimuksen,: EU on menettänyt kyvyn tehdä päätöksiä.

Helsingin Sanomien tietojen mukaan valloneja ei hiertänyt niinkään itse sopimus. He haluavat Belgian sisällä ulosmitata itselleen aluepoliittisia etuja rikkaammilta flaameilta. Tämä vain täydentää kuvaa EU:n päätöksenteon ongelmista.

EU:n piti puolustaa sosiaalista oikeudenmukaisuutta, muuhun maailmaan verrattuna tasaista tulonjakoa, kulttuuria ja hyvää ympäristön tilaa kansainvälisessä kilpailussa, jossa kovin toisenlaisia arvoja edustavat maat uhkaavat eurooppalaisten asemaa. Näitä arvoja on helpompi varjella kansainvälisessä kilpailussa yhdessä kuin erilleen toimien.

Kauaksi on ajauduttu siitä optimismista, jolla yhteistä Eurooppaa vielä 1990-luvulla rakennettiin.

Yleinen epäluottamus toisia EU-maita kohtaan on saanut jäsenmaita vaatimaan päätöksiin veto-oikeutta oman maan etujen turvaamiseksi. Tässä Suomi on ollut yksi pahimpia. Vaatiessamme veto-oikeuksia itsellemme, olemme samalla tulleet vaatineeksi veto-oikeutta myös Maltalle tai esimerkiksi Vallonian alueparlamentille. Tässä sitä nyt ollaan.

Neuvottelut TTIP-sopimuksesta Yhdysvaltain kanssa kannattaa lopettaa ajan ja rahan haaskauksena. Siinä sopimuksessa on paljon suurempia ongelmia kuin tässä Kanadan varsin vaarattomassa sopimuksessa.

EU:n kykenemättömyys päätöksiin ei rajoitu kauppasopimuksiin. Koko maanosan on halvaannuksen tilassa. Eurooppa joutuu katsomaan sivusta, kun muu maailma rynnii ohi. Paikalleen jämähtäneestä Euroopasta ei myöskään ole kauan puolustamaan niitä eurooppalaisia arvojakaan. Tästä ajasta tullaan vielä kirjoittamaan varoittavia analyyseja.

Pahiten jäsenvaltioiden keskinäisestä kyräilystä kärsii Euro-alue. Asiaa pahentaa Saksassa valtaan noussut outo moralistinen talouden oppisuunta, jonka mukaan talous tervehtyy työttömyyttä nostamalla – yleensä makrotalouspolitiikan tavoitteena on pitää pyörät pyörimässä. Saksalaisia myös kauhistuttaa niin paljon pelko, että Etelä-Euroopan lusmuvaltiot pääsevät varastamaan saksalaisten rahoja, että he kaatavat mieluummin ämpärillisen maitoa maahan kuin antavat siitä litran pois.

Britanniassa oli ensimmäisen maailmansodan jälkeen vallalla vähän samanlainen suuntaus, kun talousmoralismin nimissä palautettiin puntaa kultakantaan. Seurauksena oli talouden pitkäaikainen alamäki ja Britannian suurvalta-aseman menetys.

Euro edellyttäisi ehdottomasti yhteisiä päätöksiä euroalueen talouspolitiikasta. Tällä en tarkoita, että alijäämämaiden pitää lisätä työttömyyttään vaan että ylijäämämaiden pitää harjoittaa ekspansiivista talouspolitiikkaa. Muuten talous ajautuu vaarallisen deflaatioon.

Suhdanteiden elvyttäminen on jäänyt Euroopan Keskuspankin huoleksi. Olisi parempi elvyttää taloutta korjaamalla teitä ja rakentamalla asuntoja kuin pitämällä korkoa vaarallisesti nollassa – vaarallisesti, koska se ruokkii kuplataloutta. Sitä paitsi investointien kautta elvyttäminen toisi edes niitä asuntoja ja parempia teitä.

Yhteisvaluutan oloissa jokaisen maan kannattaa yrittää saavuttaa kilpailuetua muihin euromaihin maihin palkankorfotuksia hillitsemällä tai jopa palkkoja alentamalla, kuten Suomi teki kilpailukykysopimuksessa. Jos maalla on oma valuutta, kuten vaikkapa Ruotsilla, palkkamaltti johtaisi vain valuutan arvon vahvistumiseen, mikä söisi tavoitellun kilpailukykyhyödyn.

Euron sisällä yksi maa voi Saksan esikerkkiä seuraten parantaa asemaansa muita maltillisemmilla palkankorotuksilla, mutta jos kaikki yrittävät samaa, lopputuloksena on vain maanosan vaipuminen deflaation kautta talouslamaan. Meidän kilpailukykysopimuksemme on osa tätä mekanismia. Suomen kannalta kilpailukykysopimus oli tarpeellinen, koska yhteistä politiikkaa ei ole, mutta olisi kaikkien kannalta parempi, jos tällaisia palkkojen alentamissopimuksia ei tarvitsisi tehdä.

Vaikka inflaatio on ikävä asia, sen vastakohta eli hintojen laskukierre eli deflaatio on vielä tuhoisampaa. Koska pankkien antolainauskorko ei voi mennä negatiiviseksi, investointien kannalta keskeinen reaalikorko jää väistämättä liian korkeaksi. Investointeja kannattaa lykätä, koska ensi vuonna saman saa halvemmalla. Näin se lama syntyy.

Euroalueella pitäisi koordinoida sekä finanssipolitiikkaa että palkkapolitiikkaa, vaikka joidenkin oppien mukaan palkkapolitiikka ei kuulu valtioille.

Paljon on taivasteltu sitä, kuinka suuria summia kuluu Kreikan talouden tukemiseen. Ne rahat ovat pieniä ropoja verrattuna siihen, paljonko keskinäisen kyräilyn vuoksi tyrehtynyt talouskasvu maksaa joka vuosi.

Eikä Kreikan rankaiseminen pakottamalla maa jättityttömyyteen edes auta rahojen saamisessa takaisin. Jos viulisti on velkaa sinulle, älä nyt ainakaan mene maksujen vauhdittamiseksi katkaisemaan tältä vasemman käden nimetöntä.

Talousnobelisti Paul Krugman on haukkunut eurooppalaisia ekonomisteja lähinnä idiooteiksi, kun nämä tieten tahtoen ajavat maanosan lamaan. Tähän loukkaantuneet taloustieteilijät ovat vastanneet, ettei Krugman ymmärrä niitä rajoituksia, joita eurooppalainen päätöksentekojärjestelmä aiheuttaa talouspolitiikan arkkitehdeille.

Tästä juuri on kyse. Eurooppalainen päätöksentekojärjestelmä tulee meille todella kalliiksi.

= = =

Kirjoitus on julkaistu näkökulma-artikkelina Suomen Kuvalehdessä