Median eteen seitsemän vuoden tauon jälkeen palannut tanskalaisprovokaattori puhuu Yle Uutisten haastattelussa peloistaan, häneen kohdistuneista syytöksistä ja alkoholismistaan.

Lars von Trierillä on maine. Oli kyseessä sitten hänen elokuvansa tai julkiset esiintymisensä, tanskalaisohjaaja on tottunut kohahduttamaan.

Eikä ihme, sillä siinä hän on ollut hyvä. Von Trierin elokuvissa hyvistä ihmisistä kuoriutuu hirviöitä eivätkä parhaatkaan aikeet estä pahinta tapahtumasta.

Cannesin laitamilla sijaitsevassa huvilassa kameran eteen istuu kuitenkin 62-vuotias mies, joka on kaikkea muuta kuin se itsevarma provokaattori, joka pyörittää lehdistöä pikkusormensa ympärillä, suu itsetietoisessa hymyssä.

Tutiseva, harmaantunut von Trier puhuu hitaan vaivalloisesti. Hän vaikuttaa aralta, ikäistään vanhemmalta ja hauraalta.

– Minua uhattiin viidellä vuodella vankeutta Marseillessa sen takia, mitä sanoin Melancholian lehdistötilaisuudessa. Se oli shokki. Linnatuomio olisi varmaan tappanut minut, von Trier sanoo.

Lars von Trier opastaa Melancholian näyttelijäkaartia: kuvassa Kiefer Sutherland, Kirsten Dunst, Alexander Skarsgård ja Charlotte Gainsbourg. Christian Geisnaes

Ei-toivottu henkilö

Cannesin elokuvajuhlat vuonna 2011 olivat käännekohta von Trierin uralla. Melancholia-elokuvan esitystä seuranneessa lehdistötilaisuudessa häneltä kysyttiin hänen saksalaisista sukujuuristaan.

– Luulin olevani juutalainen, mutta olinkin natsi, ohjaaja vitsaili.

Von Trier yritti rimpuilla irti tilanteesta, mutta puhui itsensä yhä syvemmälle suohon. Lopputuloksena oli porttikielto Cannesiin.

Kollegansa uraa vierestä seurannut tanskalaisohjaaja Thomas Vinterberg on kuvaillut (siirryt toiseen palveluun) von Trierin kokeilleen kerta toisen jälkeen, mikä kaikki hänelle sallitaan. Melancholian lehdistötilaisuudessa seinä tuli vihdoin vastaan.

Hitler-kohun jälkeen von Trier kieltäytyi kaikista haastatteluista. Kaksi vuotta myöhemmin hänen seuraavaa elokuvaansa Nymphomaniacia kommentoivat vain näyttelijät.

Lars von Trier ja Nymphomaniacin näytelijäkaartia. Vasemmalta oikealle: Stacy Martin, Lars von Trier, Shia LaBeouf, Jamie Bell, Udo Kier, Uma Thurman, Sophie Kennedy Clark, Willem Dafoe, Mia Goth, Stellan Skarsgård, Christian Slater, Nicolas Bro, Charlotte Gainsbourg ja Connie Nielsen. Casper Sejersen

Kieltäytyminen haastatteluista ei estänyt ohjaajaa provosoimasta. Nymphomaniacin ensi-illassa Berliinin elokuvajuhlilla ohjaaja astui kameroiden eteen t-paidassa, jota koristivat Cannesin elokuvajuhlien palmunlehvä ja sen alla teksti: Persona Non Grata.

Viime vuonna porttikielto kumottiin. Monta vuotta työn alla ollut The House That Jack Built oli von Trierin paluulippu Cannesiin ja julkisuuteen.

Rikoksen elementit

Väkeä virtaa ulos Cannesin festivaalipalatsista aamupäivän aurinkoon. Käynnissä on The House That Jack Builtin lehdistönäytös, joka on monelle katsojalle liikaa. Elokuva-alan ammattilehti Variety raportoi paikan päältä, että yli sata median edustajaa kävelee ulos (siirryt toiseen palveluun) kesken näytöksen.

– Elokuva on iljettävä, yksi tuohtuneista toimittajista kommentoi lehdelle.

The House That Jack Built on elokuva sarjamurhaajasta, joka pitää itseään taiteilijana ja murhiaan taideteoksina. Se on haastava elokuva, josta jotain irti saadakseen täytyy olla valmis kestämään paljon.

Elokuva vie katsojansa kirjaimellisesti Helvettiin, jossa sarjamurhaaja Jack (Matt Dillon) tekee tiliä elämästään. Keskustelukumppanina on Danten _Helvetistä _tuttu opas Vergilius, jota näyttelee vastikään edesmennyt Bruno Ganz.

Lars von Trierin uusimmassa elokuvassa Matt Dillon esittää urastaan tiliä tekevää sarjamurhaajaa. Christian Geisnaes

Murhat ovat elokuvan ranka: viisi episodia toinen toistaan julmempaa, nihilististä väkivaltaa. Episodeissa muun muassa metsästetään lapsiperhettä ja silvotaan sinisilmäistä tyttöystävää.

– Noiden parin kohtauksen takia olin kieltäytyä Jackin roolista. Metsästyskohtaus oli niin raskas, että kuvattuamme sen menin kotiin ja itkin, Dillon kertoo.

– Mutta Lars on sellainen. Se on niin kuin hän sanoo Valtakunta-sarjansa lopputeksteissä: ei ole hyvää ilman pahaa.

Talo, jonka Lars rakensi

”Olen nähnyt kaiken,” hitaasti sokeutuva Selma Jezkova (Björk) laulaa junan rullatessa halki idyllisen maalaismaiseman yhdessä Dancer in the Dark -elokuvan musikaalikohtauksista.

Vuonna 2000 ensi-iltansa saanut musikaalielokuva toi von Trierille Cannesin Kultaisen palmun ja I’ve Seen it All -kappale Björkille hänen toistaiseksi ainoan Oscar-ehdokkuutensa.

Mutta koska kyseessä on Lars von Trier -elokuva, on hyväsydäminen Selma jo mainitussa kohtauksessa matkalla kohti elokuvan kylmäävää loppua.

Charlotte Gainsbourg ja Willem Dafoe olivat pääosissa vuonna 2009 ensi-iltansa saaneessa Antichristissa. Filmikamari

Isossa osassa von Trierin elokuvista naispuolinen päähenkilö joutuu kärsimään maailman pahuudesta. Ohjaajaa on syytetty sadistiksi ja naisvihaajaksi, vaikka toisaalta hän on kuvannut elokuviensa naiset usein lähes pyhimyksinä ja miehet hirviöinä.

Von Trierin elokuvat myös muistetaan erityisesti niiden pääosissa nähtävien näyttelijättärien roolisuorituksista. Breaking the Waves (1996) ei olisi sama ilman Emily Watsonin esittämää puhdassydämistä Bess McNeilliä eikä Dogville (2003) yhtään niin tehokas ilman yhden parhaista roolisuorituksistaan tekevää Nicole Kidmania. Eikä Dancer in the Dark niin pohjattoman musertava ilman Björkiä.

Tarinassa on kuitenkin myös toinen puoli. Björkin rooli Selmana on jäänyt hänen uransa ainoaksi elokuvarooliksi. 20 vuotta sitten huhuttin laulajan ja ohjaajan erimielisyyksistä, mutta #metoo-kampanjan myötä Björk on kertonut joutuneensa kuvauksissa ohjaajan ahdistelemaksi.

Von Trier on kiistänyt väitteet. Ohjaaja on myös haastatteluissa yrittänyt painaa villaisella (siirryt toiseen palveluun) syytökset yhtiökumppaninsa Peter Albæk Jensenin epäasiallisesta käytöksestä kaksikon perustamassa Zentropa-tuotantoyhtiössä. Von Trierin elokuvat tuottanutta Jenseniä on syytetty muun muassa firman työntekijöiden ja harjoittelijoiden koskettelusta (siirryt toiseen palveluun).

Guardian-lehden joulukuisessa haastattelussa von Trieriltä kysyttiin (siirryt toiseen palveluun) huhusta, jonka mukaan hän oli Dogvillen kuvauksissa riisunut itsensä alasti Nicole Kidmanin edessä.

– Nicole oli valmis tekemään lisää elokuvia kanssani eli ei se voinut häntä pahasti shokeerata, ohjaaja vastasi.

Nicole Kidman näytteli Dogvillen pääroolin. Rolf Konow

Jäljet johtavat sylttytehtaalle

The House That Jack Built on monta eri asiaa. Pinnalta se on inhottavuuteen asti realistinen kuvaus empatiaan kykenemättömän murhaajan elämästä. Pinnan alla se on tekijänsä näköinen essee ihmisen pahuudesta ja taiteen historiasta. Ja sitten se on vielä Lars von Trierin omaelämäkerta.

Viimeisin kalskahtaa tekotaiteelliselta ja teennäiseltä. Eihän von Trier sentään ole murhaaja. Silti juuri tätä näkökulmaa elokuva tyrkyttää suoltamalla viittauksia ohjaajan teoksiin, hänen uraansa ja hänen aloittamiinsa kohuihin.

Hirtehisimmässä kohtauksessa murhaaja palaa rikospaikalle pakkomielteisesti yhä uudestaan, koska hän on varma, että häneltä on jäänyt veritahra huomaamatta. Se on suora viittaus ohjaajan pakkomielleoireisiin.

Toisessa kohtauksessa Vergilius arvostelee Jackin tapaa kuvailla kertomustensa naishenkilöitä. Puheenvuoro kuulostaa tismalleen samalta kuin von Trierin elokuville suunnattu kritiikki.

Matt Dillon on von Trierin uusimman elokuvan nimiroolin Jack. Christian Geisnaes

Kun kysyn ohjaajalta onko hän Jack, hän hymähtää. Sitten hän sanoo olevansa Jackin kiltti puoli. Sellainen, joka ei tapa ketään.

– En ole väkivaltainen. Oikeastaan pelkään väkivaltaa todella paljon. Mutta mitä enemmän ihmiset tietävät, sitä vähemmän he pelkäävät. Uskon, että väkivalta kiehtoo meitä kaikkia. Meillä Tanskassa on esimerkiksi tv-kanava, joka näyttää pelkästään Hitleriä, von Trier sanoo ja naurahtaa.

Myös Matt Dillon puolustaa elokuvan julmuutta.

– Ymmärrän hyvin miksi se aiheuttaa pahaa oloa. Elokuva on järkyttävä. Sen on tarkoituskin olla sitä. Liian usein elokuvissa väkivalta esitetään tavalla, jossa joku henkilö räjähtää ja se on jotenkin hienoa. Tämän elokuvan kuvaama väkivalta on lähempänä sitä, mitä väkivalta oikeasti on.

Tanssi pimeässä

Sonning-palkinto on Tanskan suurin kulttuuripalkinto. Sen ovat saaneet muun muassa Sir Winston Churchill, kirjailija Simone de Beauvoir ja arkkitehti Alvar Aalto.

Palkittujen joukossa on myös kolme elokuvaohjaajaa: Ingmar Bergman, Michael Haneke - ja viime vuonna Lars von Trier.

Von Trierin palkintoperusteluissa hänen sanotaan edistäneen eurooppalaisen elokuvan kehitystä toimimalla kaukana valtavirtaelokuvien areenasta.

Sonning-palkinnon myötä ohjaaja astui ensimmäisen kerran kunnolla julkisuuteen sitten Melancholia-kohun. Videoidussa palkintohaastattelussa (siirryt toiseen palveluun) hän kertoo pyrkivänsä paranemaan kokonaan alkoholismistaan.

Edes Cannesissa hän ei vanhaan tapaansa lyö leikiksi puhuessaan ongelmastaan.

– En käytä alkoholia kuin Bukowski. Se on minulle enemmänkin lääkettä. Tarvitsen sitä, kun minua pelottaa ja minun täytyy työskennellä. Tänään olen juonut kaksi olutta, mutta en uskoakseni ole humalassa, ohjaaja toteaa ilmeisen vakavana.

Antichrist-elokuva sukelsi hahmojensa mielten synkkiin syvyyksiin. Filmikamari

Pelkoja tanskalaisella riittää. Hän matkustaa vain maata pitkin, koska pelkää lentämistä. Hän pelkää ahtaita paikkoja. Sosiaalisten tilanteiden pelko on estänyt häntä saapumasta kuvauksiin. Hän on sanonut pelkäävänsä kaikkea muuta paitsi ohjaamista.

Peloistaan huolimatta von Trier on elokuvissaan aina katsonut suoraan kohti mitä vaikeimpia aiheita: pahuutta, masennusta, addiktioita. Asioita, jotka ihmisessä ovat vialla.

The House That Jack Built on askel syvemmälle. Taide ja pahuus kulkevat rinta rinnan muun muassa Eugène Delacroix’n Dante ja Vergilius Helvetissä -maalauksen ja Bob Dylanin Subterranean Homesick Blues -videon toisinnoissa.

Koko elokuvan tunnelma on toivoton kuin joutsenlaulu. Cannesin esitysten jälkeen sitä verrattiin itsemurhaviestiin. Von Trier itse on sanonut, ettei hän jaksa tehdä ihan heti ainakaan pitkää elokuvaa.

– Seuraavaksi aion tehdä harjoitelmia, etydejä. Kymmenminuuttisia mustavalkoisia lyhytelokuvia pohjoismaisten näyttelijöiden kanssa. Ne tulevat olemaan kuin sormiharjoituksia, hän kertoi Sonning-palkintohaastattelussa.

Paluu rikospaikalle

Kaikista tempuistaan vanha vihtahousu ei ole päässyt. Lars von Trier päästää yhä suustaan sammakoita.

Niiden logiikka on tämä: Von Trier kertoo vitsin, jonka sitten heti peruu - vain voidakseen kumota perumisen taas uudella letkautuksella.

Kysyn von Trieriltä, mitä mieltä hän on siitä, että häntä kutsutaan naisvihaajaksi.

– Naisvihaajaksi? hän ihmettelee, niin kuin ei olisi kuullut sanaa koskaan ennen tai niin kuin ei olisi käsitellyt juuri samaa syytöstä uudessa elokuvassaan.

Von Trier hiljenee. Hän tuntuu miettivän pitkään. Sitten hän avaa suunsa.

– Vihaan äitiäni, hän naurahtaa.

– Tai en minä äitiäni vihaa... vaikka hän oli kyllä feministi... mutta ei se tietysti tee hänestä pahaa ihmistä...

Tämä vitsien ja niiden perumisten litania tuo mieleen Melancholian lehdistötilaisuuden ja ohjaajan onnettomat natsivitsit. Ehkä Lars von Trier on kuin onkin kuin Jack, eikä voi impulsseilleen mitään, edes lääkittynä.

Sitten von Trier vakavoituu. Hän kertoo saaneensa äitinsä aatteista paljon näköaloja elokuvilleen. Mutta myös jotain muuta.

– Äitini oli erittäin neuroottinen. Olen perinyt häneltä paljon sellaista. Jos kysyin häneltä, että kuolenko minä tänään, kuolenko minä tänään, hän vastasi vain, että ei sitä voi tietää.

Matt Dillon ja Uma Thurman. Christian Geisnaes

The House That Jack Built on elokuvateattereissa nyt.