Pian toisen maailmansodan jälkeen syntyneet ekonomistit oppivat yliopistokoulutuksessaan tuhahtelemaan niille, jotka epäilivät keynesiläisen suhdannepolitiikan järkevyyttä ja varoittelivat elvytyksen aiheuttamasta julkisen velan ylenpalttisesta kasvusta. Oli suorastaan vanhanaikaista kamreerimeininkiä olla kannattamatta reipasta elvytystä taantumien aikana.

Samojen vuosikymmenten poliittiset päättäjät tottuivat 1960- ja 1970-luvulla ajatukseen, jonka mukaan hyvinvointipalvelujen luominen on aina rahoitettavissa ja uudistukset vain hyvästä tahdosta kiinni. Kun peruskoulut, terveyskeskukset ja kansaneläkkeet luotiin, oltiin paljon nykyistä köyhempiä mutta kukaan ei niuhottanut kestävyysvajeesta.

Suomessa on sitä paitsi kautta vuosien ajateltu, että maamme talouskasvu ja työllisyys – ja sitä kautta julkistalouden tasapaino – riippuvat ensisijaisesti vientikysynnästä. Kun vienti vetää, talouspolitiikka voi olla huoletonta.

Nämä oman aikansa peukalosäännöt ja asenteet olivat aivan päteviä ja järkeviä – tuolloin. Nyt näemme, miten selvästi ne kaikki perustuivat oman aikansa väestörakenteeseen ja väestön kehitystrendeihin. Suomen työvoima kasvoi reippaasti aina noin vuoteen 2010 asti. Samalla huoltosuhde säilyi siedettävällä tasolla, eli noin 50 lasta ja vanhusta sataa aktiivi-ikäistä kohti. Koska työvoima kasvoi noin prosentin vuodessa, parin prosentin tuottavuuskasvu merkitsi noin kolmen prosentin bkt-trendikasvua.

Nyt työvoiman kasvu on loppunut, sillä oletuksella, etteivät maahanmuuttoliikkeet pysyvästi kiihdy aivan toiselle tasolle. Ero nollan ja yhden prosentin työvoimakasvun välillä voi tuntua pieneltä, mutta seuraukset ovat suuria, varsinkin kun samalla elinikä pitenee roimasti.

Ja vaikka demografia ei tietenkään selitä kaikkea, se selittää yllättävän paljon ja pakottaa tarkistamaan yllä mainittuja peukalosääntöjä.

Keynesiläinen kysynnän säätely eli lamakausien ”elvytys” ei nimittäin ole enää lainkaan niin huoletonta kuin aikaisemmin, kun edessä on paheneva huoltosuhde. Trendikasvu on vastaisuudessa hitaampaa, ja juuri tällä ja ensi vuosikymmenellä julkistalous heikkenee joka vuosi vaikka eduskunta ei uusia hyvinvointivastuita säätäisikään.

Ja vaikka huoltosuhde ei vielä ole heikentynyt kovin paljon, ikärakenteen muutos puristaa finanssipolitiikan vapausasteet ikävän vähäisiksi. Vaikka valtiovarainministeriön ja Suomen Pankin ekonomistit kuinka yrittäisivät, heidän on vaikea laskea tulevaisuudenuria, jotka perustuisivat nykyistä reippaampaan finanssipoliittiseen elvytykseen ja samalla sisältäisivät paluun julkistalouden tasapainoon.

Kritisoin itsekin 1990-luvun laman aikana ”elvytykseen ei ole varaa” -väitteitä, mutta nykyisessä taantumassa siihen ei todellakaan näytä olevan varaa. 1990-luvullahan nähtiin vielä 6 prosentin vuotuista talouskasvua laman hellitettyä. Se todella lääkitsi heikentynyttä julkistaloutta, mutta nyt ei yksikään järkevä päättäjä enää rakentaisi talouspolitiikan strategiaa näin kovan kasvuvauhdin varaan.

Samasta syystä joudutaan Arkadianmäellä opettelemaan aivan uutta suhtautumista hyvinvointipalvelujen lisäämiseen. Vaikka olemme paljon vauraampia kuin 1960-luvulla, julkispalvelujen työvoimakustannukset ovat nousseet yleisen tuottavuuden nousun eli elintason nousun mukana. Ja koska hoivapalvelujen käyttäjiä on suhteessa enemmän kuin ennen, julkistalous heikkenee suuremmasta tulotasostamme huolimatta.

Vientikysynnän ensisijaisuus talouskasvun määrittäjänä ei ole sekään yhtä itsestään selvää kuin ennen, ainakin jos on tarkoitus ymmärtää juuri viime vuosien heikkoa talouskehitystä. Suomen talous on vieläkin vuoden 2007 tason alapuolella, ja vaihtotaseemme on heikentynyt selvästi.

Suomalaiset ovat laajasti panneet kaikki nämä vaikeudet teollisuuden ja Nokian kriisin piikkiin, ja niillä ne tietysti merkittävältä osin selittyvätkin. Mutta heikossa työllisyyskehityksessä näkyy jo myös työvoiman kasvun loppuminen. Suomen ja Ruotsin työllisyyskäyrät alkoivat erkaantua toisistaan oikeastaan vasta siinä vaiheessa kun suuret ikäluokkamme alkoivat rynnätä eläkkeelle ja työikäisen väestömme määrä kääntyi laskuun.

Tarjontatekijät lymyävät siis jo nytkin osittain taustalla talouskuvamme synkkyydessä. Tästä kirjoittavat kiinnostavasti myös tutkijat Risto Vaittinen ja Reijo Vanne tuoreessa Kansantaloudellisessa aikakauskirjassa (3/2015). He osoittavat muun muassa, että vaihtotaseemme heikkeneminen voidaan niin ikään osittain selittää ikärakenteen muutoksilla. Eri ikäluokat kuluttavat ja säästävät eri tavoin, ja koko kansantalouden dynamiikka riippuukin ikäluokkien osuuksista.

Väestömuutokset eivät tietenkään rajoitu Suomeen. Koko Eurooppa vanhenee, ja eurooppalaiset eläke- ja hyvinvointijärjestelmät kriisiytyvät nekin vääjäämättä. Talousteoreetikot keskustelevat jopa sellaisesta mahdollisuudesta, että pienenevän työikäisen väestön oloissa olemme pitkäksi aikaa tuomittuja nollakoron ja alhaisen inflaation maailmaan.

Suomalaisesta näkökulmasta Japani näyttää ikävältä esikuvalta, jossa työvoima ei ole kasvanut pitkään aikaan – ja kansantalous ei ole kasvanut vuosikymmeniin. Peukalosäännöt murtuvat ja uusia toimintatapoja hapuillaan.

Kirjoittaja Juhana Vartiainen on kokoomuksen kansanedustaja.