Det finns värdekonflikter i vårt samhälle som inte kan tryckas ned utan kostnader. Det har vi sett på senare år. I stället behövs en öppen debatt där argument bemöts. Hittills har vi i Sverige inte utmärkt oss som särskilt duktiga på det området.

I höstas undersökte opinionsinstitutet Demoskop den svenska åsiktskorridoren (14 september 2015). Vilka vågar inte prata om vad de faktiskt tycker? Vilka pratar mer än gärna? Människor fick bland annat frågan om de kände att de kunde prata uppriktigt om politik och samhällsfrågor med personer de inte känner så väl. I särklass mest bekväma med det var socialister följt av socialliberaler och socialdemokrater. De som kände sig mest obekväma var nationalister, följt av konservativa och liberaler. Kort kan man säga att de som tillhör vänstern är mest benägna att tala öppet om sina åsikter. En annan skillnad som framkom i Demoskops undersökning är vilka ämnen där folk känner sig mest bekväma att lufta sina åsikter. De som tycker att jämställdhet är den viktigaste frågan är i särklass mest bekväma att prata öppet om det. De som anser att invandring, skatter, lag och ordning eller försvarsfrågor är viktigast är minst benägna att tala uppriktigt om det.

En meningsmotståndare? (Medeltida kyrkomålning av Satan som antikrist.)

Konsekvenserna blir givetvis att det offentliga samtalet snedvrids så att vissa åsikter framstår som mer utbredda än de i realiteten är, medan åsikter som relativt många hyser framstår som marginella. När glappet mellan åsikterna som "tillåts" i offentligheten och dem som omfattas av befolkningen blir för stort blir det problematiskt – i och med att kostnaden för att uttrycka åsikter som många i realiteten hyser upplevs som väldigt stor.