I "Läsarna berättar: Ur verkliga livet" avslöjar 52-åriga Hanna hur det var att leva inom Jehovas vittnen och hur hon bröt sig fri.

Jag är uppväxt som medlem i Jehovas vittnen. Som barn upplevde jag det som kravlöst och jag tyckte om den fina gemenskapen.

Vi firade varken jul eller födelsedagar, och jag minns att jag alltid tyckte att julen såg så mysig ut och undrade varför vi inte kunde ha fina ljus och adventsljusstake.

I skolan när de andra barnen julpysslade gjorde jag andra saker, och om jag någon gång gjorde något med jultema gav jag det till någon kompis som fick ta hem det. Efter jullovet, när mina kompisar berättade om sina julklappar, kände jag mig utanför.

Jag saknade också att fira födelsedag, jag ville också ha min speciella dag, då jag fick uppmärksamhet.

LÄS OCKSÅ: Sarahs mamma blev dement vid 55

Medlemmar i Jehovas vittnen följde med på dejter

I tonåren när mina väninnor började dejta var jag avundsjuk på det där härliga pirret som de berättade om. Jag ville ju också ha någon att hålla i handen och göra saker tillsammans med.

Att vara nära en annan person är ju ett viktigt sätt att upptäcka sig själv, men allt det gick jag miste om. För mig blev det mer och mer kravfyllt, eftersom man förväntas gifta sig med den man dejtar. Att träffas på tu man hand med en man var uteslutet, vi hade alltid våra "förkläden", andra församlingsmedlemmar, med oss, som höll koll på att man inte blev för närgången. Den enda jag dejtade var mannen jag gifte mig med. Han var förstås också medlem och vi var som kompisar. Jag tänkte att känslorna skulle komma efterhand och det var ju inte så att killarna stod i kö. Det var han eller ingen, kände jag, för jag ville inte vara själv resten av livet. Dessutom ville jag så gärna ha sex.

Mina tvivel blev hela tiden fler. Jag trodde inte längre på att det fanns en Gud

Men de där riktiga känslorna, som får ens inre att pirra, uteblev. När jag var 28 år fick vi vårt första barn, och sex år senare kom det andra barnet. Då började jag tappa tron, eftersom barnen blev min mittpunkt i livet. Jag tänkte mycket på det här med att man inom Jehovas vittnen är emot blodtransfusion. Tänk om mina barn skulle bli allvarligt sjuka och behöva blod. Jag har ju satt dem till livet och måste göra allt jag kan för att de ska må bra och vara friska.

Läsarna berättar Varje människa bär på en historia. Vi vill höra din historia. Du kan berätta om vad som helst, om ett förhållande som inte riktigt blivit som du hoppats, om hur sjukdomen förändrat livet, om dina möten med det övernaturliga, om dagen du hade änglavakt, om kärlek och otrohet, kanske om den bästa dagen i ditt liv när det där speciella hände. Och det behöver heller inte vara så där väldigt speciellt, kanske bara en liten solskenshistoria om hur ni möttes en gång eller om den där härliga semestern, eller mötet ni aldrig glömmer. Du får naturligtvis vara helt anonym. Men vi behöver ändå ditt namn och ett telefonnummer för att kunna nå dig. Det kommer dock aldrig att visas för någon annan. Skriv till oss på adressen: Läsarberättelser Söndag, Expressen 105 16 STOCKHOLM Vill du skicka ett mejl så går det också bra. Du kan skriva till: lasarberattelser @expressen.se

Mina tvivel blev hela tiden fler. Jag trodde inte längre på att det fanns en Gud, hur kunde en Gud finnas och vara god, när världen såg ut som skit och folk behandlade varandra illa? Vilken sadistisk jävel är inte denna Gud, tänkte jag.

På mötena satt jag hellre utanför rummet och tog hand om barnen. Jag vågade förstås aldrig berätta om mina tvivel för andra. Jag hade skuldkänslor och undrade vad det var för fel på mig som inte mådde bra i det här längre, varför var jag så konstig?

LÄS OCKSÅ: Christina, 52, lever med dolda sjukdomen fibromyalgi

Drabbades av självmordstankar

Till och med att be kändes jobbigt och blev som en börda när jag kände mig som en hycklare. Det blev en stor inre konflikt som var väldigt jobbig att bära. Men börjar man prata om sina tvivel så tycker församlingen att man ska studera Bibeln. Så gick jag omkring och låtsades och bar det här tunga inom mig som var förödande för min självkänsla. Att hela tiden försöka vara den perfekta goda människan gav mig bara dåligt samvete. Efter att ha blivit utbränd hamnade jag vid ett vägskäl och fick självmordstankar, jag planerade till och med att hoppa framför ett tåg. Men vad skulle hända med mina barn om jag tog livet av mig? Jag är skyldig att låta dem leva utan det kaos jag så länge själv levt med.

Jag insåg att jag måste lämna, och jag visste att det skulle kosta på. Jag lämnade min man samtidigt för jag var inte lycklig i äktenskapet, och jag ville älska på riktigt. Så jag var otrogen, det blev mitt sätt att klippa av bandet till min man och församlingen. Så fort jag hade gjort det berättade jag för de äldste, jag förklarade att jag varit med en annan man och att jag inte ångrade det.

LÄS OCKSÅ: Liza, 37, blev svårt sjuk efter förlossningen – höll på att dö av sepsis

Blev utesluten ur Jehovas vittnen: "Aldrig ångrat mig"

Jag fick en vecka på mig att fundera över mitt beslut, som jag stod fast vid. Sedan var jag utesluten och det blev tyst. Vänner försvann en efter en, de slutade att hälsa när vi möttes på gatan. En gång när jag gick i ett köpcentrum kom min mamma gåendes mot mig, men hon bara gick förbi. Hon kunde inte där, bland folk, hälsa på mig eller prata med mig. Hade hon kommit fram och slagit mig hade jag blivit mindre chockad. Hon har burit mig och fött mig, betyder inte det mer än vad några gubbar bestämmer om hur hon ska leva?

Ensamheten i början var förlamande och jag kände mig osynlig och betydelselös, men jag har börjat bygga upp en ny vänkrets. De vänner jag har i dag har tagit in mig i sina liv och de älskar mig precis som jag är. Inom Jehovas fick jag höra att de andra, som inte tror, är onda och själviska, men det stämmer inte. Det finns ännu mer godhet utanför än vad det fanns innanför. Det är inget fel på människorna inom Jehovas, där finns många jättefina människor, men organisationen är jag starkt kritisk mot.

Kärleken jag känner nu med mina nya vänner är kravlös och förlösande, och jag har aldrig ångrat att jag bytte sida.

Berättat av Hanna, 52.