Möta människor med rättshaveristiskt beteende är skriven av Jakob Carlander och Andreas Svensson. Den riktar sig till yrkesverksamma inom bland annat offentlig sektor och fungerar som en handbok i hur man bemöter människor med ett rättshaveristiskt beteende.

Ett karaktäristiskt drag hos en rättshaverist är att de aldrig ger sig. Kanske har de nån gång i begynnelsen blivit illa behandlade eller de förlorat en strid mot en myndighet eller liknande. Krisen och oförmågan att gå vidare har sedan urartat där de fortsätter kämpa och driva juridiska processer bortom alla rimliga gränser. Det är inte ovanligt att de överklagar alla tänkbara instanser, ibland ända upp till Europadomstolen. Rättshaveristen kan lägga hela sin vakna tid på kampen på upprättelse, vilket kan bli en plåga för handläggare då det tar mycket tid och resurser när de får ständiga mail, brev och telefonsamtal, hot, anklagelser, anmälningar och inspelade samtal. Rättshaveristen har en stark misstänksamhet mot myndigheter och har ofta mist sin verklighetsförankring.

I boken ges handfasta tips på hur man kan bemöta dessa personer och därmed minska det rättshaveristiska beteendet. Den tar också upp gränssättning, ger information om bra rutiner och vilka lagar som gäller i olika situationer.

Trots den är skriven som torr faktalitteratur så har den ändå ett högt underhållningsvärde. Nästan så boken blir ännu bättre just därför. Själv har jag varit aktiv i olika grupper på internet där man roat sig med att posta rättshaveristiska händelser, allt från arga blogginlägg, bilder på handskrivna lappar med versaler i olika färger och till kreativa kollage med rättshaveristiska budskap.

Möta människor med rättshaveristiskt beteende innehåller väldigt mycket bra inspirationsmaterial, som också passar bra in i vår rättshaveristiska grupp. Kompakta faktamässiga texter varvas med konkreta fall där de på ett pedagogiskt sätt försöker beskriva hur ett rättshaveristiskt beteende kan tas i uttryck. Jag fotade av ett citat på en av sidorna och publicerade det i gruppen på internet:

Några timmar senare hade jag fått en kommentar under bilden där det stod ”spontant så tror jag på Mannen”.

Det finns ingen entydig bild om vad som är rättshaverism. Jakob Carlander förtydligar att det inte är samma sak som att kämpa för sin rätt, kritisera orättvisor, stå på sig och överklaga beslut.

Kommentaren under mitt inlägg gjorde att jag plötsligt blev osäker på vilken sida mannen befann sig på, men spontant säger min magkänsla att mannen med vindkraftverken ändå är nån slags rättshaverist. Svårt att sätta ord på exakt varför, men kanske pga misstänksamheten och intensiteten i form av ”mailbombning”. Men det största varningsklockan är nog de hemmagjorda mätningarna. Egentligen borde det ses som något positivt med hemmagjort granskande, med tanke på att en enskild försöker syna något större. Men av någon anledning uppfattar jag inte inte så.

Jag har också haft problem med myndigheter och var heller inte helt tvärsäker vilken sida om gränsen jag befann mig på i somras, då jag satt ensam i en campingstuga i skogen och krigade mot A-kassans beslut om återkrav, där jag ägnade hela dagarna och åt att ringa och spela in samtal med myndighetspersoner för att samla bevis på hur ruttet hela A-kassesystemet är.

Det påstås att det rättshaveristiska beteendet har ökat de sista decennierna. Jakob Carlander nämner teorier som menar att allt längre och komplicerade handläggningstider är en bidragande faktor.

Min myndighetskonflikt började sommaren 2015. Jag hade hoppat på ett uppdrag under samma period som jag fick arbetslöshetsersättning från A-kassan. Det gick inte att få ut min ersättningen för mitt arbete på något annat sätt än genom faktura och eftersom jag inte hade någon egen firma så tog jag kontakt med ett faktureringsbolag, som fakturerar åt en och sedan räknar om det och betalar ut en summa i form av lön. Jag bävade för att rapportera in till A-kassan eftersom jag hade hört att deras system får tuppjuck om man går utanför deras mall, där de vill att man antingen ska jobba heltid eller vara arbetslös på heltid. Men gjorde så gott jag kunde för att rapportera korrekt i kassakorten. Tiden som uppdraget gällde motsvarade ungefär 1-2 veckor arbetad tid.

Snart började A-kassans brev om kompletteringar. Jag skulle skicka in fler papper och de ville att jag skulle svara på ett antal frågor. Jag förstod inte syftet med frågorna men fyllde i svaren. Ännu mer kompletteringar och frågor. Jag började bli less och ångrade att jag överhuvudtaget tagit på mig uppdraget, att är det så här mycket arbete är det inte värt. Svarade på fler frågor.

De började gräva och upptäckte att jag satt med i styrelsen på en ekonomisk förening. Ärendet växte. Jag svarade på frågor och fick ännu mer frågor. Ännu fler papper som skulle skickas in. Månaderna gick och det låg hela tiden i bakgrunden som ett orosmoment. Ville helst ägna mig åt papper och myndigheter så lite som möjligt, som en gammal matlåda som man låter bli att öppna. Läste något om återkrav, vilket blev en ytterligare stress. Däremot tog jag det inte så hårt eftersom mina kompisar lugnade mig med att säga ”A-kassan hotar hela tiden med återkrav, det är ingenting att bry sig om!”.

Den ekonomiska föreningen jag var med i är förlaget Bokbål förlag. På våren 2016 fick jag ett brev från min handläggare där de anser att förlaget är ett företag med vinstsyfte och att jag riskerar att bli återbetalningsskyldig 150 000 kr. För mig som vet att vi inte dragit in en krona på alla våra tio år kändes det helt absurt.

Innan de fattar sitt slutgiltiga beslut så skulle jag svara på några frågor och fylla i ett papper. Jag hade ingen aning om det ena eller andra svaret skulle vara till min hjälp eller om det kunde användas i syfte att fälla mig. Kände mig så otrolig liten och hjälplös i jämfört med dom. Nästa dag sjukskrev jag mig och kontaktade en jurist.

Trots att jag inte vann fallet så kan jag säga att en juridisk hjälp var värt varenda krona. Bara vetskapen om att ha en person med tyngd som håller en i handen och står på ens sida gör stor skillnad. Min kompis berättade att hon utvecklade mor-dotter-känslor för sin jurist, att hon hade en person som tog hand om henne, att hon fick en mamma som hon själv aldrig haft. Det är också så otroligt ångestbefriande att slippa tänka på hela fallet, bara den ångestreduceringen är värt åtminstone en del av pengarna jag la ut. Juristen anlitades via en advokatfirma i stan och vi bestämde tiden i förväg så att man vet hur mycket det kommer att kosta i slutändan. I mitt fall hade vi avtalat att juristen skulle lägga 5 timmar på mitt ärende.

En annan sak som talar för anlita en jurist är att efter handläggaren tagit det slutgiltiga beslutet så är det nästan omöjligt att vända. Vad jag förstår utifrån en privat myndighetskälla, är att först överväger handläggaren fram och tillbaka vilket beslut som ska tas, när man väl har bestämt sig så använder man alla lagar och paragrafer för att göra beslutet helt orubbligt. Därför kan det vara värt att lägga extra krut innan beslutet är fattat.

När jag lämnat in juristens spökskrivna brev med tillhörande bilagor till min handläggare så kände jag mig väldigt lättad. Att det värsta var över och snart skulle alltihop få ett slut och jag skulle aldrig mer behöva ha med A-kassan att göra. Men istället fick jag hem ett brev från A-kassan där jag skulle svara på ännu fler frågor. Den här gången gällde det inte förlaget, utan ärendet hade växt och blivit ännu större. De hade gått in på min blogg och skulle utreda om jag verkligen stått till arbetsmarknadens förfogande eftersom jag gjort saker på min fritid i allt för stor omfattning. Det var allt från dansuppträdanden, medverkande i olika festivaler, bloggande och övrigt skrivande, som de ansåg som ett problem.

Det fanns inga pengar till att ta ännu mer juridisk hjälp och jag förstod att från och med nu måste jag driva processen på egen hand. Ärendet hade pågått i snart ett år och jag insåg att det kommer hålla på i all evighet. För att stå ut med den tanken var jag tvungen att göra om ärendet till mitt fritidsintresse.

Mitt mål från och med nu var att bli så jobbig som möjlig att ha och göra med. Jag tänkte att vill dom hålla på med den här skiten så ska dom få göra det med råge. I mitt försvarsbrev försökte jag skriva så långt som möjligt för att överösa dom med arbete. Har dom tagit upp min tid så jag jag ta upp deras. När jag skulle skicka ett meddelande så lät jag bli att skriva två frågor i samma brev, utan skrev en fråga och väntade på svar och sedan när jag fått mitt svar så skickade jag ett nytt meddelande med nästa fråga.

Nu i efterhand inser jag att mina arbetsbelastande insatser knappt haft nån betydelse i det stora hela. Jag har tappat räkningen på hur många handläggare jag haft, med beslut och omprövningar som bollas hela vägen upp till A-kassans styrelse. Beslutet består också av flera olika beslut som hänger ihop, varav ett av dessa är uppe hos Förvaltningsrätten, en process som brukar ta ca 6 månader. När Förvaltningsrätten gått igenom fallet bollas det tillbaks till A-kassan som då kan utifrån det beslutet fatta beslut i de övriga besluten.

Ärendet pågår fortfarande och eventuellt kommer jag överklaga till nästa instans som är Kammarrätten. Det får framtiden utvisa.

Mitt försvarsbrev till A-kassan publicerades också på min blogg. Mest som en markering att kommunikationen med A-kassan också blivit en del av min egen verksamhet. Men också som ett slags subtilt hot om att från och med nu kommer allt de ni skriver bli konst och dras ut i det offentliga, en rättshaveristisk strategi som Jakob Carlander också tar upp i sin bok:

En positiv sak som hände ungefär samtidigt var att jag lyckats få en praktik på en konstförening i en ort utanför Söderhamn. Jag hade ingen anknytning till stället och det kändes spännande att se något helt nytt. Trots att det var en avfolkningsort så hade kommunen lyckats få till en bostadsbrist, så lösningen blev att bo i en campingstuga. Det var så skönt att flytta iväg och bara fly all myndighetsångest. Mina dagar gick ut på att utforska närområdet, gå ut i skogen och plocka harsyra och smyga in i övergivna industribyggnader.

Efter några veckor kom det slutgiltiga beskedet. Jag satt i det allmänna campingköket och hade en kompis i luren medan jag öppnade brevet. De hade kommit fram till att jag var företagare på två grunder. Förlaget menar de är ett företag med vinstsyfte och utöver det är jag även bloggare, artist, författare och konstnär. Jag skulle inte haft rätt till ersättning och skulle därför betala tillbaka hela summan på drygt 150 000 kr.

Man har rätt att ompröva A-kassans beslut och det ska göras inom två månader. Då ska man skriva och förklara varför man anser att deras beslut är felaktigt.

Rättshaveristen har en hög benägenhet att vända sig till ”folkets domstol”. Enligt Jakob Carlander vänder de sig ofta till media och gillar att se sina egna ord i tryck. Som yrkesverksam inom olika myndigheter och förvaltningar ger Jakob Carlander rådet att våga svara tydligt och skydda sekretessbelagda behandlingar. Samtidigt förtydligar boken Möta människor med rättshaveristiskt beteende att det är en rättighet att kalla till TV och media, något som man absolut inte får motsätta sig.

Jag var alldeles för fåfäng för att kontakta media, bland annat för att min kompis varnat mig för att ”det kommer bara bli ännu en dussinartikel som ligger och skvalpar ute på nätet, i stil med ”Agneta – födde upp katter, fick betala tillbaka 7000 kronor till försäkringskassan” och sen en bild på dig när du ser sur ut!”.

Istället började jag blogga om hela situationen. På något vis kände det inte lika rättshaveristiskt, även om bloggar och sociala medier sägs vara en bidragande orsak till att rättshaverismen ökat de senaste decennierna. Min reaktion på A-kassans beslut blommade också ut i nåt slags arbetsklasshat. Mest för att jag kände mig sviken av facket då de inte bistod med rättshjälp eftersom deras rättshjälp endast gäller arbetare. Jag tyckte att arbetarklassen var ett gäng odugliga idioter som inte vet något om livet och som aldrig behövt anstränga sig ett skit. Att de är nån slags sammansvärjad Bilderberggrupp där de skyddar varandra och har rättigheter och trygghet som vi andra aldrig kommer i närheten av. Hittade ett gammalt dagboksinlägg från den här tidsperioden:

Jag blir så jävla förbannad. Lyssnar på detta klipp då en stackars arbetare blev sparkad på felaktiga grunder och anklagad för att ha tagit saker från arbetsplatsen. Arbetsgivaren hade övervakat via kamera olagligt vilket kränkte henne enormt. Hon hade inte skrivit på något papper på anställning, men eftersom hon har facket i ryggen fixade dom allting åt henne. Hon kunde sitta hemma i sin soffa och se på TV medan facket drev allt det rättsliga, skötte all kontakt med arbetsgivare + alla advokater som hon fick. Hon fick skadestånd på 400 000 kr vilket gjorde att företaget hon jobbade på gick i konkurs. Hon tyckte hon var värd alla dom där pengarna eftersom lidandet under rättsprocessen var så stor (hon har ju inte ens behövt driva den??).

Åh gud ska sluta skriva nu innan folk tror att jag är centerpartist.

Hur mycket rättshjälp facket ger i tvister med A-kassan kan skilja sig mellan olika förbund och det beslutas i styrelsen. Vårdförbundet ger t ex ingen rättshjälp och den som är generösast med rättshjälp är Unionen, som t o m hjälper till att skriva brev till omprövningar. LO ger rättshjälp i tvister med A-kassan eftersom de tillhör samma organisation, då de fackliga ombudsmännen kan hålla en direkt kommunikation med A-kassans handläggare.

Personligen kan jag tycka att det borde ligga i fackets intresse att de arbetslösa får de bättre, eftersom det försvårar förhandlingsmöjligheterna för facket om de arbetssökande blir allt för desperata i jakten på ett jobb.

Även om jag aldrig gick till media så tror jag att jag undermedvetet hoppades på att någon journalist skulle hitta åt mina blogginlägg om A-kassan. På så vis kände det mindre rättshaveristiskt om de bara ”råkat” höra av sig. Jag vet faktiskt att två av mina kompisar tipsat media om min grej, men inget ledde till något napp. Vad jag förstår så ansåg de att även om fallet kanske är intressant, så är det alldeles för stort och komplicerat ämne, att ingen journalist i världen har tid och möjlighet att ta sig an det här.

När jag insåg det här bestämde jag mig för att bli min egen journalist. Jag såg framför mig en hemmagjord Kalla fakta-granskning i videobloggstil. Men hjälp av en dator med webcam och en telefon i högtalarläge började arbetet.

Det var extremt ångestreducerande att sitta och spela in myndighetssamtal. Det var många samtal som måste ringas och det blev mindre gruvsamt när det fanns ett högre syfte. Att skriva en omprövning är ingen enkel sak, särskilt inte när man är helt grön på juridik. Som att spela kort där den ena inte vet spelreglerna och sitter och försöker gissa och hela tiden så förlorar mot den andra som är insatt. Att spela in telefonsamtalen gav nån slags känsla av makt.

I efterhand har jag fått frågan hur jag orkade driva den här processen och samtidigt göra göra det till konstnärligt arbete. Ärligt talat vet jag inte om kombinationen var så lyckad. Praktikplatsen jag skulle jobba på hade ett väldigt ojämnt arbetstempo där det under vissa perioder fanns ganska lite att göra. Arbetet var dessutom mest under eget ansvar, vilket gjorde att jag mest blev hemma i stugan.

Mina dagar gick ut på att ringa myndigheter, på kvällen satt jag och googlade och tänkte på myndigheter och på natten så drömde jag om myndigheter. Den enda egentliga avkopplingen jag hade var några gamla säsonger av Arkiv X som jag hade laddat hem.

Det har diskuterats om psykiska funktionshinder kan bidra till att utveckla rättshaveristiskt beteende. Den mest problematiska kategorin är rättshaverister med vanföreställningssyndrom, där man kan få för sig att man är utsatt exempelvis strålning, där staten och myndigheter är en del av en konspiration.

Jakob Carlander nämner även asperger, bland annat för att de ofta utvecklar specialintressen. Jag har varken asperger eller någon annan diagnos, men har en tendens att gräva ner mig fullständigt i ett ämne.

Jag minns att min kompis ringde och kollade hur jag mådde. Jag var helt upprörd och började berätta om det ena och det andra jag hittat med A-kassan. Kompisen blev orolig eftersom han tyckte att jag började bli rättshaverist på riktigt, att jag borde göra något annat, typ gå ut och dricka mig full eller något.

Problemet var bara att jag knappt kände någon på orten. Jag visste inte vad jag skulle göra istället, så myndigheter var det enda sättet att fylla tiden. Dessutom hade fiskmåsarna precis fått ungar, så varje gång man försökte gå in till samhället så blev man attackerad av aggressiva måsar.

I mitt journalistiska arbete hade nån slags idé av att försöka avslöja sanningen om hur allting egentligen ligger till. Ute på nätet finns många sorgliga historier där människor drabbats väldigt hårt av A-kassans beslut. Det finns mycket att säga om A-kassan. En sak är att deltids- och extraarbete snarare utgör ett problem än att vara till nytta i deras system. Dels leder det till att man förlorar A-kassedagar, men också för att man riskerar man att hamna i ett besvärligt pappersarbete. Deras regler är heller inte särskilt intuitiva, där folk med hög rättskänsla ändå riskerar att göra stora fel. Även om vissa personer kan tyckas varit lite väl slarviga, så tycker jag ändå inte att konsekvenserna står i proportion till de fel de faktiskt har gjort.

Under den här tiden försökte jag maila flera av personerna som jag hittade på internet, men fick inget svar. Däremot blev jag själv kontaktad av en person som hamnat i tvist med Försäkringskassan, där han hade som strategi att blogga om hur han svalt sig själv till döds i protest mot myndigheternas felaktiga beslut. Enligt Jakob Carlander är det vanligt att man börjar ta kontakt med andra och i vissa fall försöka driva deras tvister. Jag kan tycka att det kan bli motsägelsefullt att man blir mer rättshaveristisk när man tar kontakt med andra, då det kan börja likna nån form av organisering. En rättshaverist kännetecknas just för att den är ensam i sin kamp.

Jag upptäckte ganska snart hur svårt det är att ”avslöja något” eftersom A-kassan publicerar det mesta fritt tillgängligt på IAF:s hemsida. Där kan man läsa rapporter och liknande. Det här gjorde allting nästan ännu deppigare, att de bara kan vara helt öppna med hur eländigt allting är, men att ingen bryr sig.

När A-kassan skickade ut ett brev att ärendet har överlämnats till Polismyndigheten för utredning om eventuellt brott, var det inte längre roligt. Sökte på internet och läste något om att bidragsbrott kan leda till fängelse. I brevet till Polisen stod det formulerat ”Detta har inneburit vinning för Magdalena Nordin medan Lärarnas A-kassa har lidit motsvarande skada”.

Av nån dum anledning hade jag samtidigt fått för mig att börja läsa boken Möta människor med rättshaveristiskt beteende. Hade inte läst den innan utan hade bara sett att den fått bra kritik. Egentligen var den tänkt som ren underhållning, men ganska snart märkte jag att beskrivningarna stämde in på mig.

Jag satt alltså i en stuga i skogen, där hela mitt liv kretsade kring kampen att få rätt och med en dator full med inspelade myndighetssamtal. Förutom skuldsatt och kriminell var jag också rättshaverist. Jag försökte trösta mig med att en rättshaveristen ofta har en så stor samling inspelningar att det är omöjligt att göra nåt vettigt av den eftersom dokumentationen helt kaotisk och vildvuxen. Fast egentligen är jag tveksam om det har att göra med att jag är mindre rättshaveristisk, utan kan lika gärna bero på att jag har erfarenhet av att klippa film och vet hur materialet ska organiseras.

Fortsatta samtal gick inte lika lätt. Samtidigt ville jag inte ge upp. Jag skämdes när jag såg mig själv i webcamfönstret i datorn. Tänkte att det skulle vara så otroligt pinsamt om de visste vad jag höll på med. Var livrädd att handläggarna skulle höra att jag hade telefonen i högtalarläge, att de redan skulle ha förstått allt! Det blev inte lättare när jag märkte att handläggarna använde sig av de strategier som Jakob Carlander tar upp i boken, i sitt bemötande mot mig.

Det enda som jag var stolt över, var att jag aldrig hade för avsikt att sätta dit enskilda handläggare. Det är annars en vanlig sak bland rättshaverister. Men i mitt fall tror jag det snarare har att göra med min ideologiska övertygelse att jag vill komma åt systemet i sin helhet, istället för att inrikta sig på enskilda individer.

Rättshaveristen har ofta en skev världsbild som skiljer sig från verkligheten. Till en början kan rättshaveristen få stort stöd av sin omgivning, men allt eftersom tröttnar de och droppar av och personen blir allt mer isolerad i sin kamp. De kan också ha föreställningen att om man tagit del av berättelsen så står man automatiskt på deras sida. Jag har fått stor uppbackning av min omgivning under hela den här processen, att de tycker beslutet är fel på alla sätt och vis.

När man kommunicerar med myndigheter under lång tid så börjar man till slut köpa deras argument, att allt de säger är helt självklart och logiskt och att mina fel står i proportion till konsekvenserna som blev. Varje gång jag läste igenom något beslut eller brev från A-kassan spred sig en panik att bli avslöjad, att om omgivningen kände till hela historien så skulle de vända mig ryggen.

Att när jag försöker dra ut fallet i ljuset så skulle jag uppfattas ungefär som Agent Nygren. Som t ex då han skriver ett blogginlägg då han vill klargöra att Kammaråklagarens beslut är felaktigt, då det inte var fråga om en mordbrand när han kastade in en brinnande papperstuss i brevinkastet, utan att han endast ville skrämmas och för att de skulle öppna dörren och komma ut i trapphuset och prata.

För att lägga korten på borden, jag har inte gjort helt korrekt enligt A-kassans regler. När man ansöker om ersättning ska man svara på frågan om man sitter i någon styrelse. Där har jag inte svarat ja. Varför jag inte gav A-kassan den informationen har jag skrivit och förklarat i mina försvarsbrev. Men jag kan förstå att folk drar sig för att fylla i saker som kan vara alltför avvikande enligt A-kassans standardsvar, i rädsla att det ska dra igång ett byråkratiskt maskineri som aldrig får något slut. Särskilt nu efter allt det här.

För den som vill fördjupa sig i fallet finns ett beslut här som sammanfattar mycket av ärendet.

När det gäller att anlita faktureringsbolag som man använder i samband med uppdrag så råder en viss otydlighet. Ibland funkar det ibland inte. Jag är osäker hur stor betydelse själva faktureringsbolaget har haft i mitt fall. Det senaste budet från A-kassan är att faktureringen snarare var en orsak till att de påbörjade en utredning, som sedan ledde fram till att de upptäckte mina olika verksamheter.

Om du funderar på att ta ett mindre uppdrag skulle jag nog rekommendera att avstå helt. Vill man ändå ta uppdrag pga plötslig arbetslust eller dylikt så kan man hoppa på uppdraget och bara skita i att fakturera. Enligt uppgifter från min A-kassa så räknas det då fortfarande som ideellt arbete. I kassakorten fyller du i ”förhindrad”. Vill man inte syssla med lönedumpning genom att jobba gratis, så är ett annat alternativ att donera bort fakturan till en förening. Kolla med din A-kassa först så att det här strategin verkligen funkar.

Till slut blev jag tvungen att kasta in handduken. Ett alltför påfrestande myndighetssamtal gjorde att jag inte fixade mer. Jag bokade en biljett till Umeå för att få komma bort från alltihop.

Samtidigt skulle omprövningen in till A-kassan ganska snart. Efter några dagars vila satte jag mig och började skriva, bara för att bli av med det. På något mirakulöst sätt fick jag en skärpa jag aldrig tidigare upplevt under hela processen. Lyckades få till ett brev som jag blev nöjd med, som faktiskt innehöll några sakliga argument med ny information. Fattar fortfarande inte var den där förmågan kom ifrån, nån gång vart fjärde år får jag något som liknar en religiös upplevelse, det här var en av den. Inte för att min ansträngning ändrade A-kassans beslut, men ändå.

Materialet sammanställdes så småningom till en film som blev 35 minuter lång. Den visades i höstas på Luleå konsthall tillsammans med en mängd myndighetsbrev. Jag har aldrig haft sån ångest inför att visa ett verk. Det var ganska kort tid mellan myndighetskonflikten och själva utställningen och hade inte hunnit få distans. Jag hade ingen aning var som var den konstnärliga biten att vilja föra fram ett budskap till en publik, till den mer rättshaveristiska sidan där man har ett behov av att dela sin långa omständliga berättelse om och om igen. Jag ville att alla skulle få sitta med i varenda myndighetssamtal och genomlida allt jag fått gå igenom.

På utställningen fick jag kritik för att jag inte lyckas begränsa materialet, att det var helt omöjligt att ta sig igenom allt. Samtidigt hade jag ambitionen att göra ett omöjligt verk. Att jag skulle göra världens längsta och tråkigaste film. Att det skulle vara för trist, osensationellt och långsamt för media och inte tillräckligt inne för att få spridning på sociala medier.

Det kom fram flera kvinnor i 50-årsåldern under utställningen, som tyckte det var modigt att jag tog upp ett så skamligt ämne. De hade själv liknande historier med svåra ekonomiska bekymmer som följd. För egen del kan jag inte riktigt relatera till den typen av skam. Självklart är det jobbigt men jag skäms inte. Det är väl mest att man känner sig lite thrashig. Kanske är det en generationsfråga, då det är mer vanligt i min generation att ha en kaotisk eller obefintlig ekonomi. Det värsta är nog inte själva pengarna, utan stressen av hur lätt det är att falla igenom det sociala skyddsnätet.

Processen har lett till att jag utvecklat ett intresse för lag och rätt. Skulle t ex gärna gå med i A-kassan en gång till bara för att vara dryg genom att försöka göra allting rätt och fråga om lov om minsta grej. Nu är jag iof utesluten ur A-kassan i ett år, så det får bli längre fram i tiden. Häromdan sökte jag ett jobb på kommunen och passade på att begära ut alla CV till den tjänsten bara för att jag vet att jag kan. Idag är jag väl insatt i offentlighetsprincipen och vet att allt på kommunen blir en allmän handling som vem som helst har rätt att begära ut.

Tack alla som stöttat mig och alla som gett feedback på filmen under själva redigeringen. Särskilt tack till Jonas Juuso, MMN-o och Snajd. Här är filmen.

Tags: A-kassa, beslut, Jakob Carlander, myndigheter, rättshaverism, skog, stuga