Isabella Lövin och Gustav Fridolin försöker nu signalera nystart med en mer ödmjuk och pragmatisk linje. Men det kommer att ta tid att få trovärdigheten tillbaka skriver Eva Stenberg, DN, i en välskriven sammanfattning om språkrörens utmaningar.

Stenberg listar en rad med sakpolitiska utmaningar som de bägge språkrören har att ta tag i. Samtidigt som Gustav Fridolin låtsas som om ingenting hänt. Hans stöd inom partiet har rasat markant sedan han valdes ursprungligen. Fridolin har den senaste veckan mer och mer klivit fram som problemet, inte lösningen. Hade tiden mellan krisens uppblossande och helgens kongress varit bara två veckor längre finns det goda skäl att anta att även Fridolin hade fått göra Romson sällskap i sortin.

Gustav Fridolin. Det politiska underbarnet. Vem är han?

När Gustav Fridolin pratar och debatterar finns det under den lillgamla ytan något frälst över honom. Något frireligiöst. Hans tal låter som predikningar där han sett ljuset och auditoriet förväntas stå gapande av hänförelse över den unge miljöpastorn när han viftar med sin kolbit eller kallar den politik hans regering för som en ”skitpolitik”. Han – den evigt unge Messias som med kolbiten som krucifix i handen har sett ljuset och från sin upphöjelse ser ner på oss andra som lever i de ofrälstas mörker.

I en annan tid hade han kanske varit klädd i lång svartrock och vit krage. Med en bibel i högsta hugg istället.

Nu är han klädd i jeans och rutig fritidsskjorta. Känslan av en person som ser sig som förmer än andra, som frälst eller en helig fakir, ligger nära till hands. Det är kanske inte en slump att denna känsla infinner sig. Fridolins band till Svenska Missionskyrkan är starka. Missionskyrkan är just det som namnet anger, en kyrka för kristen mission. Traditionen och historien av att föra kristen mission i ofrälsta bygder som Afrika eller Norrland är lång. Gustav Fridolins tal, via Youtube, till Sveriges alla lärare bär tydliga spår av just predikan och kristet missionsarbete.

Sveriges historiska relation till bland annat Afrika präglas inte av kolonialism utan av kristen mission. Emedan kolonialmakter som Frankrike, Storbritannien, Portugal, Spanien och Belgien i olika former såg på kolonierna som råvaruproducenter präglas den svenska synen av att vi hade sett ljuset.

Att de stackars små urinvånarna skulle få ett bättre liv som utsugna om de bara omvändes och befriades från sina barbariska naturreligioner och osedliga klädvanor till att inleda en relation med Herren Gud. Ur ett kolonialt, men kanske framför allt ur ett intellektuellt och integritetsmässigt perspektiv, ter sig de forna kolonialmakternas synsätt som rakare och ärligare. Arbeta åt oss. Punkt. Den kristna missionen känns nästintill bedräglig. Löftet om ett bättre liv om de stackars barbarerna lämnar sin invanda klankultur och naturreligion till att underkasta sig något som ändå inte kommer ge något förutom att missionären kunde räkna in en skalp till i statistiken.

Det finns, bakom den goda ytan, en form av ren och skär rasism i synsättet på sin omvärld som missionärerna ger uttryck för. Som präglar deras personligheter.

Många djupt religiösa personer, de som missionerar sin övertygelse som Guds speciellt utsända som de enda som sett ljuset, upplever i just den rollen ofta ett utanförskap. Denna upplevelse är sannolikt nära sanningen då få uppskattar en mästrande attityd och att bli idiotförklarade för att inte ha sett samma ljus. Dessa missionärer lever sitt liv efter en dogmatisk syn på livet och det är kanske därför Gustav Fridolin bättre förstod Yasri Kahns ovilja att ta kvinnor i hand än kvinnors upplevelse att bli kränkta vid den formen av särbehandling. Oförmågan, eller den medvetna oviljan, att hålla rent mot religiös extremism. Det ger oss en förklaring till varför miljöpartistiska företrädare kan göra sin politiska praktik inom Muslimska Brödraskapet.

Jag har i grunden inget problem med djupt religiösa personer. I mitt umgänge och vänkrets har jag allt ifrån lärare vid imamutbildningar i Rabat, biskopar och pastorer i arabisktalande kristna församlingar som de kaldeiska, koptiska och maronitiska kyrkorna, rabbiner, frikyrkopastorer och präster i Svenska Kyrkan. De är mina vänner av en anledning. De möter mig som människa och trycker inte ner sin övertygelse i halsen på mig utan att jag ber om det. Detta öppnar för många intressanta diskussioner kring religion och religiositet. Som jämlikar. Utan mästrande. Och jag bemöter alla lika, med respekt.

De som däremot mästrar, åkallar alltifrån krumelurer som Jesus, hottentottar eller skumraskfilurer av olika slag över till sin specifika Gud, i samtalen – oavsett om det är miljöguden eller något annat, får finna sig i att jag bekräftar deras känsla av utanförskap. Sådana möter jag med en finlandssvensk kärvänlighet som kan upplevas som taggig. Det är i sådana fall helt korrekt, det är avsikten. Oavsett vad de vill trycka ner i halsen på mig behandlar jag även här alla lika. De nunnor och munkar jag träffat genom åren ger ofta ett mycket mer sympatiskt intryck än missionärerna och frälsarna.

Fridolins sätt att möta sin omvärld bär spår av de dogmatiska och mästrande missionärerna i Afrika och det kan inte uteslutas att det är just det förhållningssättet till sin omvärld som är Miljöpartiets problem. Inte lösningen.