Samtidigt som de flesta politiska journalister i Sverige tycks vara förblindade av det politiska spel som Alliansen ägnar sig åt har en fråga kommit helt i bakvattnet. Regeringen Löfven I försökte under förra mandatperioden att införa historiskt störst inskränkningar av alla västeuropeiska regeringar under efterkrigstiden genom ingrepp i mediegrundlagarnas stadgade informations-, yttrande- och tryckfriheter. Lagen stoppades i sista möjliga parlamentariska instans genom kampanjen #stoppagrundlagsändringen. Men bara för att den stoppades då innebär det inte att faran är över vare sig för yttrandefriheten eller journalister.

Morgan Johansson, S, stod under förra mandatperioden inför att införa historiskt stora inskränkningar i medborgarnas informationsfrihet vilket han misslyckades med. Även denna mandatperiod har han förberett mediegrundlagar som kommer lägga den svenska pressfriheten på samma nivå som Ungern och Palestina. Att Liberalerna och Centerpartiet, som säger sig vara liberala, ens överväger ett samarbete med borde vara orimligt. Men är det inte. Dessa partier, förment liberala, är även de beredda att överge de universella mänskliga rättigheterna och införa en renodlat socialistisk samhällssyn om de sätter sig i samma regering som Morgan Johansson.

Den enda övriga tidning, utöver Ledarsidorna, som konsekvent bevakat journalisters villkor och försvarat yttrandefriheten är Expressen. Expressen befinner sig ofta på gränsen till vad som är pressetiskt tillåtet men de stora antalet anmärkningarna i Pressens Opinionsnämnd kan även ses som ett försvar av det fria ordet. Att hela tiden befinna sig precis på gränsen av vad som är pressetiskt möjligt är att även åskådlggöra var gränserna går. Om det är medvetet så är det modigt och det är därmed ingen slump att det är just Expressen som tar upp journalistikens villkor i den tid vi lever i. Den är inte riskfri. Och det är inte bara de etablerade mediehusen som lever under hot att bli tystade.

Expressens tydlighet i försvaret av journalister och yttrandefrihet är en konsekvent linje. Expressens chefredaktör var den ende traditionelle publicist som under beredningen av Morgan Johanssons repressiva grundlagsförändring ställde sig upp och försökte säga stopp. Det hedrar honom och gör honom till ett undantag.

Men sedan är det rätt klent i övrigt. Yttrandefriheten är konsekvent hotad.

Journalisten Joakim Lamotte har utsatt för hot ett oräknerligt antal gånger de senaste åren. Trots att Lamotte formellt sett är journalist är det inga medier som ställer sig och försvarar honom. Idag är inte heller bara Lamotte hotad till livet. Hoten har spridit sig till att omfatta hans barn om han inte slutar med sin journalistik. För journalist är vad han är. Sedan kan vi alla ha synpunkter på presentationsformatet eller vad han kommer fram till i sina granskningar. Det han dokumenterar är sant och istället för att föröka åtgärda problemen väljer politiker och hans mediekollegor att se i en annan riktning. Där är dessvärre Expressen inkluderad i skaran av de som ser bort.

Om det beror på Lamottes presentationsformat och val av nyheter eller något annat är okänt. Eller om det beror på att det är en ny medieaktör. Och hot kan framföras dels som mot Lamotte eller andra journalister, även de med annan position, men även på annat sätt. Att till varje pris tysta en obekväm aktör.

Ledarsidorna var först med avslöjandet av den politiska aktivism på Utrikesdepartementet, något som såväl Dagens Nyheter, Svenska Dagbladet, Expressen och Göteborgstidningen uppmärksammat. Endast Anders Lindberg, Aftonbladet, håller fast vid att det var DN som var den som avslöjade detta. Sannolikt för att historien om att det var en liten, i Aftonbladets ögon betydelselös, aktör som kom med ett avslöjande som fått stora konsekvenser för förtroendet för regeringskansliet och föranlett långtgående åtgärder för UD:s personal och utlandsmyndigheterna.

Aftonbladet är vana vid makt. Det finns ingen annan sanning än ledarredaktionens. Och Anders Lindbergs.

Historien kring publiceringen om avslöjandet av missförhålandena på UD är inte ointressant för att förstå vad som skett och vad som sannolikt kommer ske igen i det svenska medielandskapet. Den 25 september klockan 12:15 publicerade Ledarsidorna avslöjandet. Klockan 15:00 plockade Facebook bort samtliga delade länkar samtidigt som någon genomförde en attack mot Ledarsidorna webbhotell som ledde till att artikeln inte kunde läsas och att inte ens de med högst behörighet kunde logga in i administrationsverktyget. Vi var tvungna att ta ner delar av systemet i tre timmar innan vi vid 19-tiden på kvällen kunde ha systemet uppe igen. Problemen fortsatte under onsdagen men upphörde som ett trollslag när SvD publicerade nyheten igen.

Helt plötsligt bedömdes då inte Ledarsidorna.se länkar om nyheten vara olämpliga längre av Facebook och störningarna på systemet försvann.

Det är inte första gången Ledarsidorna har utsatts för hot eller attacker. 2016 var attackerna så pass allvarliga att åklagaren i Stockholm för IT-mål valde att starta en förundersökning för olaga dataintrång efter omfattande attacker. Förundersökningen lades ner efter 18 månader av resursbrist. Det är ingenting jag kan ha synpunkter på eftersom det är främst barnpornografibrott som tränger undan andra IT-mål. En prioritering jag sympatiserar med ur ett personligt perspektiv. Ur ett professionellt perspektiv skulle jag önska att polisen hade tillräckligt med resurser för att göra både och men nu är det som det är.

Allt detta skaver naturligtvis. Men det som skaver mest är hur medier bevakar det fria ordet. Ledarsidorna var, och är fortfarande, ensamma om att ha rapporterat om den repressiva medielagstiftning som Morgan Johansson, S, avser införa under denna mandatperiod samt även den som den palestinske presidenten Mahmoud Abbas redan infört. Presidentdekretet har fått förödande kritik av Amnesty International och innefattar på bokstaven när samma repressiva åtgärder riktade mot journalister, på samma grund, som Morgan Johanssons.

Med bland annat avlyssning av journalisters telefoner, kontor, datakommunikation och bostäder i verktygslådan. Det borde vara en gåta för varje liberalt sinnad väljare Hur Jan Björklund, L, och Annie Lööf, C, är konstruerade i huvudet när de ens överväger att sätta sig i samma regering som Morgan Johansson som försökt, och kommer försöka, införa historiskt repressiva grundlagar om media och yttrandefrihet.

Vad jag säger är inte att journalister skall vara en mer fredad yrkeskår än andra medborgare. Det ligger inte i journalistens intresse att stå över medborgarna annat än skyddet för de legala verktyg som krävs för att skydda källor och yrkesutövning. Det jag försöker säga är att det krävs ett bredare engagemang än Expressens och Ledarsidorna.se om vi ska behålla vår rätt till det fria ordet. Det är minst lika viktigt att Lamotte kan känna sig trygg i sitt hem som att den vanlige medborgaren kan göra det. För gör den vanlige medborgaren det så kanske han eller hon kan få styrka nog att stå jämte journalister när de försöker göra sitt jobb.

Granska makten. Oavsett om makten utgör en politisk elit, kapitalet, facket, föreningslivet eller andra medieaktörer. En journalists reptilreflex på allt som sker borde vara att vara i granskande opposition. Oavsett vad.

Extramaterial:

Den rapport om repressiva medielagar som Amnesty släppte och som ingen svensk media, UD eller Sida reagerat på. Inte heller har något hörts från den svenska Publicistklubben eller Journalistförbundet. Om nu någon annan media fångar upp rapporten ser jag det bara som positivt att de bidrar till att granska till vilken typ av regim svenskt bistånd går till.

Men jag tror inte längre allt gott om dessa aktörer.

De finner sig i att repressiva lagar mot journalister finansieras av svenska skattebetalare och ser, likt i fallet med hoten mot Lamotte och andra journalister, i en annan riktning när det bränner till.

SWISH: 070-612 53 93

BANK: 4732 00 10832 (Nordea)

Endast på Ledarsidorna.se® – Alltid i opposition