Om man följer socialdemokratins historia sedan starten vet vi att det finns pendelsvängningar mellan att partiet dras långt till vänster med krav på socialistering av delar av näringslivet mm och å andra sidan ett ansvarskännande parti som är berett att samverka också med borgerliga partier. Den mest näraliggande illustrationen är den ekonomiska krisen under Carl Bildt-regeringen då Ingvar Carlsson ställde upp för landet.

I Andreas Norléns svar till Tove Lifvendal på SvDs ledarblogg finns några intressanta formuleringar som jag tror visar på den moderata strategi som gäller. Norlén räds uppgörelser med en ren socialdemokratisk minoritetsregering eftersom man den vägen skulle underminera den moderata triangulering som gör att m-partiet nu är ”det nya arbetarpartiet”. Därför ska socialdemokratin drivas åt vänster och till varje pris under denna mandatperiod förhindras från att ingå politiskt rimliga kompromisser med hela Alliansen eller delar av Alliansen.

Det var detta som låg till grund för att Alliansen i Decemberöverenskommelsen var motståndare till att föra in sakpolitik i denna. Sannolikt var det i första hand den moderata taktiken som styrde.

I hur hög grad den moderata strategin handlar om triangulering framgår av partisekreteraen Tomas Tobés artikel i Dagens Samhälle om hur moderaterna ”ställer upp för ordning och reda i välfärden”. Här accepteras vänsterpartiets och den socialdemokratiska vänsterfalangens problembeskrivning. Finns det bekymmer i välfärden så handlar det om de företag som är verksamma där. Att det skulle finnas minsta lilla problem i offentligt driven välfärdsverksamhet eller att välfärdsföretag kan bidra till kvalitetshöjning är ett perspektiv som helt saknas.

När Stefan Löfven efterträdde Håkan Juholt var det många som tolkade det som ett tecken på politisk tillnyktring i det socialdemokratiska partiet efter en mycket sällsam, retorisk sväng långt åt vänster.

Har Allianspartierna inget ansvar i detta sammanhang ? Jag antar att moderaternas strateger svarar nej. Moderaterna som det nya arbetarpartiet drömmer om att socialdemokratin ska försvinna som politisk maktfaktor i Sverige.

Det paradoxala kan nu, menar jag, inträffa att Decemberöverenskommelsen får den rakt motsatta effekten. Allianspartierna har medvetet av taktikskäl gjort sig själva politiskt helt impotenta. De erbjuder i fyra år inget alternativ. Kommer de vara ett intressant alternativ 2018 ?

Det är ett mycket högt spel – med svensk ekonomi och välfärd och med bilden av Alliansen.