I strävan mot att bli en tredje kraft i svensk politik hade Miljöpartiet två viktiga delmål. Det första, att nå regeringsmakten, uppfylldes hösten 2014. Det andra, att visa regeringsduglighet, får skjutas på framtiden.

Miljöpartiets tid i regering har kantats av problem. I går fick det senaste i raden sin upplösning. Efter en, så kallad, samlad bedömning fick Mehmet Kaplan till slut lämna sin bostadsministerpost. Dinerande med extremister, påstådda kontakter med islamister och olämpligt formulerad kritik av Israels behandlade av palestinier skapade en ohållbar situation. Efter högljudd kritik, från snart sagt alla håll, hade statsministern och språkrören inte längre några andra alternativ än att entlediga honom. Men även om händelserna som ledde till detta är unika är det svårt att inte se detta som en del av ett större mönster.

Mest i blåsväder har Åsa Romson varit. Efter båtskandaler och anställandet av en tjänsteman som varit straffad för narkotikasmuggling hamnade hon ordentligt i blickfånget efter en tweet som ansågs relativisera Paris-dåden. Men även andra miljöpartistiska ministrar har fått utså kritik. Gustav Fridolin har kritiserats för youtube-filmer riktade till landets lärare medan politiskt oerfarna kulturministern Alice Bah Kuhnke anklagades för att vara dåligt påläst efter att ha duckat en rad frågor i en radiointervju om kulturfrågor.

LÄS MER: Kaplan: Jag lämnar inte mina värderingar

Rapporteringen av partiets första tid i regering har således präglats av, inte alltid särskild lyckad, krishantering snarare än vilken politik partiet vill genomföra. Vad värre är, när det väl handlat om politik har det i stor utsträckning handlat om bakslag. Särskilt tydligt är detta i migrationspolitiken. Trots att partiet drivit den kanske mest liberala migrationspolitiken av samtliga riksdagspartier valde man att tillsammans med koalitionspartnern Socialdemokraterna fatta beslut om en anpassning av svensk politik till EU:s lägstanivå. När partiet därefter valde att öppet kritisera sin egen politik var det flera som anklagade partiet för att fly från sitt regeringsansvar.

Även om inte samtliga händelser är av samma dignitet är det övergripande intrycket att Miljöpartiet inte klarat att axla regeringsansvaret. Regeringsmedverkan innebär inte bara förbättrade möjligheter att genomdriva sin politik. Den medför även krav på ansvarstagande för den förda politiken, ett ökat medialt tryck och risk för partiintern splittring. Miljöpartiet har misslyckats över hela linjen.

LÄS MER: MP gjorde alla fel under Kaplan-krisen

Misslyckandet riskerar att få såväl kortvariga som långvariga konsekvenser. På kort sikt vet vi att regeringsmakten kostar. Regeringspartier tappar generellt väljarstöd i val. I koalitionsregeringar tenderar dessutom de mindre partierna att tappa mest. Och även om det är långt till nästa val ger opinionsmätningarna i dagsläget inte Miljöpartiet någon större anledning att förvänta sig något annat än skral utdelning.

Men att på kort sikt tappa väljarstöd är inte någon katastrof. Värre är att partiets första försök vid regeringstaburetterna riskerar att betraktas som ett fiasko, något som mycket väl kan följa partiet under en längre period än till nästa val.

I en tid när politiska konflikter minskar i betydelse och upplevd kompetens får allt större betydelse är det naturligtvis förödande att just betraktas som regeringsodugligt.

LÄS MER: Miljöpartiet blev offer för sin egen goda vilja



Niklas Bolin

Universitetslektor i statsvetenskap, Mittuniversitetet