Motsättningarna mellan Israel och Sverige beror på att länderna har olika syn på flera av sakfrågorna i konflikten. Israel och Sverige har utan tvekan väldigt dåliga politiska relationer och har så haft under en lång tid.

Så kommenterar Anders Persson, Mellanösternexpert och doktor i statsvetenskap vid Lunds universitet och Linnéuniversitet. När Utrikesminister Margot Wallström (S) kommenterade Israels kritik i Agenda mot hennes uttalanden om ”utomrättsliga avrättningar”. På en direkt fråga om Israel missuppfattar henne med flit svarade hon jakande. Intervjun i Agenda finns ingenting att invända om förutom de sista tjugo sekunderna där Mats Knutsson frågar utrikesministern explicit om hon har eller haft några belägg för att resa frågan om utomrättsliga avrättningar i relationen till Israel. Och det var då svaret på Israels reaktion kom, att hon inte hade några belägg alls.

Detta sätter fingret på en avgörande punkt. Detta är andra gången utrikesminister Margot Wallström för in för Israel irrelevanta perspektiv. Kring dåden i Paris exemplifierade Wallström radikaliseringsmekanismerna med Israel-Palestina konflikten och nu tog hon ett perspektiv i den senare konflikten som inte hon hade belägg för i sin ambition att föra ett principiellt resonemang. Wallström, och därmed Sverige, är i en negativ spiral och Anders Perssons bedömning ligger sannolikt nära sanningen. Konflikten ser ut att handla mer om att de är ute efter Margot Wallströms skalp än något annat. Israel letar fel, och finner dem utan större ansträngning.

Benjamin Netanahu, Israels premiärminister, har tillsammans med sin utrikesminister nu kommunicerat att de inte ser Sverige som en del av fredsprocessen längre. De vet med sig hur hårt detta slår mot Sverige i allmänhet och Socialdemokraterna i synnerhet då vi haft en roll att spela sedan Sten Anderssons och Olof Palmes tid. Vi är inte längre en aktör i Mellanöstern eller Nordafrika beroende på en rad faktorer. Att vi inte längre, efter regeringsskiftet 2014, förstår den förändrade dynamiken i regionen är märkbart. För kartan har förändrats sedan lång tid tillbaka. Israel, för att ta ett exempel, är inte längre lika isolerat som förr. Att någon svensk idag skulle kunna få Olof Palmes roll i till exempel samtalen mellan Iran och Irak är inte realistiskt.

Bara den senaste månaden har bjudit på stor dramatik. Israel kommer att öppna ett kontor i UAE, eller Förenade Arabemiraten. Inte en ambassad utan ett kontor inom ramen för samarbetet kring förnyelsebar energi vilket är stort nog. Israel har aldrig haft ett permanent kontor på denna nivå på arabisk mark undantaget de tillfälliga i Oman och Quatar på 1990-talet. Och även Saudiarabien närmar sig Israel. Bloomberg News rapporterar om diskreta möten på hög nivå för att finna beröringspunkter främst i kampen mot Daesh / ISIS. Möten som ägt rum sedan ett år tillbaka. Till saken hör att vare sig Saudiarabien eller UAE är positivt inställda till Sverige eller vår utrikesminister sedan de stämplats som medeltida.

Sverige är nu i en position där vi inte längre tycks förstå dynamiken i ett Mellanöstern som förändrats snabbt.

En region där vi haft en roll att spela är stängd för oss för är det så att några av nyckelspelarna, Israel, Saudiarabien och Marocko, inte ser oss som en legitim och kompetent aktör så kan vi inte pressa oss in i samtalen. Detta skulle skapa onödiga låsningar kring oss som aktör istället för att föra processen framåt.

Vi har gjort vårt. För lång tid framöver om inte något dramatiskt inträffar. Wallströms negativa spiral ser inte ut att kunna hävas inom överskådlig tid.

Carl Bildt, kom tillbaka. Allt är förlåtet.