Jag hör mina partivänner fråga gång på gång: Vad är det egentligen med journalisterna?

Media rapporterar om Snowdenasvlöjanden. Men bjuder inte in det parti som hela tiden varnat för det han avslöjat. Utan istället representanter från de partier, som lett Sverige in i övervakningssamhället, där de på bästa sändningstid får bortförklara sig och sprida desinformation.

Media rapporterar inför EU valet. Om riksdagspartierna, men inte om det parti som var femte största i förra EU-parlamentsvalet, och det parti vars svenska ledamöter utan konkurrens uträttat mest i parlamentet.

Tidningar rapporterar om hur stora partierna är i sociala media. Men missar det parti som är störst.

Tidningar rapporterar om privata donationer till partier. Men missar det parti som har näst mest privata donationer.

Hela tiden är det ett och samma parti som missas, som inte bjuds in, som inte får synas, som inte får märkas: Piratpartiet.

En konspiration, säger somliga partivänner, och man kan nästan se hur de tänker sig att partiledarena, upphovsrättsindustrin, TV-cheferna och de stora drakarnas chesfredaktörer sitter i rökfyllda rum och funderar ut hur man ska radera ut Piratpartiet från kartan. Inkompetens och ignorans, ropar andra, som vill försöka undvika att framstå som foliehattiga. Men ärligt talat, visserligen har vi inte världens klyftigaste kår av politiska journalister i Sverige. Men så klantiga är de faktiskt inte.

Jag att förklaringen är mycket enklare. Nämligen att en stor andel av landets journalister upplever oss som ett hot mot sina egna intressen, därför har ett horn i sidan mot oss, och utan att vara riktigt medvetna om saken prioriterar bort oss och gaddar sig samman mot oss på ett sätt som lite påminner om hur man utan att vara riktigt medveten om det på ett mobbingliknande sätt ignorerar en besvärlig kollega eller bekant, som ideligen säger en massa saker man verkligen inte vill höra.

För det första handlar sedan mer än ett årtionde en av de mest infekterade fackliga konflikterna mellan journalister och utgivare om ersättning till journalister vid elektronisk publicering. Det är inte bara en abstrakt principiell fråga, utan en som har mycket påtagliga effekter i de flesta frilansande journalisters plånbok. Som för många av dem skulle göra skillnaden mellan kålsallad och ett glas vatten eller entrecote med en flaska gott vin varje onsdagskväll. Våra åsikter och vår retorik kring upphovsrätt skriker i deras ansikte: Era uppdragsgivare ska inte behöva betala er när de använder det ni skrivit.

För det andra har de allra flesta journalister i Sverige – oavsett om de vill erkänna det för sig själva eller ej – ett stort eller litet Jan Guillou-komplex. De drömmer alla om att förutom slit med artiklar man får dåligt betalt för en dag skriva boken som slår, boken som säljer så bra, att de kan leva gott på royaltyintäkterna från den. Eller i vart fall ha dem som buffert och pensionsförsäkring. Därför har journalister lika svårt som skivbolagsdirektörer för att förstå att tiden sprungit ifrån den den slags ekonomiska upphovsrätt, som gjort Guillou till miljonär. De vill tro att det ska vara möjligt att fortsätta tjäna stora pengar på ”boken som slår”, om man bara tillåter polisen ta i lite hårdare mot de tjuvaktiga piratkopierarna. Och sedan kommer vi och säger att polisen inte ska jaga piratkopierarna, utan istället tillåta deras ofog.

Man behöver alltså varken tro på någon stor konspiration, eller på att svenska politiska journalister är odugliga. Det räcker att förstå var de tror att deras egenintresse ligger. Och det ljuger sällan.