Veckans på sätt och vis roligaste, men också mest upprörande, nyhet handlade om den där ilskna låssmeden i Västerås. Olle Walday vaknade upp en sommarmorgon för ett par år sedan och förmådde knappt röra sig. Armarna var stela. Han var slut. De följande veckorna – som var semesterveckor - sov han mest. När han till sist tog sig till läkare konstaterades utbrändhet och att han inte kunde jobba full tid. Hans arbetsgivare var förstående och anpassade jobbet en del åt honom. Men normalt arbetsför var han inte. Därför ansökte han hos Försäkringskassan om sjukpenning. Och fick avslag.

Walday blev förbannad. Han var ju verkligen uppenbart sjuk. Varför trodde Försäkringskassan inte på honom och hans läkare? Han bestämde sig då för att plocka ut alla beslut om sjukpenning för samtliga anställda på Försäkringskassan för en period på ett år. På ett år får i genomsnitt tre procent av alla som begär sjukpenning avslag – men när han kollade upp hur Försäkringskassans handläggare bedömde sina egna kollegor så var det bara tre promille som fick avslag. Alltså tio gånger färre avslag!

Jag skulle tro att många i det här landet när de hörde denna nyhet fick den där speciella känslan av att – Ha! där fick ni! Även jag kände på det sättet. Och gör det fortfarande. När Försäkringskassans ledning konfronterades med låssmeden Waldays lilla undersökning försökte man vifta bort den – det här håller inte som statistiskt urval. Ursäkta. Men det gör det väl alldeles utmärkt?

Jag skulle tro att många i det här landet när de hörde denna nyhet fick den där speciella känslan av att – Ha! där fick ni! Även jag kände på det sättet. Och gör det fortfarande. När Försäkringskassans ledning konfronterades med låssmeden Waldays lilla undersökning försökte man vifta bort den – det här håller inte som statistiskt urval. Ursäkta. Men det gör det väl alldeles utmärkt? Även en tillfrågad professor i rättsvetenskap ansåg att Waldays undersökning verkligen visade på ett problem.

Vilket är problemet? Det är helt enkelt så att en handläggare på F-kassan har lättare att förstå en kollega som blivit sjuk och inte längre är helt arbetsför. Handläggaren utför ju samma sysslor som den handlagda personen. Att förstå en kollega är antagligen långt lättare än att förstå en låssmeds problem att klara arbetslivet vid sjukdom. Det behöver alltså inte röra sig om någon sorts vänskapskorruption, utan snarare om att handläggarens värld befinner sig på så stort avstånd från många andra yrkesvärldar.

Kort sagt: Här verkar klassamhällets mekanismer. Den statliga byråkratin är i sig förstås inget paradis att arbeta i, det vet alla på Arbetsförmedlingarna eller Försäkringskassan. Det är stress och ständiga påfrestningar i de ständiga nedskärningarnas tid. Men det är naturligtvis lättare för en tjänsteman att förstå en annan tjänstemans problem än att förstå en LO-medlems problem i arbetslivet. Sedan tidigare vet vi att ju högre utbildning en person har, desto lättare har hen att få behandling för en svår sjukdom. Den norm som styr väldigt mycket av hur folk behandlas utgår från den högre tjänstemannen. Så är det exempelvis när ett nytt pensionssystem diskuteras, där den arbetare som är slut vid dryga femtio år inte har mycket att hämta.

Den svenska sjukförsäkringen är sedan många år tillbaka till stor del närapå ur funktion. Under Alliansregeringarna hårdnade systemet, allt fler blev utförsäkrade och utsatta människor hamnade mellan stolarna i den rehabiliteringskedja som inte fungerade. De så kallade prövningarna av arbetsförmågan har skett gentemot en mer eller mindre påhittad, fiktiv arbetsmarknad som krävt det omöjliga av sjuka människor. De socialdemokratiska regeringarna har sedan dess inte på allvar gjort något åt haveriet. 2015 förvärrade den rödgröna regeringen till och med läget när den krävde av Försäkringskassan att sjukpenningtalet skulle sänkas för att spara pengar.

Den svenska sjukförsäkringen är sedan många år tillbaka till stor del närapå ur funktion. Under Alliansregeringarna hårdnade systemet, allt fler blev utförsäkrade och utsatta människor hamnade mellan stolarna i den rehabiliteringskedja som inte fungerade. De så kallade prövningarna av arbetsförmågan har skett gentemot en mer eller mindre påhittad, fiktiv arbetsmarknad som krävt det omöjliga av sjuka människor. De socialdemokratiska regeringarna har sedan dess inte på allvar gjort något åt haveriet. 2015 förvärrade den rödgröna regeringen till och med läget när den krävde av Försäkringskassan att sjukpenningtalet skulle sänkas för att spara pengar. Jag skulle tro, och en del forskning pekar åt det håller, att en bidragande orsak till högerpopulismens framväxt de senaste tio åren har att göra med missnöjet med bland annat sjukförsäkringen. Ur otryggheten växer politikerföraktet.

De senaste veckorna har som bekant Annika Strandhäll stått i centrum för den politiska debatten. Misstroendeförklaringen mot henne var, som jag tidigare skrivit på denna sida, både dum och enbart partitaktiskt motiverad av ett krisande moderat parti. Ulf Kristersson eller Ebba Busch Thor ger inte något intryck av att vara särskilt intresserade av de utförsäkrades eller arbetsskadades situation.

Men med det sagt så består ändå kritiken mot det sätt varpå de senaste regeringarna hanterat människor i behov av sjukpenning och rehabilitering. Det tragiska är att själva sakfrågan – de omänskliga följderna av sjukförsäkringen – hela tiden kommit i andra hand.

Det krävdes en ilsken låssmed från Västerås för att bryta upp dörren till ett orättvist system.