2013 reste en anonym 30-årig kommunikationschef vid namn Justine Sacco från New York till Sydafrika. För att fördriva tiden under mellanlandningen i Heathrow twittrade hon halvlama skämt om sin resa. Hon hade bara 170 följare på Twitter; antagligen kändes det mest som att kasta ut tankar i tomma intet. Hennes sista tweet löd: "Going to Africa. Hope I don't get AIDS. Just kidding. I'm white!".

Sen stängde hon av telefonen inför den elva timmar långa flygningen. När hon slog på den igen var hon hatad av en hel värld. Hennes familj tog avstånd från henne. Hotellen där hon planerat att bo under resan vägrade ta emot henne. Givetvis fick hon avbryta semestern, eftersom hennes säkerhet i Sydafrika inte kunde garanteras. När hon kom hem fick hon sparken av medie- och internetföretaget där hon varit på väg att göra karriär.

Episoden säger något väsentligt om en tid där det räcker med ett grovt skämt för att förstöra en människas liv. Vad som var avsett som en skruvad ironi över den globala vithetens trygghetsbubbla, tolkades som ett uttryck för okunskap, rasism och den mest bottenlösa ondska.

I sin senaste krönika i DN föreslog Stina Oscarson uttrycket "provprata" som beskrivning på den takhöjd hon upplever är på väg att försvinna i den offentliga debatten. Från ett teatersammanhang hade hon med sig idén om att "provprata" för att markera att "det man säger inte är helt färdigformulerat och därför kan innehålla brister eller felslut".

Naturligtvis var hon något på spåren. När samtalet, småpratet och tjafset som förr ägde rum i slutna rum allt oftare förs i Twitterflöden och på Facebooktrådar, har vi börjat förlora förmågan att spontant och självständigt prova idéer och tankegångar – även plumpa, vulgära eller rätt och slätt obegåvade sådana. Det vill säga att spåna, något som intellektuella i alla tider har gjort.

Stina Oscarson vill att vi ska börja "provprata". Foto: Sveriges Radio

Det senaste drevet gäller P3:s satirprogram "Tankesmedjan". Jag lyssnar på klippet och hör de tre unga programledarna utsätta Alice Teodorescu för en "roast". De försöker vara coola och provokativa (att programmet inleds med hälsningen "Hej alla maktkåta skitmänniskor!" säger kanske en del om målgruppen), de har en jargong, de blajar på, de är uppenbarligen idéfattiga och jagar inspiration. De spånar.

Efter en stunds tomgång kommer de in på en av Teodorescus krönikor i Aftonbladet från i höstas, där hon skrev om sin egen invandrarbakgrund och hur hon som barn drömde om att passa in, "vara blond och heta Anna", i en ärligt talat rätt grumlig polemik mot åsikten att Sveriges Radio borde rekrytera bland utlandsfödda

Det får "Tankesmedjan"-gänget att larva sig om att det är beklagligt att Teodorescu så starkt känner att hon måste tala svenska utan brytning, i stället för att "släppa loss" och vara lite "blattig" och så säger nån spontant och med en harkling efteråt för att markera att hoppsan där gick det undan: "Var inte en sån husblatte".

Barnsligt. Smaklöst. Säkerligen obehagligt för högerdebattörer med invandrarbakgrund som tröttnat på att kallas för "Onkel Tom" och "husneger".

Ändå saknar drevet mot "Tankesmedjan" och dess ansvarige utgivare (som modigt nog vägrar be om ursäkt) alla rimliga proportioner. När exempelvis Sakine Madon i Norran jämför "husblatte" med sverigedemokraterna som skrek "babbe" åt Soran Ismail låtsas hon inte se skillnaden mellan ett svamligt satirprogram å ena sidan och berusade politiker som beväpnar sig med järnrör å den andra.

Framför allt bortser hon från kontexten; programledarna satt ju inte och spydde ur sig rasistiska glåpord på rent jävelskap – de pratade (dumt) kring en krönika där Teodorescu själv hade resonerat om invandraridentitet, anpassning, svenskhet.

Exemplen ser vi omkring oss överallt. Moderaten Hanif Bali raljerar på Twitter om reaktionerna på moskébranden i Eskilstuna och skriver att demonstranter gått i fackeltåg mot en "fritös" och blir genast utskälld för att håna antirasismen. Özz Nûjen drar ett rått skämt i en intervju i Kupé vilket föranleder en ursäkt från redaktionschefen efter att en läsare har känt sig "otroligt illa till mods".

Özz Nûjen vägrade att be om ursäkt för sitt skämt. Foto: Anna-Karin Nilsson

Eller ta Sissela Kyle som på Guldbaggegalan 2014 presenterade komikern Marika Karlsson med en formulering om "en negers uppväxt" (vilket var titeln på Karlssons hyllade föreställning) som väckte ramaskrin och rasismanklagelser och krav på pudlar och ursäkter som förstås genast gavs. Eller minns ni när dåvarande jämställdhetsministern Jens Orback (S) anklagades för att jämställa homosexuella med hästar efter att ha uttryckt sig slarvigt i en radiointervju?

Så fort det ryktas om att någon någonstans har uttryckt någonting olämpligt ekar mitt flöde av vår tids stridsrop: Skärmdump?! Värdigt! NIVÅN! I går var det du som gjorde bort dig, i morgon är det kanske jag, och överallt skadeglädjen och ängsligheten, denna ständiga ångest för att skaffa sig ovänner – eller vänner – i fel läger. Det reflexmässiga misstänkliggörandet i ett offentligt samtal där meningsmotståndarens innersta avsikt alltid tycks vara att krossa demokratin, yttrandefriheten och idén om människors lika värde.

Förre jämställdhetsministern Jens Orback (S) fick smaka på drevet. Foto: Joachim Wall

Apropå Alice Teodorescu skrev hon i sin programförklaring som ny ledarchef i GP om rädslan för den fria tanken som grasserar under yttrandefrihetens tak: "Vi är så vana vid vad som får och inte får sägas att vi sällan ens reflekterar över vilka tankar vi inte ens tänkt. Att tycka fel är att vara fel, vem vill vara det i en tid när vi knarkar bekräftelse?"

Det är vackert formulerat och kan hon följa den linjen ser jag fram emot att se henne provprata i GP. Ett tarvligt ordval är inte alltid "rasism", dålig satir är inte "näthat" och en kontroversiell publicering är inte per definition ett "haveri". Samtalsidealet kan inte vara ett artigt, lågmält småprat i ett lysrörsupplyst konferensrum där facklorna och högafflarna ständigt står redo i hörnen.

Och ja, rasismen finns och måste stoppas. Men jag ser inga tecken på att den nuvarande repressiva drevmentaliteten skulle vara ett effektivt bekämpningsmedel.