I pokvaren čovek, kažu, nekome kadgod zatreba, a kako ne bi stari mlin za kafu, neispravan gramofon, ili običan komad polutrule daske, izrezbarene nekim nerazumljivim pismom, daske koja je nekada, ko će ga znati, možda plovila morima, zakucana u palubu kakvog gusarskog broda?

Tokom subote i nedelje, od ranih jutarnjih, do prvih popodnevnih sati, najšarenijom buvljom pijacom u "ovom delu kosmosa", prema nezvaničnim procenama, procirkuliše i do 50.000 ljudi dnevno. U tim danima, Najlon postaje grad, Najlon postaje svet. Hiljade prodavaca i desetine hiljada kupaca ili tek radoznalih posetilaca. Jer, na Najlon se, kažu, ne odlazi samo da bi se kupovalo, već kao na neku vrstu hodočašća, kao što se odlazi u galerije, muzeje, Veneciju, Pariz...

Najlon pijaca, kako vele u JKP "Tržnica", nastala je spontano, tokom šezdesetih godina minulog stoleća, na desnoj strani Temerinskog puta, a u početku su je činila dva reda na zemlji postavljenih najlona i novina, na koje su građani iznosili i prodavali staru odeću i obuću, dotrajale kućne aparate, svoje polovne godine i svoje naizgled istrošene živote. Jer, kažu, ništa i nikada nije toliko potrošeno da nekom valjati ne bi moglo. I pokvaren čovek, kažu, nekome kadgod zatreba, a kako ne bi stari mlin za kafu, neispravan gramofon, ili običan komad polutrule daske, izrezbarene nekim nerazumljivim pismom, daske koja je nekada, ko će ga znati, možda plovila morima, zakucana u palubu kakvog gusarskog broda?

Nakon prvih, "divljih" godina, Najlon je premešten na desnu stranu pomenute ulice, te zvanično kao pijaca u knjige utefteren, i danas se prostire na bezmalo 40.000 kvadratnih metara.

- Kol'ko kosilica?

- Tražim 80 evra, al' ako mi neko da 60, može da je nosi.

- Pa što onda tražiš 80?

- Šta znam, malo da uplašim ljude, a malo da probam, pa ako prođe, prođe.

A na betonu, na ćebadima i krpama - svega: polomljene igračke, krpene lutke, žabe koje na baterije greškom cvrkuću umesto da krekeću, razbijene saksije, "kuse" pegle bez kablova, računari za tri stotine dinara, električne mini-orgulje iz 1947, rabljene tapete za 20 dinara po rolni, polupani farovi za "fiću", volovski plugovi, klešta za vađenje zuba konjima, dečija kolica za 400 dinara...

- A beba? Gratis ili se plaća?

- Beba ide posebno, al' je otišla još jutros. Bebe idu bolje, da mi ih je više, bog da me vidi - veli u šali Negoslav R, pedesetogodišnji moler koji je decenijama bio pasionirani sakupljač "svega i svačega", onda shvatio da više u kući nema gde "od krša da zakorači", pa odlučio da svoje "igračke" podeli sa nekim novim kolekcionarima.

- Ja nisam ovde da bih preživeo, bogu hvala. Dolazim više da se ratosiljam onoga što mi ne treba, bukvalno budzašto, a i da malo izađem među ljude. Iskreno, u poslednjih nekoliko godina, otkad dolazim na Najlon, jedva čekam vikend. Navikao sam na ovaj svet, ovo mi dođe kao da sam na more otišao - priča nam Negoslav.

Nedaleko od njega, postariji dekica nas vuče za rukav, nudeći nam zarđale motike, grabulje bez pola zubaca, šajkače i drvene štapove.

- Evo štap za 500 dinara. Njime se moj deda poštapao, pa ti vidi koji je to kvalitet.

- Šta će mi štap?

- Trebaće ti kad omatoriš, pa u zdravlju da ga nosiš. Evo ti za trista, ako si ozbiljan. A ovaj drugi ti ne dam ispod sto evra. Ovaj je specijalan. Njime čobani po planini 'vataju ovce, zato ih valjda i zovu čobani, zato što su tupavi. Pametni ljudi njim 'vataju mlade snajke. Kad je ovim do'vatiš, nema šanse da ti se iskobelja - objašnjava raspoloženi starkelja.

A kraj njega teče reka ljudi. Zagledaju, kibicuju, prevrću, čude se, kupuju, cenkaju se...

- Na Najlon dolazim već nekoliko godina, otkako sam otišao u penziju. Kad imam para, ponesem, pa nešto kupim. Kad nemam, ja dođem samo da razgledam i da odmorim glavu. Ponekad, kad vikendom pada kiša ili je neko nevreme, mene uhvati panika, eto, toliko sam navikao da ovde provedem bar jedan dan u nedelji. Evo, danas sam poneo samo petsto dinara, a za dvesta kupio ovo, iako pojma nemam čemu služi - priča nam Momčilo iz Kaća, penzionisani medicinski tehničar, pokazujući izrezbarenu drvenu kutiju koja se ni sa jedne strane ne može otvoriti.

I još dodaje da mu "nije jasno kako nikome na pamet nije palo da Najlon uvrsti u turističku ponudu grada, pa da tuda provede one Japance što iskaču s brodova".

- Imaju oni tamo i "Mekdonalds", i beton, i zgrade, al' Najlon nemaju, ovo bi za njih bila prava atrakcija - kaže Momčilo, dok oko nas grlati prodavci galame svoju "ekskluzivnu" ponudu: lonci, dronjci, televizori, slavine, harmonike, ploče. I, naravno, "naočare, bato, original".

Za kraj, da ne budemo lenji, pa tek da vidimo šta o ovom "svetskom fenomenu" zvanom Najlon kaže naizgled sveznajući Google. A tamo, prvi pogodak, sa sve fotografijom, umesto "Najlon", na nekom zbućkanom jeziku veli: "Нейджлон пиджэка". Šta god to značilo. Biće da, ipak, postoje stvari, koje ni Google svojom pameću ne može razumeti.

Sociologija za početnike

Na pohabanom kariranom ćebetu, rame uz rame se izležavaju dečja cucla, pokvaren tranzistor, partizanski šlem, zarđao džepni sat, tufnasta šerpa bez dna, udžbenik iz sociologije za trideset dinara...

- O čemu se radi?

- Iskreno da ti kažem, nisam je čito, al', kol'ko sam shvatio, nije to prava knjiga, nego onako, više prepričano - veli nam sredovečni prodavac sitnica, "knjižar" u povoju, spreman da nesrećnog sociologa i za dve banke proda.

Od glave do pete, za petsto dinara

Milica R, apsolventkinja na Ekonomskom fakultetu, jedna je od Novosađanki za kojima će se, sasvim sigurno, okrenuti bezmalo svaki od onih muških "primeraka" što za toplih dana sede u letnjim baštama i "šacuju", ispijajući pivo ili grickajući plastične kašičice. I svaki će, verovatno, pomisliti da je Milica upravo iskočila iz kakvog "nabudženog" butika sa firmiranom i markiranom garderobom.

- Otkako sam otkrila Najlon, a sad je već skoro godinu dana kako ga posećujem, u butike skoro i da ne ulazim. Ljudi imaju predrasude, veruju da je ovde garderoba prljava, pocepana, nikakva. I ja sam, priznajem, tako mislila, dok se nisam uverila u suprotno. Sada znam da na Najlonu mogu da se obučem od glave do pete za petsto dinara, i to ako baš želim da kupujem "najskuplje" - priča Milica usput, dok, zajedno sa još desetak posetilaca, prevrće po ogromnoj gomili košulja, mantila, suknji, haljina, farmerica, a razgalamljeni prodavac ponavlja svoju "mantru" od "navali, navali, pedeset dinara komad".

autor teksta: Duško Domanović