הדיון שהתקיים בצהרי ה-1 באוגוסט באולם ג’ בבית המשפט העליון היה סוריאליסטי במיוחד. השופט חנן מלצר, מי שעמד בראש ההרכב, הפגין חוסר בקיאות בתיק ואישר כי לא עיין בעתירות הצדדים. השופט יצחק עמית שישב בהרכב הודה במבוכה שהוא ויתר חבריו כלל לא היו צריכים לדון בתיק הזה, וכי הוא היה אמור לידון בהרכב אחר. שתי ההתבטאויות הסתומות הללו פותחות צוהר למה שנראה לכאורה כניצול לרעה של אחת הסמכויות הרגישות ביותר המופקדות בידי נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות: שיבוץ הרכבי שופטים.

רצף האירועים שיובאו בכתבה זו מצביע על מגמתיות משפטית בתיק ‘חאן אל-אחמר’, המאחז הבדואי הלא-חוקי בשטח C שהמדינה מעוניינת לפנותו. במאי האחרון אישר בית המשפט העליון את הריסת המאחז אך מאז מצטייר בית-המשפט כמי שמנסה לחזור בו מהפסיקה הדרמטית ולסייע לפולשים הבדואים ככל יכולתו.

המגמתיות באה לידי ביטוי במספר מישורים: הראשון נראה כסטייה מעקרונות יסוד של מערכת המשפט הישראלית, כחלק מכניעה וריצוי גורמים פוליטיים. מישור נוסף הוא העדפת הרכבים “נוחים” לנשיאה חיות, שבהם מועדפים שופטים מסויימים על-פני שופטים שמרנים יותר. לבסוף, מהפרשה עולה ניחוח חריף של אפליה כלפי יהודים בעתירות דומות הנוגעות לפינוי והרס מבנים ביישוביהם.

‏הבזיון ממשיך:בדרך הביתה מהדיון בבית המשפט, מאות פלסטינים בצידי כביש 1 חוגגים את החרפה שראינו שעה קודם לכן בירושלים.ככה זה אצלנו בשכונה. הפרקליטות מגמגמת בבג"צ, וההמון המוסת כבר מתרגם זאת לחגיגות בשטח. הטיפשות והרפיסות הזו עוד יעלו לנו בחיי אדם Posted by Avihai Shorshan on Wednesday, August 1, 2018

פלישה לא-חוקית

אלו עיקרי הסיפור: בשנת 2009 עתרו תנועת ‘רגבים’ ותושבי כפר אדומים לבג”צ בבקשה לפינוי הפולשים הבדואים במאחז הלא-חוקי חאן אל-אחמר, הממוקם בשטח C – כלומר בשליטה ישראלית מלאה. האוכלוסייה בחאן אל-אחמר מונה 32 משפחות מהשבט הבדואי ג’אהילין, כ-170 תושבים. המבנים הבלתי-חוקיים במאחז הם חלק ממיזם במימון אירופי שנועד להשתלטות פלסטינית על שטחי C, ובהם בית-ספר בפיקוח הרשות הפלסטינית.

לאורך העשור האחרון הגישה המדינה הצעות נדיבות ומפליגות לפולשים הבדואים – אך הם עמדו בסירובם להתפנות, בין היתר כתוצאה מלחץ שהופעל מטעם הרשות הפלסטינית לסרב לכל פשרה. משרד הביטחון ראה בחאן אל-אחמר אבן בוחן ו”תיק דגל אסטרטגי” שלמדינה אסור להפסיד בו.

כך המדינה. אלא שבית-המשפט העליון התחמק מהכרעה, וביקש מהמדינה להגיע להבנות עם הפולשים הבדואים. זאת בניגוד מוחלט להתנהלות הנחושה של בג”צ כאשר עמדו על הפרק פינויי יהודים מבית אל, עמונה, נתיב האבות ויישובים נוספים ביהודה ושומרון.

זו תשובתנו לעיתון "הארץ" על הפייקניוז ב"חאן אל-אחמר".זה מרתק לראות איך מעוותים מציאות ומשחירים את פניה של מדינת ישראל.אנחנו נמשיך להתגבר על רעשי הרקע של הארץ (וגם של הרוח…) ונביא רק עובדות. צפו והעבירו הלאה! Posted by ‎תנועת רגבים‎ on Sunday, February 4, 2018

ב-24 במאי השנה, בתום עשור של עיכובים ומריחות, שם בית-המשפט העליון סוף לפארסה וקבע פה אחד: יש להרוס את המבנים בחאן אל-אחמר ולפנות את הפולשים. “אנו כבר אחרי ‘הדקה ה-90’. צווי ההריסה הראשונים הוצאו כזכור עוד בשנת 2009”, נכתב בפסק-הדין. השופטים קבעו כי “אין עוררין” על כך שמדובר במבנים לא-חוקיים, והאשימו את הפולשים במשיכת זמן וחשד לחוסר תום לב לנוכח הצעות המדינה. הכרעת השופטים היתה ברורה: “אין עילה משפטית להתערב בהחלטתו של שר הביטחון לממש את צווי ההריסה”.

על פסק-הדין היו חתומים השופטים נעם סולברג, ענת ברון ויעל וילנר. בשמאל האנטי-ציוני הודו כי לפסיקה עשויות להיות השלכות מרחיקות לכת על עקירת מאחזים פלסטינים בלתי-חוקיים אחרים בשטח C. אם כן, מדינת ישראל ניצחה, הרשות הפלסטינית הפסידה – אירוע לא שכיח בין כתלי בית-המשפט העליון.

הזעם הקדוש של זהבה גלאון ו’בצלם’

התגובות לפסיקה הדרמטית לא איחרו לבוא. שופטי העליון, שרגילים בימים כתיקונם לתקשורת מלטפת ומפרגנת, הועלו על המוקד על-ידי המִילְיֶה שלהם: עיתון הארץ, אנשי רוח ואישי ציבור מובילים בשמאל הקיצוני ודיפלומטים אירופים, שבמידה רבה אחראים להקמת חאן אל-אחמר.

קיתונות הבוז כלפי השופטים פרצו מכל עבר: “בית המשפט העליון התיר למדינה לבצע פשע מלחמה, אם יתבצע יישאו גם השופטים באחריות”, הצהירו ב’בצלם’ (שנתמך על-ידי הקרן החדשה ומדינות אירופאיות). יו”ר מרצ לשעבר זהבה גלאון כינתה את השופטים “ערלי לב, שהכתימו לדיראון עולם את המוסד שהם מכהנים בו”, וקראה להתנגדות פעילה לפינוי. עמירה הס, דוד גרוסמן ואישי ציבור נוספים רמזו כי פסק-הדין מושחת.

הפולשים בחאן אל אחמר איימו כי “ישראל תשלם מחיר” אם הפינוי ייצא לפועל, והפעילו אלימות כלפי שוטרים. הם עוררו לחץ בינלאומי שיוביל לשינוי החלטת פסק-הדין החלוט – והלחץ הבינלאומי אכן לא בושש לבוא: דיפלומטים אירופים שיגרו אזהרות לממשלת ישראל כי מימוש פסק הדין “יוביל לתגובה” מצד מדינות היבשת. בדיון האחרון בבג”צ, שנערך לפני כשבועיים, נכחו באולם בית-המשפט עשרות דיפלומטים אירופים, ובסיום הדיון תודרכו הדיפלומטים הזרים על-ידי נציגי ‘בצלם’ וארגוני שמאל קיצוני נוספים.

דמיינו משלחת של דיפלומטים ישראלים בראשות השגריר הישראלי בלונדון, שצועדת מחויכת בבית המשפט העליון בדרכם לדיון בעתירה בענין פנים אנגלי, עתירה אותה ממשלת ישראל מימנה מההתחלה ועד הסוף. בעצם למה לדמיין, בואו תראו את זה עכשיו בירושלים. רק הפוך pic.twitter.com/iysvRpTFKY — avihai shorshan (@a_shorshan) August 1, 2018

שופטי העליון קיבלו מסר ברור: תָקנו את הטעות ובטלו את הריסת המבנים הלא-חוקיים. אחרת – יוטל עליהם אות קין ו”שמותיהם יירשמו בספר הזהב של מפעל הנישול, השליטה והדיכוי”, כפי שתיאר זאת מנכ”ל ‘בצלם’ חגי אלעד.

השמאל מצווה, בית-המשפט מציית

המסר הופנם היטב. בניגוד לכל עקרונות היסוד של מערכת המשפט הישראלית, הפכו המונחים “סופיות הדיון” ו”פסק-דין חלוט” לאות מתה. כדי לשכך את הזעם של חגי אלעד, זהבה גלאון ודוד גרוסמן, קיבלה השופטת ברון, שרק שבועות אחדים קודם לכן חתמה על פסק-דין הפינוי, עתירה חדשה של הפולשים ולפני כחודש הוציאה צו המורה על עצירת ההליכים שהיא עצמה פסקה עליהם.

בתגובה לצו החדש הסבירה המדינה כי לפולשים לא קיימת עילה. נציגי הפרקליטות הזהירו כי הרשות הפלסטינית מתכוונת לקצר באופן חריג את חופשת הקיץ ולפתוח את שנת הלימודים בבית-הספר המיועד לפינוי כבר באמצע חודש יולי – במטרה להקשות על הפינוי. השופטת ברון לא התרשמה, הותירה את הצו על כנו, ואכן הפולשים הקדימו את פתיחת שנת הלימודים בבית-הספר הלא-חוקי.

תומכי הפולשים חגגו את ‘הניצחון’ והתגאו בהשפעה האדירה של השמאל הקיצוני ומדינות אירופה על שופטי בג”צ: “מקרה חאן אל-אחמר מוכיח כי ארגוני זכויות האדם צודקים”, כתב הפרשן לענייני ערבים שלומי אלדר. “‘סיוע חוץ’ הוא כנראה הדרך היחידה שנותרה בידם כדי לחולל שינוי … ביום שבו חמש מדינות אירופאיות איימו על ישראל בגינויים ובהטלת סנקציות, הכל נעצר. אפילו בג”צ שינה החלטתו”.

עקרונות גמישים

הצו שהוציאה ברון פגע כאמור בעקרון המקודש של “סופיות הדיון” לאחר מתן פסק-דין חלוט. כפי שמציין מאיר רובין, מנכ”ל פורום קהלת, רק לאחרונה עמד בית-המשפט על הריסת מבנים ביישוב בית אל ובשכונת נתיב האבות בגוש עציון, בשם אותו עיקרון של “סופיות הדיון”. רובין מסביר: “מדובר בהחלטה המשקפת אפליה חריפה ובלתי-מוסברת באכיפת החוק בין תושבים באותו תא שטח, והמפילה לבנה נוספת מאמון הציבור בבית-המשפט העליון”.

המקרה המובהק ביותר היה זה של נתיב האבות: בפסק הדין המקורי נקבע כי יש להרוס 17 מבנים בנתיב האבות. הפסיקה ניתנה בספטמבר 2016 על ידי הרכב של הנשיאה בזמנו מרים נאור, סגניתה והנשיאה הנוכחית אסתר חיות והשופט עוזי פוגלמן.

שנים שאני מסקר עתירות לואופייר (לוחמה משפטית) נגד ההתיישבות. מכל תיקי המאחזים הכרעת בג״ץ בתיק נתיב האבות הייתה המפתיעה ביותר. גם למי שראו כבר הכל, קשה היה להאמין שעתירה פוליטית על בסיס משפטי ומוסרי כה רעוע תקבל תמיכה מהערכאה העליונה במדינה — יהודה יפרח (@yehuday30) June 12, 2018

לאחר מתן פסק הדין הוגשו שתי בקשות שונות מטעם תושבי נתיב האבות: דחייה של מועדי הריסת המבנים והסדרת שישה מהמבנים באמצעות ניסור החלקים הזעירים שאינם נחשבים לאדמת מדינה. המדינה תמכה בניסור, והצטרפה לבקשה. בספטמבר 2017 התקיים דיון בעתירות, בהרכב של השופטים מני מזוז, עוזי פוגלמן ודוד מינץ. פוגלמן, היחיד מבין השלושה שהיה חתום על פסק הדין המקורי, הבהיר כבר בפתח הדיון לעותרים כי בקשותיהם צריכות להיבחן בפני ההרכב המקורי. לאור זאת העתירות נמחקו והוחזרו להרכב המקורי, בראשות נאור.

נאור דחתה את הבקשה לנסר את הבתים והורתה על הרס הבתים: “פתיחת הסוגיה מחדש תפגע בעיקרון סופיות הדיון”, כתבה נאור בפסק הדין. הנשיאה לשעבר הגדירה את הבקשה של תושבי נתיב האבות “ניסיון לדחות את הקץ”, הדגישה כי פסק-דין אינו “סיפור בהמשכים” ועל כן ”לא ניתן להתחיל את ההליך מבראשית ולהציג חזית חדשה בכל פעם שקו טיעון מסוים נדחה… מתן פסק-דין מהווה סוף פסוק להתדיינות המשפטית”. מילים כדורבנות, אך מקרה חאן אל אחמר מלמד כי הן רלוונטיות רק כאשר מדובר בהריסת מבנים של יהודים.

הרכב מנצח כן מחליפים

בחאן אל-אחמר נזנחו לא רק עקרונות הברזל של סופיות הדיון ופסק-דין חלוט, אלא שגם באופן תמוה הוחלף הרכב השופטים המקורי, זה שפסק כי יש להרוס את המאחז הבדואי הבלתי חוקי. מדובר על פריבילגיה ממנה כאמור לא נהנו תושבי נתיב האבות.

עורך-הדין אבי סגל, ששימש כפרקליטם של תושבי נתיב האבות וכעת מייצג את ‘רגבים’ בתיק של חאן אל אחמר, מוחה בתוקף על מדיניות האיפה ואיפה. בדיון האחרון בתיק של חאן אל אחמר, אותו דיון שנערך בתחילת החודש, אמר סגל לשופטים כי הפולשים הבדואים הגישו עתירה חדשה כדי להימלט מסדרי הדין: “פעם אחרי פעם, בג”צ קבע שאם מבקשים הבהרה או הארכה של פסק-דין צריך לגשת לאותו הרכב שהוציא את פסק-הדין, ולא להגיש עתירה חדשה. ביישובים יהודיים לא ניתנו הארכות ולא חיכו לחלופות. בעמונה הבניה נהרסה מבלי חלופות”.

לא ייאמן: בג"ץ החליט לפתוח את פסק הדין לפינוי חאן אל אחמר, ולתת זמן נוסף שלא ישיג דבר. גם לשופטים ברור שהעתירות החדשות מטעם הרשות הפלשתינית נועדו למוסס את פסק הדין. אנו מצפים שבג"ץ יוציא פסק דין לפינוי והריסה של הכפר הבלתי חוקי, וישים סוף לפארסה.

צפו בדברי הסיכום של עו"ד אבי סגל. pic.twitter.com/4dckvihZHX — תנועת רגבים (@tnuat_regavim) August 1, 2018

גם נציג הפרקליטות, עורך הדין רן רוזנברג, הבהיר במהלך הדיון כי העתירה של הפולשים היתה צריכה לידון בהרכב המקורי שאישר את ההריסה: “העתירות לא צולחות את שערי ביהמ”ש”, טען רוזנברג והוסיף: “יש פה בקשה לשינוי פסק דין חלוט… לבוא ולומר שאנו בעתירה אחרת, יש פה חוסר תום לב, גם מול בית המשפט וגם מול הרשויות… כאילו אין פסק דין, אין היסטוריה”.

הדברים הללו עוררו אפילו את השופט עמית להודות כי נפלה טעות בשיבוץ ההרכב. עמית פנה לנציגי הפולשים והדגיש בפניהם: “הייתם אמורים לבוא לאותו בית-משפט באותו תיק שניתן פסק-הדין ולבקש הארכת מועד”.

כפועל יוצא מהחלפת ההרכב הציגו חלק מהשופטים חוסר בקיאות בחומרים. בגילוי לב מטריד הודה השופט מלצר, שעומד כעת בראש ההרכב שדן בתיק אך לא היה מעורב בסבבים הקודמים, כי לא עיין בעתירות הצדדים אלא רק בהחלטות. הערה חמורה זו של מלצר לא מופיעה בפרוטוקול הדיון – כחלק ממסורת של חוסר שקיפות לפיה הציבור זוכה רק לתקציר הדיונים.

השופט מלצר: אני מודה שלא קראתי את התיקים בעתירות הקודמות של חאן אל אחמר. רק את ההחלטות, שבהן נכתב שהתושבים לא טענו לקרקע פרטית והודו שזו אדמת מדינה אך לטענתם יושבים שם ברשות. וגם אם זה היה נכון, יש פה בעיה שך מעשה בית דין. — תנועת רגבים (@tnuat_regavim) August 1, 2018

כעת עולה השאלה: מדוע הוחלט בכל זאת לשנות את הרכב השופטים בחאן אל-אחמר – בניגוד לכל כללי ההיגיון ועקרונות היסוד של המשפט הישראלי?

“השופט המתנחל” בחוץ, המקורבת של חיות בפנים

שלישיית השופטים המקורית שפסקה פה אחד כי יש להרוס את המבנים הלא-חוקיים כללה כאמור את השופטים סולברג, וילנר וברון. בהרכב החדש, שדן כעת בעתירה המחודשת של הפולשים, נכללים המשנה לנשיאה חנן מלצר, יצחק עמית וברון. כלומר, מבין שלישיית השופטים המקורית – היחידה שהמשיכה לדון בתיק היא ברון, בעוד וילנר וסולברג הודרו מהתיק.

החלוקה בין ברון לבין סולברג ווילנר ברורה: סולברג ווילנר, המקיימים אורח חיים דתי, נחשבים לסדין אדום בעיני האליטה המשפטית והשמאל – בעוד שברון נחשבת ליקירת המערכת.

סולברג הוא תושב אלון שבות. לפני מינויו יצאו בשמאל הקיצוני בקמפיין נגדו בדרישה “לא למנות מתנחל לעליון”. לאחרונה נכח סולברג כאזרח פרטי בטקס היובל להתיישבות ביהודה ושומרון, טקס שהוחרם על-ידי הנשיאה נאור. וילנר מונתה לבית-המשפט העליון באוקטובר האחרון. זמן קצר לאחר ההודעה על מועמדותה הותקפה ב’הארץ’ על כך שהזהירה נגד “חקיקה שיפוטית”.

לאורך הדיון בתיק על חאן אל-אחמר נעשה ניסיון עקבי מצד הפולשים ומקורביהם לקעקע את הלגיטימיות של וילנר וסולברג לדון בתיק. “ידוע שסולברג הוא תושב התנחלות אלון שבות. ידוע שווילנר היתה אחת מהמועמדים של שרת המשפטים איילת שקד. בצעירותה השתתפה בניסיון של גוש אמונים להתנחל בסבסטיה”, תקפה עמירה הס ב’הארץ’.

גם פרקליטם של הפולשים הבדואים לא היסס לתקוף את סולברג במהלך הדיונים: “השופט סולברג הוא מתנחל שמביא את האידאולוגיה שלו לבית המשפט”. לאחר מתן פסק הדין טענו הסופר דוד גרוסמן ואישי ציבור נוספים כי וילנר נגועה בשיקולים לא ענייניים, מאחר ויש לה קרובים בכפר אדומים. הטענות של גרוסמן נדחו על הסף על-ידי השופט הנדל, שקבע כי לא נפל פגם בהתנהלותה של וילנר.

ברון, השופטת השלישית לצד סולברג ווילנר, שייכת למיליה אחר לגמרי. בכתבות ב’הארץ’ וב‘ליברל’ צוין כי ברון והנשיאה חיות קרובות מאוד, ומכירות עוד בטרם הפכו לשופטות בעליון. ההיכרות בין השתיים כה עמוקה כשהוועדה לבחירת שופטים דנה בקידומה של ברון מבית המשפט המחוזי לעליון, בחרה חיות לפסול את עצמה מהדיון. במקביל ברון החילה על עצמה כללי זהירות וציינה ברשימת המניעויות שלה, על רקע החברות עם חיות, כי לא תדון בעניינו של עו”ד דוד חיות, בעלה של הנשיאה.

פסיקותיה של ברון מתכתבות גם הן עם אלו של חיות: ברון ישבה בהרכב שאיפשר הכנסת משפחות מחבלים לטקס הזיכרון ה’אלטרנטיבי’ ומנעה הריסת בית של מחבל. ברון, הנחשבת ל”ליברלית מובהקת”, רמזה לאחרונה כי בית-המשפט רשאי לפסול גם חוקי יסוד. על רקע זה אין זה מפתיע שברון הפכה עורה בפרשת חאן אל-אחמר, וקבעה כי יש להקפיא את ההריסה.

בשורה התחתונה, מונה הרכב חדש שבו וילנר וסולברג ה’בעייתיים’ בחוץ – בעוד שברון יקירת הברנז’ה וחביבת הנשיאה בפנים.

משחקי פז”ם

הדיון על חאן אל-אחמר, שבא כאמור על רקע פסק-דין חלוט, שובץ ליום ה-1 באוגוסט. באותו יום דנו בבית-המשפט העליון שלושה הרכבים: מלצר, ברון, עמית (זה שבסופו של דבר נבחר לדון בתיק); הנדל, וילנר וקרא; סולברג, מינץ ואלרון. כלומר: שלושת השופטים שדנו בתיק המקורי – סולברג, וילנר וברון – נכחו באותו יום באולם הדיונים ותאורטית היו יכולים לדון בעתירות החדשות של חאן אל אחמר, כפי שהיה אמור לקרות, רק שבאופן תמוה כל אחד מהם ישב בהרכב נפרד.

ניתוח הרכבי השופטים מלמד כי אם ההרכבים בראשות הנדל או סולברג היו משובצים לדון בעתירה החדשה של חאן אל-אחמר – קיים סיכוי סביר שהעתירה היתה נדחית והיה ניתן אור ירוק לפינוי. אלא שהתיק הלך דווקא להרכב של מלצר.

פנינו למערכת בתי המשפט, וביקשנו הסבר להחלטה לשבץ דווקא את ההרכב של מלצר לתיק חאן אל-אחמר. מתשובת בתי המשפט עולה כי ההרכב של סולברג לא יכול היה לקבל את התיק, בשל הנחייתה של הנשיאה חיות שהתיק יטופל בהרכב בראשות אחד משלושת השופטים הוותיקים והבכירים בבית המשפט: חיות / מלצר / הנדל.

תשובה זו מעוררת תמיהה, שכן התיק המקורי בעניין חאן אל-אחמר נדון בפני הרכב בראשות סולברג, שאינו שופט בכיר; ובנוסף הרכב בראשותו של סולברג אף היה זמין באותו יום ממש על מנת לדון גם בעתירה החדשה בתיק. מדוע, אם כן דווקא בגלגול הנוסף של הדיון על חאן אל אחמר – שכאמור צריך היה להידחות על הסף בשל סופיות הדיון – דרשה הנשיאה שופט “בכיר”?

מצטיירת אפוא תחושה כי הדיון הנוכחי בחאן אל אחמר מהווה מעין ערכאת ערעור לפסיקה של סולברג להרוס את המאחז – מבלי שנשען על בסיס חוקי. העובדה שדווקא השופטים הפחות ותיקים בבית המשפט רחוקים יותר בעמדותיהם מאלה של הנשיאה, מעוררת חשד שמא השימוש בקלף הוותק היה אמצעי להרחקת התיק החשוב הזה מידיהם של שופטים דוגמת סולברג שעלולים לקבל שוב את ההחלטה ‘הלא נכונה’.

היומן הנעלם

חיות אמנם הנחתה לבחור בשופט “בכיר” לראשות ההרכב אך לא נקבה בשמות ספציפיים של שופטים. הגורם ששיבץ את השופטים בסופו של דבר קרוי ‘יומן בית המשפט’ – צוות אנשים נסתר ובלתי שקוף בעליל שמכריע גורלות. לפי דוברות בתי המשפט “קיימת הנחייה לצוות יומן בית המשפט… להעביר ללשכת הנשיאה את אותם תיקים שנראים לצוות היומן כבעלי רגישות מיוחדת, לפי שיקול דעתו של היומן”.

כלומר: קבוצה אנונימית של אנשים, שלא ברור מה ההסמכה או ההכשרה שלהם, ולא ידוע באילו ניגודי עניינים הם מצויים, מחליטה אילו תיקים מספיק “רגישים” על מנת להעבירם לעיון נשיאת העליון – על מנת שתבחן האם להתערב בקביעת ההרכב. בנוסף היומן מחזיק בסמכות להכריע אילו שופטים ישובצו באותם תיקים “רגישים” דוגמת, חאן אל אחמר.

הפנינו לדוברות בית המשפט סדרת שאלות על מנת לתהות על קנקנו של יומן בית המשפט – למשל מה ההכשרה שעוברים עובדי היומן, כיצד הם נבחרים ומהן ההנחיות המחייבות אותם – אך לא זכינו לתשובות ענייניות. ארגון ‘רגבים’ הגיש בקשת חופש מידע על מנת לחשוף את הנעשה מאחורי “היומן” ונקווה שבקרוב תוסר החומה מאחורי אותו גוף בלתי-שקוף.

השופט ממפלגת העבודה

בעוד סולברג “המתנחל” הודר מהתיק, בראש ההרכב החדש עומד השופט מלצר, איש שמאל מובהק שבשנת 1996 אף התמודד ונכשל בפריימריז של מפלגת העבודה. בשנים שלאחר מכן עמד מלצר בראש ועדת החוקה של העבודה.

מלצר מונה לשופט עליון ב-2007 ובפסיקותיו חתום על החלטות כגון הפסילה הדרמטית של חוק המסתננים ב-2015 ואיסור על הממשלה לגרש מסתננים למדינה שלישית בכפייה – פסיקה שבמידה רבה הכשילה את הרחקת המסתננים מישראל. מלצר אמנם נוטה לאשר הריסת בתי מחבלים ואישר את חוק האזרחות, אך בסוגיות הנוגעות להתיישבות הוא חלק מובהק מן האליטה המשפטית. הוא אישר את גירוש תושבי עמונה (בניגוד להנדל), והיה שותף לסירוב לדחות את מועד הפינוי. הוא גם תמך בהריסה טוטאלית של נתיב האבות, בניגוד לעמדת המדינה שניתן לנסר חלקים מהבתים.

בהרכב של מלצר ישבו כאמור גם השופטים ברון ועמית. עמית, הצלע השלישית בהרכב, אישר בעבר את החלטתה של מרים נאור להחרים את טקס היובל להתיישבות ואסר על חברת החשמל לנתק פלסטינים ביו”ש בשל חוב עתק של הרשות. עמית גם תמך בהריסת הבתים בעפרה וסירב לחלופה לאטמם, ופסק בעד ביטול חוק המסתננים. בפרשת רצח הנער מוחמד אבו ח’דיר על ידי שלושה פעילי ימין קיצוני האשים עמית את כלל החברה הישראלית ברצח המזעזע: “הרצח מצריך חשבון נפש נוקב בחברה הישראלית בנוגע להתמודדות עם תופעות הגזענות וגרורותיהן, בדק בית מן המסד ועד לטפחות, בבחינת דע את נתיבי הגזענות, ראה דרכיה הרעות ובערת הרע מקרבך”, כתב עמית.

המגמה ברורה: ההרכב בראשות מלצר נוטה באופן מובהק לשמאל, בייחוד בסוגיות של התיישבות יהודית ביהודה ושומרון.

לעומתו הנדל, השמרן יותר, נותר בחוץ, ואיתו גם גם השופטת וילנר שישבה איתו בהרכב. השופט ג’ורג’ קרא, ששובץ להרכב עם הנדל ווילנר, אמנם קרוב בדעותיו לאלו של הנשיאה חיות, אך יש סיכוי סביר שהיה נותר בדעת מיעוט אם תיק חאן אל אחמר היה מגיע לפתח ההרכב בראשות הנדל.

בתשובה לשאלת ‘מידה’ טענו בדוברות בתי המשפט כי העומס על שני ההרכבים בעת השיבוץ של חאן אל אחמר היה דומה, ומשכך הוחלט לשבץ את התיק בהרכב של מלצר מסיבות טכניות. בסופו של דבר ב-1 באוגוסט ההרכב של הנדל לא דן ולו בעתירה אחת, בעקבות דחיות של דיונים, כולל דיון בעתירה נגד מתן פיצויים למפוני עמונה שהועברה להרכב אחר. מנגד ההרכב בראשות מלצר קיים תשעה דיונים ב-11 תיקים, כולל אלו של חאן אל אחמר.

חלוט ללא חלות

הדיון האחרון בחאן אל אחמר, שהתקיים בתחילת החודש, מאשש במידה רבה את החשש: ההרכב ששובץ לבסוף מזלזל בעקרונות משפטיים כדי לחסוך מבית המשפט מתקפה נוספת מצד דוברי השמאל הקיצוני ומדינות אירופה. זלזול זה בא לידי ביטוי לא רק באי דחיית העתירה על רקע סופיות ההחלטה המקורית, אלא גם באוזן הקשבת שכרו השופטים לטענות חדשות של העותרים: לפתע פתאום, אחרי עשור של דיונים, נשלפה הטענה כי הקרקע עליה יושבים המבנים הבלתי-חוקיים אינה אדמת מדינה, כי אם אדמה פרטית השייכת לבעליה עוד מתקופת הטורקים.

השופטת ברון היתה קשובה ביותר לטענה החדשה של העותרים מטעם הרשות הפלסטינית. ברון הודתה אמנם כי מדובר בטענות שלא עלו בעתירה המקורית, אך דחתה בתוקף את עמדת הפרקליטות כי נציגי הפולשים מבזים את בית-המשפט. ברון אף הוסיפה משפט מטריד, הרומז כי הטענה עלולה למנוע את הפינוי: “אם זאת אמנם פעם ראשונה שהם פנו ויש ממש בטענות של העותרים כאן, אז זה לא אומר שלעולם חוסן בהקשר הזה”, הזהירה ברון.

נציג הפרקליטות הדגיש בפני השופטים כי “מבחינת צה”ל והמשטרה יש חשיבות אקוטית למימוש מהיר”, אך השופט מלצר לא נשמע מוטרד יתר המידה: “לא קורה שום דבר אם יוצאים החוצה ומדברים. אם מסכימים על פתרונות אחרים”. כאשר נציג המדינה הבהיר לו כי כל דיאלוג יתקיים על בסיס ההנחה כי הפולשים מתפנים, כפי שמורה פסק-הדין החלוט, השיב מלצר: “יש לנו סיסמאות שמנהלים משא ומתן ללא תנאים מוקדמים”.

מלצר אף הוסיף כי “שני הצדדים מקשים”, ובית-המשפט האיץ בצדדים “לנסות ולהגיע להסדרת המחלוקת בדרכי שלום, שייתרו צורך בהכרעה שיפוטית”. כלומר בית המשפט שוב מבקש להימנע מהכרעה. למרות זאת הבהירו נציגי הפולשים כי הם מסרבים בתוקף להתפנות מהמאחז הבלתי חוקי.

בהחלטה שנתנו השופטים נקבע כי כל צד יגיש חלופות, וכי השופטים עשויים לפרסם פסק-דין ללא דיון נוסף. כזכור, בפסק-דין עמונה בית-המשפט קבע במפורש שמציאת חלופות אינה רלוונטית לפינוי, אך נראה שהבדואים בחאן אל-אחמר, המצויים תחת מטריית ההגנה של השמאל, זכאים לדעת בית-המשפט ליחס אחר. בינתיים, הגישו הפולשים עתירה נוספת בניסיון להכשיל את הפינוי ולהמשיך לבזות את בית המשפט.

התמונה המצטיירת בעייתית ומדאיגה. כל עוד שיבוץ ההרכבים ימשיך להישלט בידי הנשיאה חיות, ללא כל פיקוח, המאמצים לאזן את בית המשפט באמצעות מינוי שופטים שמרנים יותר לא יועילו – והרשות הפלסטינית תמשיך לקבוע באין מפריע עובדות בשטח, בדמות חאן אל אחמרים נוספים שיוקמו ברחבי שטח C.

תגובת דוברות בתי המשפט:

“ביום 12.7.2018 קבעה השופטת התורנית שטיפלה בבג”צ 5193/18 (השופט ע’ ברון) כי יתקיים דיון בעתירה עד ליום 15.8.2018. בהמשך החליטו השופטים התורניים שטיפלו בבג”צ 5257/18 ובבג”צ 5410/18 (השופטים ע’ גרוסקופף וי’ וילנר, בהתאמה) כי עתירות אלה תישמענה ביחד עם העתירה בבג”צ 5193/18.

החלטות אלה ניתנו בהתאם לשיקול דעתם של השופטים התורנים בעתירות חדשות שהוגשו לבית המשפט הגבוה לצדק וטופלו בהתאם לסדרי הדין המקובלים. הואיל ומדובר כאמור בשלוש עתירות חדשות, להבדיל מבקשה שהוגשה בתוך העתירה המקורית, נדרש היה, כמקובל, לשבץ הרכב שידון בעתירות.

הנשיאה הנחתה את יומן בית המשפט לשבץ בראש ההרכב את אחד משלושת השופטים הבכירים בבית המשפט (לפי כללי הסניוריטי), מבלי שהעבירה הנחיות לגבי שיבוץ שאר השופטים. בהתאם לכך שיבץ היומן לראשות ההרכב את המשנה לנשיאה ח’ מלצר ועמו שובצו להרכב השופטים י’ עמית וע’ ברון”.

בנוגע לבחירה בהרכב של מלצר על פני ההרכב של הנדל נמסר בתגובה:

“במחצית חודש יולי 2018 הגיעו ליומן בית המשפט שני הליכים שנדרש היה לקבוע בהם דיון עד לפגרת הקיץ בבית המשפט העליון שתחל ביום 4.8.2018 – ההליך בעניין חאן אל אחמר וההליך בעניין הפיצוי למפוני עמונה. כפי שציינו בתשובתנו הקודמת, הנשיאה הנחתה את היומן לשבץ בראש ההרכב שידון בכל אחד משני ההליכים הנ”ל את אחד משלושת השופטים הבכירים בבית המשפט.

היומן החליט לשבץ את שני ההליכים ליום הדיונים האחרון לפני הפגרה (1.8.2018) שבו נקבעו בין היתר הרכב בראשות המשנה לנשיאה מלצר והרכב בראשות השופט הנדל. באותה עת, עומס התיקים בשני ההרכבים הנ”ל (מבחינת משקל התיקים) היה דומה.

היומן שיבץ את ההליך בעניין מפוני עמונה בהרכב השופט הנדל, וזאת משום שהמשנה לנשיאה מנוע מלדון בו. על רקע זה שובץ ההליך בעניין חאן אל אחמר בהרכב המשנה לנשיאה. רק בהמשך נדחו תיקים אחרים שנקבעו להרכב השופט הנדל בשל בקשות דחייה שהוגשו בהם.

אנו דוחים בתוקף את טענתכם כי קיים ‘חשש לשיקול דעת בלתי ענייני בקביעת ההרכבים’. כפי שמפורט לעיל, וכפי שפירטנו בתשובותינו הקודמות, בעת שיבוץ התיקים בוחן היומן שיקולים עניינים ומקצועיים בלבד וכל ניסיון לטעון או לרמוז אחרת מופרך מיסודו וחסר כל בסיס”.