I Facebook-gruppen Medborgarlön — ett alternativ till arbetslinjen förs en mycket konstruktiv diskussion om garanterad basinkomst. Jag har skrivit ett antal inlägg där jag försöker räkna på kostnader och tänkbar finansiering. Mitt mål när jag håller på och bollar med olika siffror är att hitta en modell som är både ekonomiskt och politiskt möjlig att den faktiskt ska bli verklighet.

Visioner är bra och nödvändiga. Vi ska absolut fortsätta prata om det visionära med basinkomsten. Det är ett samhälle där alla kan känna trygghet och ingen faller mellan några stolar i det sociala skyddsnätet. Där ingen behöver bli utsatt för förnedrande och integritetskränkande detaljgranskning när hen söker samhällets hjälp. Där bidragssystemen inte längre är bidragsfällor. Där vi erkänner det obetalda arbetets betydelse för samhället och ekonomin. Där vi bejakar alternativa livsstilar, och skapar ekonomiska förutsättningar för gåvoekonomier. Och alla andra delar av visionen. Se till exempel det här utkastet till plattform för basinkomströrelsen, som Lennart Fernström tipsade om i Facebook-diskusionen.

Men själv är jag redan övertygad om det visionära med basinkomst. Vi ska fortsätta förklara visionerna, för långt ifrån alla har insett hur många olika fördelar ett basinkomstsystem skulle innebära. Men jag personligen är redan frälst, så jag vill gå vidare med nästa steg, och se om vi kan hitta en realistisk modell för hur vi kan börja omsätta visionerna i praktik.

En första observation är att ett heltäckande system för basinkomst är en gigantisk politisk reform. I praktiken är det helt otänkbart att vi skulle vilja göra så drastiska förändringar i både a-kassa, sjukkassa, stöd till barnfamiljer, pensionssystem, studiemedel och kommunala försörjningsstöd samtidigt, i en och samma reform.

Det skulle bli alldeles för mycket på en gång för att någon skulle våga känna sig tillräckligt säker på vad utfallet skulle bli. Och det skulle bli alldeles för många olika grupper av ”förlorare”, som skulle presenteras i olika tevesoffor, för att det skulle vara politiskt möjligt. En gigantisk totalreform som förändrar allt i ett slag kommer aldrig att hända.

Den enda praktiska vägen är att vi går med ”banansteg” mot garanterad basinkomst. Ett steg i taget, och varje nytt steg tar vid där det förra slutade. Då är jag helt övertygad om att det kan bli både ekonomiskt möjligt att förutsäga ungefär vad effekten av varje steg kommer bli, och politiskt möjligt att få igenom stegen ett efter ett.

Visionen om garanterad basinkomst får gärna vara hur stor den vill. Men ska det bli verklighet måste vi tänka tvärtom, och hitta så hanterbara bitar som möjligt.



Idag har vi komplicerade system som gör att folk (med rätta) känner sig otrygga inför vad som skulle hända om de blev av med jobbet, och att de som är arbetslösa idag riskerar att både utsättas för godtycke och fastna i bidragsfällor. Här finns det riktigt stort utrymme för förbättringar.



Alla bidragsområden som fungerar hyfsat

Två områden som trots allt fungerar hyfsat är barn och ålderspensionärer. Varken barn eller pensionärer jobbar, men de är försörjda ändå. Systemen för stöd till barnfamiljer och för pensioner är komplicerade, och det kan säkert finnas förbättringar att göra där.

Men att det säkert går att göra förändringar och förbättringar för (exempelvis) barnfamiljer och fattigpensionärer, är inget giltigt argument mot att genomföra en reform som siktar in sig på att förbättra för de arbetslösa.



Den som vill ta billiga partipolitiska poäng kan förstås säga att en sådan reform ”utesluter barnen och deras föräldrar”, eller liknande känslomässiga formuleringar, gjorda för att passa som soundbites i teve.

Varje reformförslag, hur bra det än är, går alltid att kritisera för att det inte är ännu bättre och löser ännu fler problem. Men så länge reformen inte innebär några försämringar för exempelvis barnfamiljer jämfört med hur vi har det idag, är de bara tom och orättvis retorik.

Det är naturligtvis sant att även om en basinkomst runt 8.500 skulle räcka för en ensam vuxen, är det inte tillräckligt för att en ensamstående förälder ska klara av att försörja alla sina barn också. Men det problemet finns redan idag, och därför finns det redan idag olika bidragssystem för att lösa problemet.

Försäkringskassan administrerar ett antal olika system under rubriken ”Ekonomisk trygghet för familjer och barn”, Tillsammans kostar de 72,2 miljarder. Här ingår barnbidrag, bidragsförskott till ensamstående föräldrar, föräldraledigheten och andra stöd till just barnfamiljer.

Väljer man att plocka bort en del av de här bidragen till familjer för att finansiera ett system med basinkomst, då måste man förstås se till att basinkomstsystemet är så utformat att det inte försämrar för de barnfamiljer som har det sämst ekonomiskt.

Men om man konstruerar ett system för basinkomst som förbättrar för de arbetslösa, och låter man dagens bidrag till familjer vara kvar oförändrade, då finns det ingen saklig grund att påstå att det ”lämnar barnen utanför” eller liknande känslomässigt laddad kritik.



Det finns säkert förbättringar för barnfamiljer och pensionärer att göra, men det är inget argument för att låta bli att försöka lösa dagens orimliga situation för arbetslösa. Det bästa får inte bli det godas fiende.

Därför vill jag kunna lämna både barn och pensionärer åt sidan tills vidare, och fokusera på systemen för personer i yrkesaktiv ålder som inte har jobb de kan försörja sig på. Det betyder inte att jag inte bryr mig om hur barn har det. Men om det ska bli möjligt att hitta fram till ett system för garanterad basinkomst som går att genomföra i praktiken, är jag övertygad om att vi måste hitta sätt att dela upp det i hanterbara bitar som vi kan ta en och en.

Men gör vi det är jag övertygad om att det går.

Piratpartiet ställer upp i riksdagsvalet den 14 september. Vi vill införa ett system för garanterad basinkomst inom en tioårsperiod, och börja ta de första stegen nu direkt.