Emilienne Morin (1901-1991) aka ”Mimi-FAI”.

***

En kort biografi över Emilienne Morin, aktiv i Frankrike och Spanien, companera till Buenaventura Durruti.

***

Emilienne Morin föddes i Angers i Frankrike den 28 oktober 1901. Hon var dotter till den anarkistiska militanten Etienne Morin. Han var en militant byggnadsarbetare som hade gömt flera vapenvägrare och desertörer under första världskriget. Han tycks ha flyttat till Paris på 1910-talet med sin familj och var aktiv i en grupp ur federationen Communiste Anarchiste.

Emilienne var aktiv från tidig ålder i revolutionära kretsar. 1916 var hon sekreterare på antikrigs-tidningen Ce Quil Il Faut Dire (CQFD- Vad som behöver sägas) redigerad av anarkisten Sebastien Faure och Mauricius. Hon var också aktiv i Syndikalistiska ungdomsgruppen i 15: e arrondissementet och från 1923 aktiv som medlem av dess sekretariat. År 1924 hade hon en relation med italienske anarkistmilitanten Mario Cascari (alias Cesario Tafani alias Oscar Barodi). De skildes åt tre år senare.

Emilienne var aktiv i kampanjen för frihet åt Sacco och Vanzetti som drevs av unionen Anarchiste Communiste (UAC) och därefter i Durruti-Ascaso-Jover stödkommitté som också drevs av UAC för att försvara de tre spanska anarkisterna som satt fängslade av den franska staten.

Den 14 juli 1927 träffade hon den spanska anarkisten Buenaventura Durruti på Internationella Anarkistiska Bokhandeln som låg på 72 Rue Des Prairies i det 20: e arrondissementet i Paris. Hennes vän och kamrat Berthe Fabert (anges ofta felaktigt som Faber eller Favert) drev bokhandeln med sin dåvarande partner Severin Ferandel och hon träffade Durrutis nära medarbetare Francisco Ascaso där (när Ferandel lämnade för Mexiko 1929 hade hon en relation med Ascaso).

Som Emilienne minns: ”Durruti och jag var aldrig gifta, naturligtvis, vad tror du? Anarkister går inte till prästen. Vi träffades i Paris, han hade just kommit ut ur fängelset. Han släpptes och samma eftermiddag besökte han några vänner, jag var där, vi såg varandra, vi blev förälskade och det fortsatte vi sen med att vara”.

När Durruti utvisades från Frankrike i juli 1927 sade Emilienne upp sitt jobb som maskinskriverska och förenade sig med honom i Bryssel. Här fanns många spanska anarkister som levde delvis underjordiskt. En av dessa, Lola Iturbe, minns att: ”Emilienne var då en mycket attraktiv ung kvinna, med klar hy och blå ögon, med håret klippt i tomboy-stil. Hennes energiska karaktär, hennes ideologiska övertygelse och hennes oratoriska gåvor visades sig i de offentliga diskussionerna – särskilt med kommunisterna – som ägde rum på Maison du Peuple i Bryssel.”

Livet var svårt för paret i Bryssel. 1931 flyttade de till Spanien. Emilienne fortsatte sin militanta aktivitet och skrev för CNT-pressen samt deltog i möten och demonstrationer. Den 4 december födde hon en dotter, Colette, i Barcelona. Durruti var nästan alltid gömd eller i fängelse under denna period. Kamraterna ordnade ett jobb på Goyateatern medan Barcelona-anarkisten Teresa Margalef hjälpte till med Colette. Med utbrottet av spanska revolutionen och inbördeskriget anslöt sig Emilienne till Durrutikolonnen på den Aragonska fronten och arbetade som sekreterare på huvudkontoret där hon var ansvarig för pressavdelningen. Hon fick smeknamnet ”Mimi-FAI”. När kolumnen flyttade till Madrid återvände hon till Barcelona för att ta hand om sin dotter.

Efter att Durruti stupat arbetade hon ett tag med försvarsrådet och återvände sedan till Frankrike för att delta i solidaritetskampanjer för spanska anarkister, skriva artiklar och ta hand om möten. Hon var en av talarna på mötet den 27 maj 1937 i Paris till stöd för de spanska anarkisterna där 4000 personer deltog från anarkistunionen (UA). Hon blev aktiv i Solidarité Internationale Antifasciste (SIA) som inrättats av anarkisten Nicolas Faucier och Louis Lecoin och som kämpat för att stödja den spanska anarkismen. Hon skrev också för Le Libertaire och bidrog med artiklar om den spanska situationen inklusive hennes egen berättelse om livet med Durrutikolonnen. Den 22 november, 1938 talade hon vid ett massmöte i Paris anordnat av UA till Durrutis minne.

Med ockupationen var hon tvungen att gå under jorden, fortfarande involverad i solidaritetsarbete för de spanska anarkisterna men under svåra omständigheter. Hon fortsatte denna aktivitet efter kriget och fram till sin död den 14 februari 1991 på Quimper i Bretagne.

Källor:

Enszensberger, Hans Magnus. Le bref été de l’anarchie. (1980)

Paz, Abel. Durruti i den spanska revolutionen (2006)

http://guerraenmadrid.blogspot.com/2013/11/emilienne-morin-la-francesa-que-amo.html

https://militants-anarchistes.info/spip.php?article4086

— Nick Heath/Anarchist Library. Övers. S. Jacobson 2017. Se även artikeln ”Två texter om Durruti” på denna blogg: https://anarchyisorder.wordpress.com/category/tva-texter-om-durruti-2/ där hela sammanhanget framgår.