Entisaikaan lasten kasvattaminen oli tradition välittämistä yhdessä muiden aikuisten kanssa. Nyt se on epätoivoista maailmalta suojautumista, jota jokainen harjoittaa erikseen. Lapset eivät enää kuitenkaan pelkää vanhempiaan, joten mahdollisuus aitoon kasvatusauktoriteettiin on ensi kertaa kehkeytymässä, kirjoittaa filosofi Tuomas Nevanlinna esseessään.

Yritän saada älypuhelinta 10-vuotiaalta. "Miks", kuuluu vastakysymys. Selittelen monenmoisuuksia ruutuajoista ja tekemättömistä läksyistä. Vaikutus on vähäinen. Klassikkokeinot eivät tehoa. Lahjonta on hedelmätöntä, koska palkkionäkymät ovat liian vaatimattomat suhteessa läsnäolevaan palkintoon: itse kännykkään. Ja jotta uhkaukseni ja kiristysruuvini purisivat, tulisi ne tiukentaa sellaisiin mittoihin, joihin en sittenkään ole valmis.

Tilanneauktoriteettini on kaiken kaikkiaan vähäinen. Pohdin tilannetta ja tulen nopeasti siihen tulokseen, että pojan käytöksen taustalla on yksinkertainen tosiasia: hän ei pelkää minua. Tämä on kaiketi hyvä asia.

Toisaalta on muistettava, että kännykkä pysyy pojan kädessä paljon pidempään kuin olin toivonut.

Jos hän ei usko minua nyt, uskooko hän enää ketään koskaan?

Kasvatanko häntä nyt oikein vai väärin? Vai kasvatanko ensinkään, herranähköön, enkö nytkin vain luovuttanut? Entä jos tuo peli- ja tubettajasaasta jotenkin turmelee hänet? Miksemme voisi pelata vaikka… öh… lautapeliä? Eikös se niin ollut, että edellisen sukupolven harrastukset ovat kehittäviä ja nykyvimpaimet sulattavat aivot?

Oli miten oli, mutta jos hän ei usko minua nyt, uskooko hän enää ketään koskaan? No, onko se loppujen lopuksi pahakaan asia, jos ei usko, eikös se ole vain terveen kriittisyyden merkki? Mutta oppiiko tämä pelailuun ja huonepalveluun tottunut läksyjenlykkääjä ikinä ottamaan vastuuta elämästään?

Mieleen hiipii, että en varmaankaan ole mietteineni yksin. Alan tuntea kasvavaa vertaistuen tarvetta. Olisi hienoa jakaa tätä taakkaa, vaikkapa vain yhteistaivastelun tai joukkoitseironian merkeissä. Ja te asiantuntijat siellä, peremmälle vain. Niksit ovat tervetulleita, analyyseista olisin suorastaan kiitollinen. Haluan rauhoittaa itseni, mutta toisaalta myös saada arkisiin vääntöihin uusia näkökulmia.

Merkit ovat selvät. Hetki on koittanut. On aika ryhtyä seuraamaan kasvatuskeskusteluja.

Kukaan ei enää puolusta vapaata kasvatusta

Kasvattaminen ei ole ominta alaani. Tuoreehkoa uusperheen isäpuolta ei ole kokemus vielä paljonkaan ehtinyt koulia. Kasvatusteorian tai -filosofian alaan kuuluvia kirjojakin olen selaillut vain satunnaisesti.

Vaanpa itse asiassa, tosin ja hetkinen! Muistan nyt, että ensimmäinen koskaan lukemani aikuisille suunnattu tietokirja oli mikäpäs muu kuin A. S. Neillin Summerhill. Kirja tunnetaan Vapaan Kasvatuksen Raamattuna – jos sitä nyt ylipäätään enää tunnetaan. Poimin teoksen kahdeksanvuotiaan erehtymättömällä vaistolla kotimme kirjahyllystä. Ahmin sen. Ymmärsin siitä riittävästi saattaakseni ilmoittautua Neillin uskolliseksi opetuslapseksi. Aina kun koin, että vanhemmat rajoittivat minua liikaa, siis kohtalaisen usein, katsoin heitä silmiin ja sanoin syyttävästi: “Summerhill.”

Täytyy kyllä näin jälkikäteen sanoa, että jos jotenkin koin olevani kieltovyöryn rajoittama, minun on täytynyt olla erittäin herkkähipiäinen. Ei voi kuin ällistyksen kera muistella, miten miedosti ja sallivasti toilailuihini suhtauduttiin. Ja enimmän ajan sitä paitsi vietin kavereiden kanssa ulkona. Mistään vaaroista tai riskeistä, lapasten kotiinjääntiä lukuun ottamatta, ei koskaan puhuttu.

Nopea silmäily netistä löytyviin kasvatuskeskusteluihin osoittaa, että ei ole päästy kovinkaan pitkälle niistä ajoista, kun tavailin pikkupoikana Neillin opusta. Olivatpa sitten kyseessä suuren yleisön kansoittamat chattipalstat tai asiantuntijahaastattelut, “vapaa kasvatus” näkyy edelleen olevan yksi keskeisimmistä kasvatuskeskustelun iskusanoista.

Vapaa kasvatus toimittaa keskusteluissa niin sanotun olkiukon virkaa.

Tosin itse ilmausta “vapaa kasvatus” ei nykyisin suinkaan aina käytetä. Ehkä syy on, että se kalskahtaa hieman liian kuusikymmenlukulaiselta. Sen sijaan sanotaan mieluummin: “… [on unohdettu, että] kasvatuksen päätehtävä on asettaa lapselle selkeät rajat.” Hyvin suosittu idea on näköjään tämä. Ilman rajoja lapsista tulee mellastavia kaikki-mulle-heti-nyt-röyhkimyksiä. Sellaisista ei ole aikuisina sen enempää päivällisvieraiksi, pänttääjiksi kuin puurtajiksikaan.

Niinpä “rajoja” peräänkuuluttavia haastatteluja, somepäivityksiä tai kirjoituksia löytyy netistä yhdellä napinpainalluksella mitaton määrä. Sen sijaan kohtuukestoisen surffailun jälkeen en löytänyt yhtäkään mielipidekirjoitusta tai asiantuntijapuheenvuoroa, jossa olisi puolustettu vapaata kasvatusta.

Missä rajattoman kasvatuksen puolustajat oikein luuraavat? Eikö sen pitänyt olla laajalle levinnyt vitsaus, nykykasvatuksen syöpä? Jos ylivapaata kasvatusta suositaan siinä määrin, että se yksin on kyennyt tärvelemään kokonaisten sukupolvien mahdollisuuden vastuulliseen aikuisuuteen, niin miksi törmään vain sen äänekkäisiin vastustajiin, mutta en juuri koskaan sen intohimoisiin kannattajiin?

Vapaa kasvatus on keksitty vihollinen

Näyttää vahvasti siltä, että vapaa kasvatus toimittaa keskusteluissa niin sanotun olkiukon virkaa.

Mitä tarkoittaa olkiukko? Oletetaan, että chattikumppanini Skorpioni -77 puolustaa ympäristöverotuksen kiristämistä ja minä vastustan sitä. Päästäkseni peitsentaitossa niskan päälle turvaudun alhaiseen temppuun: melskaan siitä, että Skorpioni -77 haluaa vain valtion varastavan ihmisten ja yritysten viimeisetkin rahat. Sivuutan hänen maltilliset ja järkevät perustelunsa ja keskityn kaikin voimin murskaamaan niistä omin päin kehittelemäni yksinkertaistukset, karikatyyrit tai väärennökset. Ne ovat helpompia kumota kuin Skorpionin todellinen kokonaisargumentti, joka – sikäli kuin tunnen sen vanhan ketun – on tosiasioiltaan pitävä, hyvin perusteltu ja vivahteikas.

Olkiukosta on myös toinen muunnelma. Siinä sekä vastustaja että hänen väitteensä ovat tekaistuja. Tämä on erityisesti vainoharhaisten konservatiivien suosima konsti – tyyliin “tasa-arvoista avioliittolakia ajavan hankkeen takana on kulttuurimarxilaisten salaliitto, joka propagoi homojen asiaa juurruttaakseen pedofilian vaivihkaa osaksi perhearkea”. Kumpaakaan ei tietenkään ole olemassa, ei salaliittoa sen enempää kuin sen oletettua piilotavoitettakaan, joten kyseessä on loppuunviljelty olkiukko.

Kumpaa olkimiesversiota vapaata kasvatusta vastaan melskaava keskustelu enemmän muistuttaa?

Ehkä ei sittenkään jälkimmäistä tapausta, vaikka aika lähellä se onkin. Vapaalla kasvatuksella on nimittäin ainakin ollut puolustajia. Kuusikymmenluvulla A. S. Neillin teoksia suomennettiin ja pääkaupunkiseudulla niitä saatettiin jopa lukea. Vailla oppituntipakkoa ja kurisääntöjä toiminut Summerhill-koulu ja sen perustaja saivat myös runsaasti julkisuutta. Tosin jo silloin se oli enimmäkseen kauhistelevaa. Mutta koska jotkut kasvatusteoreetikot, psykologit ja itseään edistyksellisinä pitävät vanhemmat avoimesti liputtivat vapaan kasvatuksen puolesta, kaiketi sillä sitten oli myös jonkinmoista vaikutusta heidän kasvatus- tai kasvattamattajättämiskäytäntöihinsä.

Olkinen variksenpelätti hajoaa tuulessa.

Pidän kuitenkin kiinni olkimies-väitteestäni: tietoisen vapaan kasvatuksen opin kulttuurinen kokonaisvaikutus on ollut niin kasvatuskeskusteluissa kuin arkisen kasvatuksen ohjenuoranakin mitätön. Sen suurin vaikutus on ollut käänteinen tai negatiivinen: siitä on tullut kauhistelulaukaisin, triggeri, iskusana – niin, olkiukko – jonka kontolle voidaan lukea mitä sekavin kirjo kulttuuris-yhteiskunnallisesta vinosuunnasta kieliviä ilmiöitä.

Epäilen, että vapaan kasvatuksen kritiikistä aika ajoin tihkuva nyreys ja närkästys juontuu kaunasta ja kateudesta. Tällaisia sävyjä on jäljitettävissä erityisesti varttuneiden sukupolvien puheista. Muut saavat jotakin, mitä minä en saanut. Näitä on sylitetty ja hellitty, minä istuin arestissa perunakellarissa. Näitä äidit passaavat ja kehuvat, meillä isä löi useammin kuin puhui. Minä jouduin kärsimään ja tekemään työtä, nämä vain liu’uttelevat siellä curling-jäällään. Onneksi meillä sentään on talouskriisi, leikkaukset ja säästöt.

Myös vapauteen heitetyt Summerhill-lapset halusivat miellyttää rehtoriaan

Huomaan rajojen välttämättömyyttä korostavissa keskusteluissa usein painotettavan, että lapsi itse haluaa rajoja. Niiden kautta lapsi voi kokea olevansa johdonmukaisissa ja turvallisissa käsissä.

Tässä ajatuksessa kieltämättä on mieltä. Vastikään Summerhilliin saapuneet lapset käyttäytyivät usein räävittömästi ja jopa tuhoavasti. Neill tulkitsi tällaisen käytöksen turhan kurinpidon jäänteeksi. Hän ei nähnyt, että käytöksellään lapsi kenties yritti pakottaa lain esiin. Reagoikaa, pankaa tälle piste, esittäkää laki!

Lapsi typistetään pelkäksi halukoneeksi.

Kun lapsi sitten ajan oloon rauhoittui, Neill oletti tilanteen vain normalisoituneen: on syntynyt vapaan lapsen terve itsesäätely. Voi kysyä, oliko tilanne todella näin auvoinen. Suorasanaisen lain puuttuessa lapsi joutuu jatkuvasti pohtimaan, mitä häneltä vaaditaan ja tekikö hän oikein suhteessa piileviin odotuksiin. Lapsi joutuu kehittämään lain itse itselleen, ja näin syntyvä laki on ankarampi kuin mikään ulkoinen sääntö koskaan. Tämän huomasi aikoinaan jo Freud: vapaasta kasvatuksesta seuraa poikkeuksellisen ankara yliminä: ylenpalttinen syyllisyydentunto, itsesoimaukset ja piilomasennustaipumus.

Vaikka Neill ei esittänyt käskyjä ja sääntöjä, hän oli lasten silmissä auktoriteettihahmo, joka tarjosi heille seurattavan ihanteen. Neillin arvomaailman sisällöllinen antiautoritaarisuus kätki näkyvistä sen, että lapset eivät olleet “itseohjautuvia”, vaan yrittivät vanhaan hyvään tapaan miellyttää rehtoriaan.

A. S. Neillin vapaamielisyydessä oli ripaus aristotelismia: kun poistetaan esteet, lapsi asettuu itselleen luonnolliselle paikalle. Mutta ei se mikään luonnollinen paikka ole, sen on avannut se sama (piilo)vaikutteiden ja ihanteiden sisäistäminen, josta kasvatuksessa aina on kyse.

Raja-ajattelu on taas ikään kuin galileilaista fysiikkaa: lapsi liikkuu, ellei häntä erikseen pysäytetä. Tässä ongelmallisesti annetaan ymmärtää, että lapsi on biologisesti ohjelmoitu halu- ja nautintoautomaatti, ikään kuin luontojaan addikti. Sitten jos rajoja ei ole, lapsi menee kaikessa loppuun asti, oli kyse sitten karkinsyönnistä tai pelien pelaamisesta. Lapsi ei ole utelias itsensä ja maailman pohtija, vaan typistetään pelkäksi halukoneeksi.

Joten sitä kasvatuskeskustelun Einsteinia tässä nyt odotellaan vielä. Ja juu, en ajattele, että se olisin minä.

Kun kuri höltyy, lisääntyykö lapsen vapaus?

Vapaa kasvatus on siis kuviteltu vihollinen. Selvä. Mutta jotenkin tuntuu siltä, että tämä toteamus ei tyhjennä koko pakkaa. Eikö jokin nyt kuitenkin ole muuttunut? Eikö kurinpito lastenkasvatuksessa ihan oikeasti ole vähentynyt, vaikka tämä ei johtuisikaan vapaan kasvatuksen oppien tietoisesta omaksumisesta?

Ja eikös se ole ihan totta, että vanhempia ei kunnioiteta nykyisin samalla tavalla kuin ennen? Ja eikös se murrosikäoireilukin ala nykynuorilla yhä varhemmassa vaiheessa? Sitä silmällä pitäen on näemmä kehittynyt oikein uudissanakin, “esiteini”.

Näihin kysymyksiin tekisi mieli vastata myönteisesti. En nyt osaa mihinkään tutkimustuloksiin tässä nojata, mutta näppituntuma on vahva. Kurinpito näyttäisi melko lailla hellittäneen. Vanhempien auktoriteetti suhteessa lapseen todella tuntuu heikentyneen.

Joudutaanko tässä sitten palaamaan lähtöruutuun ja myöntämään, että vapaus jyrää?

Ehkä pakkaa voisi kuitenkin vähän sekoittaa! Nimittäin: seuraako kurin ja auktoriteetin vähenemisestä välttämättä se, että lapsen vapaus vastaavasti lisääntyy? Yleensähän kai oletetaan, että vastaukset näihin kysymyksiin kulkevat käsi kädessä. Eli se, joka myöntää kurin höltyneen, myöntää samalla myös vapauden kasvaneen. Mutta onko tämä sidos pakko olettaa? Entä jos kurinpito ja ankaruus todella ovat vähentyneet, mutta lapset ovatkin samalla epävapaampia kuin koskaan?

Niukkuuden ja runsauden yhteiskunnat

Teen pienen mielikuvaharjoituksen. Tukeudun siinä “laihdutussosiologiaksi” nimittämääni menetelmään. Titteli juontuu dieettipillerimainoksista, joissa on yksi kuva asiakkaasta ennen pillerien popsinnan aloittamista (lihava, synkkä) ja yksi kuva popsinnan lopettamisen jälkeen (hoikka, pirteä).

Hieman vastaavalla tavalla ennen–jälkeen-sosiologiassa valikoidaan yksi mielikuva menneisyydestä ja verrataan sitä mielikuvaan nykyisyydestä. Asioiden arvottaminen toki menee siinä joskus toisinpäin. Siis niin, että nimenomaan ennen meni hyvin ja nykyään näkymät ovat synkemmät. Mutta muuten kuvio on aika lailla sama. Vaikka mielikuvien muodostaminen ei kestä kaikkia historiallisen lähdekritiikin vaatimuksia, on niiden vertailu usein valaisevaa.

Ennen-kuva napattakoon 1950-luvun Suomesta. Silloin vallitsi niukkuuden yhteiskunta. En tarkoita nyt vain nykyistä matalampaa elintasoa, vaan ennen kaikkea hyödykkeiden tarjonnan ja saatavuuden niukkuutta. Tuolloin a) tavaroita ja palveluita oli paljon vähemmän tarjolla b) niistäkään kaikki eivät olleet aina saatavilla ja c) tarjolla olleet hyödykkeet eivät olleet saatavilla likimainkaan yhtä kätevästi kuin tänään.

Banaani ja greippi olivat eksoottisia hedelmiä, epäkaupallinen radio kantoi viihdytysvastuun, kulttuuria saatiin maistaa, jos orkesteri tai sirkus tuli kaupunkiin. Tuotteen hankkimiseksi täytyi usein matkustaa siihen yhteen kauppaan, josta sitä sai. Mitään runsaudenpulaa tai merkittävää valinnanvaraa ei ollut, vaikka kuluttaja olisi ollut kuinka varakas hyvänsä. Valinnanvara tai sen lisääminen ei liioin ollut mikään erityinen kulttuurinen arvo, saati itsestäänselvä lähtökohta.

50-luvun lapsella vähän tavaraa, nykylapsella paljon.

Mielikuvaotos numero kaksi: nykypäivä. Elämme yhteiskunnassa, jossa kaikki on paitsi näkyvillä, myös saatavilla sen kuuluisan klikkauksen päässä. Kaikki kuviteltavissa olevat tuotteet vyöryvät tarjolle ja usein vieläpä ilmaiseksi. Tavaroita ja niitä koskevaa markkinointia on kaikkialla, ja ne ovat ainakin periaatteessa minä hetkenä hyvänsä valittavissa, ostettavissa tai muutoin käyttöön poimittavissa. Yksittäiset toimijat, firmat ja järjestöt ovat helisemässä yrittäessään saada äänensä “huomiotaloudessa” kuuluviin.

Tämä maailma tyrkyttyy yhä nuorempien ulottuville. Lapsesta tulee jo varhain, ja toisella tavalla kuin ennen, kuluttaja, valitsija, haluaja. Eikä ihme, sillä tuotteet ovat enimmäkseen aivan mahtavia. Seitsenvuotiaana olisin antanut amputoida varpaani, jos olisin voinut heijastaa liikkuvia virtuaalieläimiä olohuoneen lattialle. Kolmentoista ikäisenä olisin pitänyt mahdollisuutta kuunnella mitä tahansa musiikkia, milloin vain ja ilmaiseksi Jumalan valtakunnan maanpäällisenä toteutumisena.

Sivuhuomautuksena todettakoon, että helposti saatavilla oleva häikäisevä valikoima saattaa kuitenkin heikentää kulttuurisen kokemuksen laatua. Jos tuotteeseen ei olekaan varaa, tilanne vain turhauttaa ja kiukuttaa. Isottu viihdyke hyppii silmille, sen saaminen olisi periaatteessa helppoa, sitä hierotaan nenään, siitä on olemassa lupaus. Tästä seuraa myös, että nykyköyhä on sodanjälkeistä kohtalotoveriaan paljon tietoisempi omasta vähävaraisuudestaan. 50-luvulla taas kenellekään ei oltu luvattu mitään ja niinpä elämä vain rikastui, kun silmät säihkyen kerrattiin värikkäitä tarinoita eksoottisista luksustavaroista.

Lisäksi niukkuuden aikakaudella täkäläisittäin tuntematon hedelmä tai harvinainen kulttuuritapahtuma merkitsi paljon, kun taas päällekäyvän saatavuuden tilanteessa mikään ei oikein tahdo tuntua miltään.

Vyöry ei koske pelkästään tavaratarjontaa, vaan myös kokemuksia ja tietoa. Ennen seksivalistuksesta huolehtivat lääkärikirja, Clark Gable ja metsästä löytynyt kondomi. Nykyään nettivideoilta voi nähdä seikkaperäisen selvityksen kaikesta siitä vähästä, mitä vanhemmat ja opettajat eivät ole kertoneet. Eikä kyse ole pelkästään seksistä. On yhä vaikeampaa välittää lapsille asioista oikea-aikaisesti oikealla tavalla siloteltu versio, koska vanhemmat eivät enää ole tiedon ainoa lähde.

Tässä tilanteessa vanhempien on pakko jollain tavalla asettua tarjontavyöryn ja lasten väliin. Maailma puskee sisään ovista ja ikkunoista, ja vanhemmat yrittävät suodattaa ja puskuroida sitä.

Ennen kasvatettiin, nyt keskustellaan kasvatuksesta

Yllä voivottelin vähäistä tilanneauktoriteettiani. Otetaan avuksi taas laihdutussosiologia. Miltä vertailuotokset näyttävät tämän asian suhteen?

Mielikuvani on, että 50-luvulla auktoriteetti olisi ollut yhtenäinen ja näkyvä. Tekisi mieli jopa kärjistää, että vallitsi suoranainen auktoriteettihahmojen salaliitto lapsia vastaan. Vanhemmat, opettajat, talonmiehet, naapuri, poliisi, presidentti ja isänmaa – nuo kaikki hahmot ja tahot jakoivat saman käsityksen siitä, mikä on sopivaa lapsille ja siitä mitä lapsilta pitää odottaa ja vaatia. Kuka tahansa aikuinen saattoi ojentaa ketä tahansa, koska hän saattoi lähteä siitä, että kaikissa perheissä vallitsevat samat arvot ja säännöt. Lisäksi yhtenäisen rintaman edustaja asettui konfliktitilanteissa pääsääntöisesti auktoriteettikollegan eikä suinkaan lapsen puolelle. Jos opettaja torui lasta, vanhempi yhtyi moitteisiin.

Kasvattajat saattoivat huomattavassa määrin säädellä sitä maailmaa, jossa lapset elivät. Tämä kontrolli ei perustunut epätoivoisiin ulosrajaamisyrityksiin. Isoäidin neuvot riittivät pitämään muutoinkin harvalukuiset psykologit perhe-elämästä loitolla. Infoähkystä vastasivat radion olympiaselostukset sekä sanomalehti, jossa ei ollut kuvia.

Vanhemmat eivät ole kuunaan olleet yhtä neuvottomia kuin nyt.

Peritty ja yhteiseksi oletettu maailma saatettiin melko lailla yksissä tuumin siirtää seuraavalle sukupolvelle. Vaikka maailma tiedettiin monimutkaisemmaksi kuin se lapsille esitettiin, hiljaisella sopimuksella voitiin heidän edessään pitää yllä sitä yhtä, yhteistä ja ainoaa elämänmallia.

Nykyään tällaista kasvattajien salaliittoa ei enää ole. Vanhemmat hyvinkin saattavat pitää oman lapsensa puolta opettajaa vastaan – mahdoton ajatus mielikuvieni 50-luvulla. Naapurillani on hyvinkin tyystin eri käsitys kuin minulla siitä, minkälainen kasvatus, mikä ravinto, mikä kantoreppu, mikä media tai vempain on lapselle hyväksi ja mikä taas turmiollinen. Toisten perheiden kasvatustapoihin puuttuminen koetaan jonkinlaisena mielipiteenvapauden ja yksityisyydensuojan loukkauksena.

Kasvatusta koskevien hiljaisten sopimusten maailmasta on siirrytty kasvatuskeskustelun maailmaan. Vanhemmuus ei enää ole sen tekemistä niin kuin ennenkin tehtiin, vaan kärryillä pysymistä siitä, mitä lääkärit ja psykologit asioista sanovat. Tämäkin on riittämättömästi sanottu: ei ole mitään yhtä “lääkäriä”. Ei ole yhtä “psykologia”, jota itsestään selvästi seurata, vaikka Jari Sinkkosella kiistatta on yritystä. Suosituksia on liki yhtä paljon kuin suosittelijoita. Lisäksi tieteellisten asiantuntijoiden päälle kertyvät vielä somet ja chatit, vaihtoehtoinen lääketiede, new age -opit, hahmotusulottumattomiin paisuneet ravitsemussuosituskiistat, Matteus-passiosta tunnekirjonsa lainanneet imetyskeskustelut, vertaisjauhanta harrastusten ja seurojen valinnasta – you name it.

Ennen vanhemmat tukeutuivat toisiinsa tietäen, että tukea tosiaan tulee. Nykyään taas pitää riidellä toisten vanhempien kanssa mitä ihmeellisimmistä asioista, jopa rokottamisen mielekkyydestä.

Vanhemmat tietävät enemmän kuin koskaan, mutta eivät ole kuunaan olleet yhtä neuvottomia kuin nyt.

Lapsilla on vähemmän vapautta kuin koskaan ennen

Nämä muutokset – tavaroiden ja tiedon ylenpalttinen tarjollaolo sekä kasvattajien välisen “salaliiton” murtuminen – yhdessä merkitsevät, että lapset eivät enää ole niinkään kasvatuksen kuin maailman tuotteita. Tuo maailma ei enää ole yksituumaisen auktoriteettirivistön esivanhemmiltaan perimä, vaan tulos erilaisista globaaleista teknologia-, raha-, media- ja tiedevälitteisistä prosesseista.

Aikuisten harjoittama kontrolli muuttuu perityn maailman edelleen välittämisestä maailman torjumiseksi: vanhempien liki ainoaksi tehtäväksi jää yritys suojella lasta sitä maailmaa vastaan, joka lapset muovaa – oli sitten kyse peleistä ja vempaimista, netistä tai itsenäisesti ulkona leikkimisestä.

Niinpä “rajojen” tärkeyttä korostava kasvatuskeskustelu kolkuttaa avoimeen oveen: vanhemmat ovat nykyään nimenomaan rajan paikalla, rajoittamisesta on tullut heidän päätehtävänsä, tämän päivän keskiluokkaiset vanhemmat eivät juuri muuta teekään. “Lapselle pitää asettaa rajat” ei siis ole huolestuneiden kulttuurikeskustelijoiden esittämä vaatimus, vaan rajoittajiksi pakotettujen vanhempien keskinäistä uskonvahvistusta.

Ennen toivottiin, että lapset seuraisivat vanhempiensa antamaa esimerkkiä. Nykyään se on pikemminkin yritettävä estää.

Vanhempien silmiin näyttää siltä, että maailma – peli, chätti, video, nettiporno, markkinamies, huume- tai ihmiskauppias – uhkaa viedä lapset mukanaan. Vanhempien silmiin näyttää siltä, että ainoa vastalääke on valvoa, kontrolloida, säädellä ja rajoittaa lapsen elämän jokaista hetkeä ja osa-aluetta. Tästä asetelmasta hyvinkin seuraa, että lapset eivät ole koskaan olleet yhtä epävapaita kuin nyt.

Kun olin itse lapsi 1960-luvulla, menin ulos ja tein toisten lasten kanssa mitä halusin. Ei tämä mistään “vapaasta kasvatuksesta” johtunut. Se johtui siitä, että elettiin vielä sen agraariyhteiskunnan jatkeella, joka oli kulttuurisesti verraten yhtenäinen ja koettiin siksi turvalliseksi. Vanhemmat tekivät töitään ja askareitaan eikä jaloissa pyöriviä lapsia niinkään kasvatettu, he vain vähitellen imivät itseensä vanhempien elämäntavan.

Nykyään vanhemmat näpelöivät jatkuvasti tietokonetta ja kännykkää ja hankkivat kaiken tarvitsemansa kaupasta. Lapset tekevät aivan samoin, joten tavallaan siis mikään ei ole muuttunut. Vanhemmat kontrolloivat lasten älylaitteiden käyttöä, mutta tämä ei estä heitä tekemästä sitä viime kädessä juuri älylaitteiden avulla, oli kyse sitten GPS-paikannuksesta tai aikarajoitussovelluksista.

Ennen toivottiin, että lapset seuraisivat vanhempiensa antamaa esimerkkiä. Nykyään se on pikemminkin yritettävä estää.

Isä opettaa lastaan sormi ojossa.

Ennen-maailmaa ei kuitenkaan saa millään lisääntyvällä kurinpidolla takaisin niin kauan, kun meillä on julkiset asiantuntijajärjestelmät, yksityistyneet ja koulutetut perheet, älypuhelimet ja tietokoneet peleineen, netteineen ja someineen, ja kaikki tämä massakulutukseen perustuvassa saatavuusyhteiskunnassa. Mainittujen ilmiöiden poistaminen ei ole yhden kasvatustehtävän aikahorisontissa sen enempää mahdollista kuin – pakko sanoa – enimmäkseen toivottavaakaan.

Kasvattaminen edellyttää auktoriteettia

Onko rajoja sommittelevilla vanhemmilla enää auktoriteettia saamaan kieltojaan läpi?

Nyt voisi olla hyötyä yhdestä kasvatusfilosofisesta tekstistä, jonka olen lukenut. Se on Hannah Arendtin (1906–1975) essee On Education (“Kasvatuksesta”). Arendt tutki 1960-luvulla auktoriteetin käsitteen historiaa ja tuli siihen tulokseen, että moderni tapa ymmärtää auktoriteetti perustuu sekaannukseen.

Auktoriteetin käsite syntyi antiikin Roomassa, Arendt kertoo. Auktoriteetti ei perustunut väkivaltaan eikä sillä pelotteluun, mutta ei liioin toisen suostuttelemiseen tai vakuuttamiseen. Siinä oli kysymys yksinomaan siitä arvovallasta, jota joku instituutio tai henkilö nautti toisten silmissä. Se oli eräänlaista “lisävaltaa”, valtuutus- tai siunausvaltaa.

Esi-isillä, mentoreilla ja senaatin vanhimmilla oli auktoriteettia. Aina jos voitiin osoittaa, että auktoriteettihahmo on siunannut jonkin suunnitelman, tämä välitti kunnioituksen ja arvostuksen hohdetta hankkeen ylle. Auktoriteetti (lat. auctoritas) eroteltiin selvin sanoin vallasta (lat. potestas), joka oli määräysvaltaan perustuvaa kykyä saada asioita aikaiseksi.

Kauhistuttavaa kasvattajahahmoa ei voi kutsua auktoriteetiksi.

Mikä sitten on auktoriteetin käsitteeseen liittyvä nykysekaannus? Se, että sitä ei enää eroteta sen enempää väkivallasta ja pelolla hallitsemisesta kuin vakuuttelusta ja suostuttelustakaan. Arvovallasta ammentavaa auktoriteettia ja pelotteisiin perustuvaa vallankäyttöä ei osata enää erottaa toisistaan.

Antiautoritaarisuus, josta 60-luvulla paljon puhuttiin, oli nimenomaan kritiikkiä auktoriteetin harjoittamaa pakottamista ja rankaisemista vastaan, kritiikkiä auktoriteetin väkivaltaisuutta kohtaan. Väkivalta saattoi olla henkistä ja piilotettua, mutta väkivaltaa yhtä kaikki.

Mutta aito auktoriteettisuhde ei ole mielivaltaista kurinpitoa tai pakkovaltaa. Se on päinvastoin kunnioitus- ja arvostussuhde. Tästä seuraa, että väkivaltaista ja muuten kauhistuttavaa kasvattajahahmoa ei voi kutsua auktoriteetiksi. Maltinmenetys tai hurjistuminen, väkivaltaan turvautumisesta puhumattakaan, kielii jo sinällään arvovallan menettämisestä tai puuttumisesta.

Ilmeisin syy tälle sekaannukselle on moderni tasa-arvoisuuden ihanne. Auktoriteetin ja auktoriteetille alistuvan välinen suhde ei näet ole tasa-arvoinen, vaan hierarkkinen. Kaikki hierarkkiset suhteet ovat epätasa-arvoisia valtasuhteita, ja kaikki epätasa-arvoiset valtasuhteet ovat modernin maailman silmissä epäilyttäviä. Hierarkkisuus on jo sinänsä “väkivaltaa” ihmisten välistä luontaista tasa-arvoa kohtaan.

Kasvatus siis perustuu epätasa-arvoiselle auktoriteettisuhteelle – tai ainakin sen tulisi perustua, sanoo Arendt. Väite ei ole ihan niin konservatiivinen kuin miltä se saattaa kuulostaa.

Auktoriteettisuhteen sisältämä hierarkia on ensinnäkin väliaikainen: ajan myötä auktoriteetille alistunut vanhenee ja kasvaa itse täysi-ikäiseksi. Tällöin auktoriteetti ja sen sisältämä epätasa-arvoinen suhde purkautuu.

Toiseksi modernissa yhteiskunnassa auktoriteettisuhteen tulisi Arendtin mukaan päteä vain kasvatuksen piirissä, siis kodissa ja koulussa, ei enää täysi-ikäisten ihmisten välisessä poliittisessa ja julkisessa toiminnassa.

Kolmanneksi, niin kuin jo kävi ilmi, auktoriteettivalta ei ole vallankäyttöä, pakotusvaltaa (potestas), vaan kunnioitukseen ja arvostukseen perustuvaa valtaa, arvovaltaa.

Arendtin mukaan modernissa politiikassa on ollut taipumusta kahteen vastakkaiseen virheeseen. Liberaali virhe on hylätä kaikki auktoriteetti ja ulottaa tasa-arvo kasvatukseen. Tämä mahdollistaa neuvottelun ja suostuttelun. Auktoriteetti kärsii, mutta tasa-arvo voittaa. Konservatiivinen virhe on kannattaa autoritaarisuutta kaikkialla, myös politiikassa. Auktoriteetti on voimissaan, ja tasa-arvo kärsii.

Sekä liberaali että konservatiivi sekoittavat toisiinsa auktoriteetin ja (väki)vallankäytön, he vain arvottavat asiat eri tavalla. Arendt halkaisee riidan: auktoriteetin ja tradition tulisi vallita ja hallita vain kasvatuksessa, mutta ei julkisessa elämässä.

Kasvattaja välittää maailman, vaikka ei sitä hyväksyisikään

Kasvattajat ovat Arendtin mukaan maailman edustajia suhteessa lapsiin. He välittävät maailman jälkeläisilleen. Kasvattajat ottavat vastuun traditioksi ymmärretystä maailmasta ja seisovat sen takana. Heidän on otettava tämä vastuu, vaikka eivät ole itse maailmaa luoneet ja vaikka he saattavat toivoa, että se olisi toisenlainen.

Auktoriteettihahmo toimii ikään kuin edustaisi kaikki aikuisia ja sanoisi lapselle: tällainen on maailmamme. Hän ei opeta, että maailma sellaisena kuin se sattuu olemaan, on oikea ja hyvä. Kyse on tradition siirtämisestä, sen julkilausuttujen ihanteiden, mutta myös tietoihin ja taitoihin kiteytyneiden piiloideaalien, edelleen välittämisestä.

Ajatellaan tuttua tilannetta, jossa vanhempi lukee pikkulapselle eläinfarmista kertovaa kuvakirjaa. Ääneen lukeva äiti tai isä ei tietenkään uskottele itselleen, että se kuvaa maailmaa oikein; että maailma todellisuudessa olisi maatila, jonka jokaisella asukilla on oma luonteensa, paikkansa ja tehtävänsä; että maailmafarmilla olisi kaikki muutoinkin kohdillaan, dramaturgisesti välttämättömistä pikkusattumuksista huolimatta (tai niiden takia: selkkausten ripeä selviäminenhän havainnollistaa hyvin sitä, että farmilla osataan palauttaa asiat ruotuun).

Auktoriteettihahmo sanoo lapselle: tällainen on maailmamme.

Ei, kyse on siitä, että tällaisia tarinoita vasten lapsi kykenee ajan oloon arvioimaan olemassa olevaa maailmaa tradition silmin ja viime kädessä asettamaan tradition itsensä osittain kyseenalaiseksi. Ensin hän tajuaa, että maailma ei olekaan eläinfarmi. Oivalluksessa on jo ripaus politiikan tajua: maailma onkin ristiriitojen ja konfliktien liikuttelema voimakenttä eikä mikään keinoruumis, jossa jalat palvelevat päätä.

Iän karttuessa hän saattaa tulla siihenkin tulokseen, että koko eläinfarmikuvasto vain kavaltaa vihoviimeisen konservatiivisen unelman yhteiskunnasta, jossa jokainen tietää oman paikkansa ja uurastaa mukisematta kokonaisuuden hyväksi, kohtaloaan koskaan politisoimatta. Tämä siis vain esimerkkinä.

Lapsuus lyhenee edelleen

Eikös ollutkin valaiseva tuo Arendtin erittely? Säveltelin sen teemoista välillä vähän vapaasti, mutta ehkä se juuri kielii siitä, miten paljon minussa sekä loksahti että liikahti esseetä aikoinaan lukiessani.

Tutustuin tekstiin tätä kirjoittaessani uudestaan, kasvatuskeskusteluun jo hieman vihkiytyneenä ja sen virittämänä. Ja niinpä alkoi kuin alkoikin itää muutama epäilyksen siemen.

Ensinnäkin, voivatko maailmalta suojautumiseen keskittyneet vanhemmat enää “siirtää” maailmaa lapselleen? Nykyvanhemmat yrittävät pikemminkin kaikin käsivoimin estää maailmaa kaatumasta lapsen päälle. Kasva nyt herranjestas äkkiä, kohta tämä rysähtää niskaan. Jos tämän visualisoisi, tulos muistuttaisi turisteja Pisan tornipihalta otetuissa hassuttelukuvissa. Miten tässä tilanteessa voi enää puhua maailman siirtämisestä tai edelleen välittämisestä?

No, kenties pienten lasten suhteen vielä voi. En nimittäin usko, että suhteessa pikkulapseen auktoriteettia edes voi romuttaa – edellyttäen tietysti, että hänestä ylipäätään pidetään huolta. Vanhemmilla on taaperon silmissä arvovaltaa, ja hän uskoo heitä. Syy on yksinkertaisesti se, että pikkulapsen elämässä vanhemmat vielä toistaiseksi ovat ihanteiden ja uskomusten päälähteet.

Tämä ei tarkoita, että lapset aina tottelisivat, tietenkään ja onneksi. Lapsuuden lyhenemisen vuoksi auktoriteetti vain on voimassa lyhyemmän aikaa kuin ennen; ulkomaailma kävelee vanhempien yli aikaisemmassa vaiheessa.

Koska tuijotin koko lapsuuteni televisiota, paheksun mieluummin tubettajia ja räppiä.

Lyhenevä lapsuus, siis… Tämähän kalskahtaa jotenkin tutulta. Nyt muistan. Wow, naftaliinista pintautuu jo kolmas kasvatusaiheinen teos! Luin sen opiskeluaikoinani: Neil Postmanin Lyhenevä lapsuus. Enää kaksi kirjaa, niin olisi yksi kasvatuskirja lukutaitoisen elinikäni jokaiselta vuosikymmeneltä.

Mikäli oikein muistan, niin Postmanin ydinväite kuului, että lapsuutta lyhentää ennen kaikkea televisio. Sieltä se maailma vyöryi uutisineen, kauhuineen ja sekseineen vanhempien katsoessa avuttomana vierestä. Ja nykylaitteisto tarjoaa tietenkin kahmalomitoin kaikkea telkkaria paljon väkevämpää.

Postman moralisoi äänekkäästi television kielteisiä kerrannaisvaikutuksia: lukutaidon, puheiden pitämisen ja kirjeiden kirjoittamisen rappeutumista ja niin edelleen. Minusta tämä on turhan kauhistelevaa. Ehkä siksi, että tuijotin koko lapsuuteni televisiota ja paheksun siksi mieluummin tubettajia ja räppiä.¹ Mutta nähdäkseni kirjan perussanoma voidaan irrottaa kokonaan kaikenkarvaisesta taivastelusta ja todeta, että kyllä, media ja asiantuntijajärjestelmät todella lyhentävät lapsuutta.

Lapsuuden lyheneminen merkitsee, että lapsi saa yhä aikaisemmassa elämänvaiheessa kokea ja tietää asioita, joita vanhemmat eivät ole kertoneet tai suodattaneet. Median välityksellä lapsi kokee myös etukäteen: alakoululaiset tietävät jo erittäin paljon vaikkapa teini-iästä, parisuhteista ja eroista. Ja siitä mitä erilaisissa odotettavissa olevissa tilanteissa “kuuluu sanoa”. Samalla he oikeastaan myös tietävät, mitä näissä tilanteissa kuuluu kokea. Vanhoina aikoina saatettiin toki kirjoistakin noukkia tällaisia ennakoivia kokemuksia, mutta nykymedia ehdottomasti paitsi laajentaa, myös aistivoimaisesti kuvittaa esikoetun piiriä.²

Käsikynkkää lapsuuden kanssa lyhenee auktoriteetin etsikkoaika.³ Ristiriitainen ja päällekäyvä asiantuntija- ja vertaistieto syöksee vanhemmat epävarmuuden tilaan siitä, mitä heidän ylipäätään pitäisi kertoa ja suodattaa.

Vanhempi haluaa, että lapsi on sekä kuuliainen että kriittinen

Arendtin mukaan tasa-arvoperiaatteen tulisi vallita vain täysi-ikäisten kesken poliittisessa ja julkisessa piirissä. Kasvatuksen tulisi taas perustua väliaikaiseen epätasa-arvoon eli juuri auktoriteettisuhteeseen. Tämä ruokkii epäilyä numero kaksi: voidaanko julkinen piiri ja kasvatuksen alue todella pitää toisistaan erillään?

Jos auktoriteetti välittää lapselle maailman, mitä muuta tämä voisi nykyaikana merkitä kuin tasa-arvoihanteen kautta oikeutetun maailman edelleen välittämistä? Vai pitäisikö vanhemman opettaa lapselle tasa-arvosta, että se on kuin alkoholi, vain aikuisille tarkoitettu juttu?

Opettivatpa vanhemmat mitä tahansa, vaikkapa rasistisia asenteita, tasa-arvo välittyy lapselle ideaalina kuitenkin: se on kirjattu lakiin ja kaiverrettu kulttuuriin. Niinpä se ilman muuta vuotaa kasvatukseen jonakin ehdottomasti noudatettavana ja kunnioitettavana asiana.

Lapsi opettaa sormi pystyssä isäänsä.

Ideaaleihimme kuuluu myös kriittisyys, mahdollisuus ja oikeus kyseenalaistaa mikä tahansa asia. Emme periaatteessa tahdo lapsistamme tulevan kuuliaisia, vaikka käytännössä usein sitä haluaisimmekin. Emme liioin halua, että lapsi tottelee ketä tahansa auktoriteettia vain siksi, että tämä on auktoriteettiasemassa.

Auktoriteettisuhde on avoimesti hierarkkista vallankäyttöä. Tasa-arvoista vallankäyttöä harjoittaa aivan erinäköinen hahmo: manageri. Auktoriteetti huudahtaa: “Näin tehdään, koska minä sanon niin!” Manageri taas toteaa: “Näin tehdään, koska se on terveellistä, ja hyödyllistä ja kaikkien osapuolten kannalta järkevää.” Ja juuri managereita vanhemmista tasa-arvon aikaudella tuppaa tulemaan.

Managerin reilu ja järkevä valta antaa mahdollisuuden erottaa toisistaan valta-asema ja sen oikeutus. Sillä, joka vaatii tehottoman ja epäjärkevän managerin viraltapanoa, on oikeus ja järki puolellaan. Auktoriteetin valta taas ei tarvitse erillistä oikeutusta tai perustelua. Auktoriteettia joko on tai ei ole.

Tästä syystä nimenomaan neuvotteluun ja järkevyyteen vetoavat vanhemmat tai opettajat näyttäytyvät nuorten silmissä puhtaina vallankäyttäjinä. Vanhemmat eivät voi loppuun saakka olla managereita: vain mikroskooppinen osa kasvattamisesta on sitä, että tehdään mahdollisimman tehokkaasti kaikkien osapuolten kannalta järkeviä asioita. Niinpä kasvatusmanagerointi voi korkeintaan olla läpinäkyvä yritys naamioida omat vaatimukset järjen ja tehokkuuden kaapuun – siis viheliäistä ja epäoikeutettua vallankäyttöä.

Miksi sitten yllätymme, kun lapset kysyvät, millä oikeudella heitä käsketään? Merkillepantavaa kyllä, yritämme kuin yritämmekin tässä tilanteessa vedota Arendtin erotteluun (hänen nimeään useimmiten mainitsematta): olet vielä lapsi, me olemme sinusta vastuussa, et vielä tule toimeen omillasi, minä olen äiti ja minä määrään kunnes olet kahdeksantoista... (yeah, sure). Toisin sanoen: täysi-ikäistymiseesi asti minä olen hierarkkisesti ylemmässä auktoriteettiasemassa ja suhteemme on epätasa-arvoinen. Tämän näkökohdan käytännöllinen tehovoima ei ole aivan nollassa, mutta se on tunnetusti rajallinen.

Kun lusikkaan on alun perinkin annosteltu pelkkää tasa-arvoa, ei ole ihme, että sitä sitten tulee myös kauhalla takaisin.

Ensimmäistä kertaa kasvatuksen historiassa on mahdollisuus aitoon auktoriteettiin

Arendt on kenties käsitteellisesti oikeassa moittiessaan modernia aikaa auktoriteetin ja (väki)vallan sekoittamisesta. Mutta onko tämä puhtaasti älyllinen sekaannus?

Entä jos sekaannuksen syy onkin se, että niinä aikoina, jolloin auktoriteetti oli näennäisesti voimissaan, se todella kytkeytyi väkivaltaan – ruumiilliseen rankaisemiseen tai sen uhkaan? Jos näin on, oliko mielikuviemme 50-luvun yhtenäinen auktoriteetti “puhdas” auktoriteetti ensinkään?

Enemmänkin: ehkäpä kasvatusauktoriteetti ei ole koskaan toiminut täysin vailla ilman ruumiillisen kurituksen tai muun nöyryyttämisen pelotetta?

Ihmiskunta on ottamassa kuun pinnalle astumista suuremman askeleen.

Lasten lyöminen on sekä juridisesti että kulttuurisesti menettänyt hyväksyttävyytensä. Nämä seikat eivät tietenkään estä joitakin vanhempia sitä harjoittamasta, mutta silti on tapahtunut iso muutos.

Jos auktoriteetin arvovalta perustuu kunnioitukseen eikä pelkoon, ja jos väkivallan varjo on vasta nyt alkanut väistyä kasvatuksen yltä, niin eikö tämä merkitse, että kasvatusauktoriteetti on ensi kertaa syntymässä sellaisenaan?

Tähän on nyt, kenties ensimmäistä kertaa maailmanhistoriassa, syntynyt vähintäänkin mahdollisuus. Vasta nyt auktoriteetti voi toteutua irrallaan fyysisestä pelosta ja laajemmin kauhistuttavan ja ankaran vanhemman hirmuvallasta, mitä käsite edellyttääkin.

Yleistyvä managerivanhemmuus ja ulkomaailman varhaistuva väliintulo kasvatukseen saattavat hieman himmentää tämän historiallisen tapahtuman merkitystä, mutta onhan ihmiskunta tässä kuun pinnalle astumista suuremman askeleen kuitenkin ottanut.

Kun kotiauktoriteetti luopuu kurittamisesta, ja sen kasvatusmonopoli hajoaa maailman moniin tuuliin, asiantuntijat marssivat vanhempien elämään sitä helpottamaan. Suomeksi: hankaloittamaan.

Alkaa kasvatuskeskustelujen aikakausi. Kasvatuksesta tulee toisen asteen kasvatusta, tietoista, refleksiivistä, itseään pohtivaa kasvatusta. Ennen kasvatusratkaisuja ei pohtinut kuin harvalukuinen akateeminen eliitti, nyt jokainen on väkisinkin vähintään kasvatustieteen harrastelija.

Voi toki päättää sulkea korvansa psykologien sössötyksiltä ja kasvattaa lapsensa pelkän terveen järjen ohjaamana. Mutta tämä ei ole paluuta jonkinlaiseen kasvatuksen viattomuuden aikaan. Kyseessä on erottautuminen, oli se sitten tietoista tai ei. On eri asia olla simppelisti talonpoika kuin tehdä ylpeäksi perusjuntiksi julistautuen pesäeroa vihervouhottajiin ja pyreeperseisiin. Vastaavasti on eri asia kasvattaa lapsia itsestäänselvänä pidetyllä ja perityllä tavalla kuin kirota kerrostalo-olosuhteissa kaiken maailman kallonkutistajia ja kuraattoreita.

Kasvatuskeskustelijoiksi muuttuneita vanhempiaan lapset eivät enää pelkää. Se kai nyt on pelkästään hyvä asia. Se toki hankaloittaa joistakin arjen tilanteista selviämistä: lapsia ei saa tekemään toivottuja asioita niin ripeästi kuin huoltaja haluaisi.

Mutta eikö tämä hinta ole pieni? Pitkällä tähtäimellä lapsista todennäköisemmin tulee enemmän ihanteidemme ja arvojemme kaltaisia. Ja sitä kaikki toivovat. Se, joka sanoo haluavansa, että “lapsestani tulisi erilainen kuin minä”, kavaltaa vain, että romanttinen individualismi on yksi hänen ideaaleistaan.

Auktoriteetin valtakauden lyhentymisen perussyylle – sille, että vanhempien ulottumattomissa oleva maailma tulee lasten elämään yhä aikaisemmin – ei taas yksityisten kasvatusponnistelujen avulla voi mitään. Jos asiantilaan haluttaisiin radikaali muutos, poistettavien asioiden listalle ilmaantuisivat muun muassa netti ja tiede, ja koulutetun keskiluokan keskuudesta on tietääkseni tihkunut vähänlaisesti aloitteita niiden hävittämiseksi maailmankartalta.

Kasvatuskeskustelusta puuttuu politiikka

Koulutettu keskiluokka, totisesti! Olen tähän saakka keskittynyt siihen, mitä kasvatuskeskusteluissa tyypillisesti, tai ainakin usein, sanotaan. Mutta keskusteluita lukiessa huomio kuitenkin väkisinkin kiinnittyy myös siihen, kuka niitä käy. Vastaus on selvä: toki se kirjoittamiseen, lukemiseen ja itsepohdintaan koulituin kansanosa.

Keskustelijoiden sosiologisella taustalla on merkittäviä seurauksia sen kannalta, mitä keskustelussa sanotaan, mitä siinä pidetään itsestäänselvänä, mistä siinä huolehditaan ja mitä siinä toivotaan.

En tarkoita nyt keskiluokalla ansiotulotilastojen keskivaiheille osuvaa väkeä. Ymmärrän keskiluokalla väestöryhmää, jolla menee sen verran hyvin, että sillä on varaa helliä omia, yksityisiä unelmiaan. Esimerkiksi 1800-luvun porvari unelmoi omaisuutensa kasvattamisesta ja siitä, että esikoispojasta tulisi kamreeri kolmannessa polvessa. Tuon ajan työläisellä ei taas ollut elinolosuhteidensa parantamiseksi muuta mahdollisuutta kuin järjestäytyä joukkovoiman osaksi. Kyseinen porvari kuului siis keskiluokkaan, kyseinen työläinen taas ei.

Koska nyky-Suomessa on laaja peruskoulutus, paljon korkeakoulutettuja ja kurjuusköyhälistöä globaalissa vertailussa verrattain vähän, täällä on myös suuri keskiluokka. Unelmansa privatisoinut kansankerros on laaja. Kasvatuskeskustelijoiden sosiologinen tausta ruokkii siksi keskustelua, josta kasvattamisen sosiologinen tausta enimmäkseen puuttuu.

Selviämisvinkit syövät keskustelun sosiaalipolitiikasta, kauhistelu korvaa kapitalismianalyysin.

Keskusteluissa kasvatuksen oletetaan lähtökohtaisesti tapahtuvan pelkästään neljän seinän sisällä. Siellä vanhemmat taistelevat pitääkseen maailman loitolla tai sopeutuakseen sen muutoksiin parhaalla mahdollisella tavalla. Perheet suodattavat asiantuntijatietoa ja jakavat vertaiskokemuksia, mutta vain yksityisten elämänratkaisujensa tueksi, omistusasuntojensa uumenissa, kukin erikseen.

Kasvatuskeskustelujen yhteiskunta on turhakkeiden, teknologian ja markkinoinnin maailma. Se ei ole sosiaaliluokkiin jakautunut todellisuus eikä muuttamisyritysten kohde, se ei ole poliittinen maailma. Luokka- ja toimeentulokysymyksiä ei ole. Rikkaiden ja köyhien kasvatusongelmat näyttäisivät olevan tismalleen samat. Kaikilla perheillä on laajasti ottaen samanlainen elämäntilanne, samat huolet, samat haasteet, samat toiveet.

Miten estää lasta näkemästä mainosten alastonkuvia tai, vielä kiperämmin, miten estää lasta saamasta joulun alla vihiä lelu- ja pelimarkkinoiden kalliista ja väkivaltaa tihkuvista uutuuksista? Päiväkotiretkellä tarjoillaan valkoista pullaa ja teollisia mehuja, mitäs nyt tehdään? Koulu kohtelee erityislasta epäherkästi, mitäs te olette opettajalle semmoisessa tilanteessa sanoneet? Onko teidän lapset koukussa siihen Fortniteen? Onkos muutkin harkinneet osa-aikatöihin siirtymistä, voisi katsos keskittyä lapsiin paremmin?

Juurikaan ei keskustella päiväkotijärjestelmän turvaamisesta tai uudistamisesta, sen sijaan lähipäiväkotien eroavaisuuksia vertaillaan kernaasti. Selviämisvinkit syövät keskustelun sosiaalipolitiikasta; kauhistelu korvaa kapitalismianalyysin; Wilma-valittelu vie tilan opetussuunnitelman kritiikiltä.

Tällainen vanhempien niksi-Pirkka on hieno asia, mutta ujoinkin baby step yhteiskuntapoliittisten kannanottojen suuntaan jää siltä jo lähtöjään ottamatta. Poliittisen ulottuvuuden puuttuessa kasvatuskeskustelu uhkaa typistyä pelkäksi individualistisen keskiluokan paineenpäästöksi.

Mikä on lopputulos? Maailma, johon ei edes periaatteessa yritetä vaikuttaa, kostetaan lapsille rajoina.

Tuomas Nevanlinna

Viitteet:

1. Tubettajat ja hiphop-kulttuuri ovat nykyvanhempien lapsuudenajan TV-tarjontaan verrattuna suorastaan terveitä ilmiöitä. Tubettaminen tehdään niin sanotusti itse: videot eivät ole kulttuuriteollisesti tuotettuja. Hiphop-kulttuurissakin ainakin alun perin oli tämä juonne – toisin kuin vaikkapa vaikkapa Beverly Hills 90210:ssa tai Speden speleissä.

2. Haa! Lukumuisto numero neljä: saksalainen kasvatussosiologi Thomas Ziehe ja “sekundäärikokemusten” lisääntyminen. Osuvaa kyllä, taisin tutustua Ziehen ajatuksiin nimenomaan sekundäärilähteiden kautta, sosiologi Tommi Hoikkalan kirjoituksen välityksellä.

3. On toki muistettava, että pitkän lapsuuden ajanjakso oli maailmanhistoriallisesti lyhyt. Ennen lapset menivät töihin heti, kun vähänkään kynnelle kykenivät. Pitkä lapsuus, oikeastaan koko lapsuusajan käsittäminen erilliseksi elämänjaksoksi, oli porvariston synnyttämä ja ylläpitämä historiallinen välivaihe. Näistä teemoista tarkemmin, katso Philippe Arièsin Centuries of Childhood.

Kirjallisuus:

Arendt, Hannah: “On Education”, teoksessa Between Past and Future (Penguin, 1993/1961)

Ariès, Philippe: Centuries of Childhood: A Social History of Family Life (Jonathan Cape Ltd., 1962; alkuteos: L’enfant et la vie familiale sous l'Ancién Regime, 1960)

Hoikkala, Tommi: “Uusi nuoriso ja epätavanomainen oppiminen: ‘never as good as the first time’”, Tiede & edistys 2/1986

Neill, A. S.: Summerhill – kasvatuksen uusi suunta (Weilin & Göös, 1968)

Postman, Neil: Lyhenevä lapsuus (WSOY, 1985)

Korjattu kirjoitusasua 15.12.2018.