Nuori tutkija: Kun saat nimesi mukaan tutkimusartikkelin kirjoittajakaartiin, tiedätkö olevasi vastuussa siitä, että jokainen kanssatutkijasi on toiminut eettisesti?

Keinotekoisia henkitorvia potilaisiinsa asentaneen kirurgi Paolo Macchiarinin tapaus tuli julkisuuteen muutama vuosi sitten ja on ollut kokonaisuudessaan paitsi järkyttävä, myös surullinen.

Toimittaja Veera Jussilan tuoreessa artikkelissa käydään läpi sitä, kuinka Macchiarinin teot olivat ylipäätään mahdollisia ja millaisessa roolissa olivat hänen ympärillään työskennelleet ihmiset.

Macchiarini pestattiin Karoliiniseen instituuttiin vuonna 2010, sillä hän kertoi kehittäneensä tavan, jolla esimerkiksi henkitorven rappeumasta kärsineelle potilaalle saatettiin asentaa henkitorven tilalle muovinen putki, jonka pinnalle oli istutettu kantasoluja.

Instituutti koki löytäneensä kultakimpaleen, sillä kantasolututkimus oli (tuolloinkin) kuuminta hottia, jolta kaivattiin konkreettisia sovelluksia. Jo kirurgin palkkaamisessa oltiin huolimattomia, eikä esimerkiksi CV:n epäselvyyksiä selvitetty kunnolla. Veera Jussilan artikkelissa nouseekin esiin tutkimusympäristön – siis muiden ihmisten – merkitys sille, millä tavoin tutkimusvilppi oli ylipäätään mahdollista.

Kun haluttiin nopeasti raflaavia tuloksia, epäilijät hiljennettiin. Vauhtia haluttiin pitää yllä, ja kaikenlaiset ylimääräiset tarkistukset ja varmistukset olisivat vieneet aikaa. Kriitikot ovat jarruttajia, moni tuntui ajattelevan.

Huomioni kiinnittyi erityisesti sydänkirurgi Karl-Henrik Grinnemon kohtaloon. Macchiarini houkutteli Grinnemon, nuoren kirurgin ja postdoc-tutkijan, mukaan ensimmäiseen instituutissa tehtyyn henkitorvenkorvausleikkaukseen sekä kanssakirjoittajaksi tapauksesta julkaistuun artikkeliin.

Grinnemo on henkilö, jonka selvitykset lopulta johtivat väärinkäytösten paljastumiseen – vaikkakin selvittelyt ovat yhä kesken (ja Macchiarini jatkaa työtään mm. Venäjällä). Silti Grinnemo on itsekin joutunut maksamaan väärinkäytöksistä: koska hän on kanssakirjoittajana Macchiarinin artikkelissa, hänenkin on katsottu syyllistyneen tutkimusvilppiin.

Lääke- ja biotieteiden alalla tieteellisissä artikkeleissa on tyypillisesti paljon kirjoittajia. He eivät monesti ole edes tavanneet toisiaan: on sovittu vaikkapa sähköpostitse aineiston jakamisesta tai materiaalin toimittamisesta julkaisua varten. Tutkijoita on usein mukana monesta maasta ja yliopistosta.

Kaikilla kirjoittajaksi nostetuilla pitää tietenkin olla rooli työssä – esimerkiksi ilman heidän keräämäänsä tutkimusaineistoa työtä ei olisi voitu toteuttaa julkaistussa muodossa. Samoin lopullinen tutkimusjulkaisu pitää olla kaikkien näkemä, korjaama ja hyväksymä.

Kuinka moni nuori tutkija, joka ilokseen saa nimensä artikkeliin, on oikeasti valmis olemaan vastuussa kaikkien kanssakirjoittajien työn eettisyydestä? Kuinka moni on tietoinen tästä vaatimuksesta? Miten vaatimuksen täyttäminen olisi edes mahdollista?

Kuvitteellinen esimerkki: Vaikka nuori tutkija A Ruotsista on vastannut tutkimuksessa vain siitä, että kudosnäytteet on kerätty geenimuunnelluilta hiiriltä asianmukaisesti, oikeastaan hän on, kaikkien muiden kahdeksan kirjoittajan tavoin, vastuussa myös siitä, että väitöskirjantekijä W Saksasta on tehnyt kromosomianalyysit huolellisesti ja huijaamatta.

Tutkimuseettisen neuvottelukunnan ja Tiedonjulkistamisen neuvottelukunnan ylläpitämä Vastuullinen tiede -sivusto korostaa: ”Muistuttakaa tekijöitä tekijyyden mukanaan tuomasta tutkimuseettisestä vastuusta. Jollei julkaisussa toisin mainita, ovat kirjoittajaluetteloon merkityt henkilöt vastuussa koko artikkelin sisällöstä yhteisvastuullisesti.”

Tutkijanuralla jokainen julkaisu on tärkeä, ja mahdollisuus päästä kirjoittajaksi voi olla ratkaisevaa seuraavan apurahan saamiseksi tai tutkijakoulussa jatkamiseksi.

Mutta kuinka vakuuttua siitä, että kanssakirjoittajat ovat tehneet työnsä vastuullisesti ja rehellisesti? Ei kukaan kiertele tarkistusmatkoilla yhteistyökumppaniensa laboratorioissa. Sellainen olisi monella tapaa mahdotonta.

Ainoa mahdollisuus huolehtia siitä, että tutkijat pysyvät kaidalla tiellä, on kollektiivinen vastuunkanto – mutta paljon laajemmin ajateltuna kuin vain yksittäisen artikkelin kirjoittajien kesken.

Nimenomaan tässä asiassa ei Karoliinisessa instituutissa ei onnistuttu. Macchiarinin tekemisiinkin kohdistui kritiikkiä ja epäilyksiä, mutta vauhtisokeat ylemmät tahot sairaalassa ja yliopistolla eivät antaneet niille sijaa. Yhteisvastuu tukahdutettiin alkuunsa (ja sitten sen nimeen valheellisesti vannottiin siinä vaiheessa, kun esimerkiksi Grinnemo joutui syyllisten penkille).

Ei pidä ajatella niin, että tutkijat ovat toistensa ilmiantajia ja kantelevat kateellisina pienistäkin virheistä. On olennaista ymmärtää, että tutkimusmaailma todella on kollektiivisesti vastuussa jäsentensä tekemisistä.

Jos professori ei ota kuuleviin korviinsa huolia, joita laitoksella tehtävään tutkimukseen kohdistuu, joku muu jossain tuntee väärinkäytökset nahoissaan – vaikkapa nuori väitöskirjantekijä, joka on juuri saanut nimensä tutkimusjulkaisuun ensimmäistä kertaa. Lopulta koko tiedeyhteisö kärsii.