1950-luvulla Helsingin energiajohtaja piti selvänä, että Helsinkiin tulee ydinvoimala. Juttusarja kysyy, voiko historiasta ennustaa myös nyt pääkaupunkiseudulla virinneen atomi-innon kohtalon?

"Ei ole pienintäkään epäilystä siitä, etteikö ydinreaktioihin perustuva sähkön saanti toisi pitkiksi ajoiksi eteenpäin ratkaisun ennen pitkää ainutlaatuisen kaaoksen estämiseksi."

Näin totesi Helsingin sähkölaitoksen toimitusjohtaja Unto Rytkönen vuonna 1955.

Tuolloin Rytkönen tarkoitti "ainutlaatuisella kaaoksella" polttoaineiden eli öljyn, kivihiilen ja maakaasun loppumista.Näin toimitusjohtaja vastasi kirjeessään Helsingin kaupunginhallitukselle, joka oli tiedustellut mahdollisuutta rakentaa ydinvoimala tuottamaan pääkaupungille sähköä.

Viime syksynä, yli 60 vuotta myöhemmin, valtuustoaloite vaati selvittämään, sopisiko ydinenergia Helsingin lämmittämiseen. Vastaavia aloitteita on tehty sittemmin ainakin Espoossa, Kirkkonummella ja Nurmijärvellä.

Nyt ydinenergialla pyritään hillitsemään ja ehkäisemään ilmastonmuutoksen aiheuttamaa kaaosta.

Vuosikymmenten aikana ydinreaktoreita on kaavailtu ympäri pääkaupunkiseutua niin sähkön kuin kaukolämmönkin lähteeksi. Sijoituspaikkoina on väläytelty muun muassa Suvilahtea, Vuosaarta ja Sotunkia. Helsinki on jopa ostanut Sipoolta palan saarta ydinvoimalaa varten.

Mutta ydinvoimalaa ei ole Loviisaa lähemmäksi noussut.

Kokevatko uudet kaavailut saman kohtalon?

1950-luvulla oli liian kiire odottaa ydinvoimalaa

Vuoden 1955 kirjeessä toimitusjohtaja Rytkönen uskoi ydinvoiman tulevaisuuteen. Hänen pääviestinsä Helsingin kaupunginhallitukselle oli silti kielteinen.

"Tässä vaiheessa vielä ei atomivoimalaitoksen aikaansaaminen kaupunkiimme ole kuitenkaan mahdollista." Helsingin sähkölaitoksen toimitusjohtaja Unto Rytkönen vuonna 1955

Energiaa kattilasta vai reaktorista? Suurin osa pääkaupunkiseudun energiasta tehdään polttamalla kivihiiltä, maakaasua, jätteitä, puuta ja turvetta. Polttaessa vapautuva hiilidioksi kiihdyttää ilmaston lämpenemistä. Etenkin muualla maailmassa vanhojen laitosten piipuista tulee myös terveydelle vaarallisia yhdisteitä ja hiukkasia sekä nokea. Päästöjen määrä riippuu käytetystä polttoaineesta. Suomen suurissa ydinvoimaloissa Loviisassa ja Olkiluodossa tehdään sähköä uraanin avulla. Sähkön sivutuotteena voimala tuottaa kaksinkertaisen määrän lämpöä, joka Suomessa johdetaan mereen. Ydinvoimalassa syntyy radioaktiivisia jätteitä, jotka ovat ihmiselle ja ympäristölle vaarallista hyvin pitkän ajan. Ydinonnettomuuden sattuessa voi tapahtua suuri räjähdys ja säteileviä aineita voi levitä laajalle alueelle. Pienten sarjavalmisteisten ydinreaktoreiden avulla voidaan tehdä sähköä, lämpöä tai kumpaakin. Ympäristöongelmat ovat samat kuin suurissa ydinvoimaloissa, mutta pienellä koolla ja sarjatuotannolla pyritään pienentämään ydinonnettomuuden todennäköisyyttä ja seurauksia. Energiaa voidaan saada myös esimerkiksi virtaavista joista, tuulesta, auringosta, maasta, jätevedestä, talojen jäähdytyksestä ja meristä.

Kyse oli siitä, että ydintekniikan kehitys ei ollut riittävän pitkällä kaupungin pikaiseen sähköntarpeeseen nähden. Maapallolla oli tuolloin toiminnassa ainoastaan yksi pieni ydinvoimalaitos Moskovan läheisyydessä. Rytkösen mukaan uuden voimalaitoksen rakennustyöt olisi saatava käyntiin jo seuraavana vuonna.

Niinpä Suvilahden alueelle rakennettiin kivihiiltä polttava Hanasaaren A-voimala ja ydinvoima-ajatukset jäivät hautumaan. Kivihiililaitoksen ensimmäinen vaihe valmistui vuonna 1960 ja se tuotti sähköä yli kymmenen kertaa enemmän kuin Moskovan pieni ydinvoimala. Laitos tuotti myös kaukolämpöä.

Kivihiiltä polttanut Hanasaari A voimalaitos vuonna 1966. Constantin Grünberg, Helsingin kaupunginmuseo

Kivihiililaitosta rakennettaessa pyrittiin kuitenkin ottamaan huomioon se, että sitä voitaisiin laajennuksen jälkeen käyttää myös ydinvoimalana.

Suvilahden alueelle suunniteltiinkin ydinvoimalaa vielä 1960-luvun alussa. Ydinvoimalan kaavailut haudattiin pian, koska ydinvoimalan rakentamista niin lähelle keskustaa ei enää pidetty turvallisena.

Petteri Juuti / Yle

Riittäkö ydinlämmölle tarvetta tarpeeksi usein?

1950-luvun ja nykypäivän suurin ero on siinä, että silloin tarvittiin ensisijaisesti sähköä, nyt lämpöä. Se ei ainakaan paranna ydinreaktoreiden mahdollisuuksia.

Tuoreissa valtuustoaloitteissa ollaan kiinnostuneita erityisesti pienistä sarjavalmisteisista ydinreaktoreista, joita eri puolilla maailmaa nyt kehitellään.

Pieniin reaktoreihin pätee sama nyrkkisääntö kuin suuriinkin: rakentaminen on kallista, mutta käyttö halpaa. Siksi reaktoria pitäisi käyttää mahdollisimman paljon.

Hankaluus piilee siinä, että kaukolämmön tarve vaihtelee rajusti vuodenajan mukaan.

Helsingin tämänhetkinen kaukolämmön kulutusennätys tehtiin loppiaisena 2016, kun pakkanen paukkui lähes -26 asteessa. Tällöin kaukolämpöä kului 2650 megawattia. Siitä valtaosa tehtiin ilmastoa lämmittäen, eli polttamalla kivihiiltä, maakaasua ja öljyä.

Jos kaupunki olisi pitänyt lämmittää pelkillä 160 megawatin pienreaktoreilla, niitä olisi tarvittu seitsemäntoista.

Mutta kesällä Helsingin lämmönkulutus on vain parisataa megawattia. Siitäkin puolet tuotetaan jo nyt Sörnäisissä sijaitsevassa Katri Valan lämpöpumppulaitoksessa. Se ei polta mitään, vaan kerää lämpöä jätevedenpuhdistamolta ja kaukojäähdytyksessä lämpenevästä vedestä.

Helsinki tarvitsisi siis pahimpien pakkasten varalle liki parikymmentä pienreaktoria, mutta kesällä töitä riittäisi hädin tuskin edes yhdelle.

V (siirryt toiseen palveluun)TT:n selvityksen mukaan (HS) (siirryt toiseen palveluun) Espoon kaltaisen kaupungin lämpöverkkoon sopisi hyvin yksi 160 megawatin pienreaktori.

Kanadalaisen Terrestrial Energyn suunnittelema ydinvoimalaitos näyttäisi ulkoapäin teollisuuslaitokselta. Sulasuolareaktorit ovat yläkuvassa näkyviä kuparinsävyisiä lieriöitä. Terrestrial Energy (CC-BY-SA)

Nytkin on kiire

1950-lukua ja nykypäivää yhdistää se, että ratkaisuja tarvitaan pian.

Kysymys kuuluu, onko pääkaupunkiseudulla enää tarvetta ydinlämmölle, kun tekniikka on viimein valmista.

Helsingin oma tavoite on olla hiilineutraali vuonna 2035 eli 17 vuoden kuluttua. Pienreaktorit saattaisivat ehtiä auttamaan tavoitteen toteutumista, arvioi VTT:n erikoistutkija Ville Tulkki Ylelle viime syyskuussa.

Espoo ja Vantaa ovat luvanneet olla hiilineutraaleja jo vuoteen 2030 mennessä.

Ainakin Helsingin tapauksessa kiire kiristyy, mikäli energiaministeri Kimmo Tiilikaisen ajatus kivihiilen polton kieltämisestä vuonna 2025 toteutuu. Se pakottaisi sulkemaan Salmisaaren kivihiililaitoksen nykysuunnitelmia aiemmin.

Uuden tuotannon rakentaminen on jo käynnissä

Mitä ahkerammin energiayhtiöt tekevät puhtaampia laitoksia ja kaupunkilaiset energiaremontteja, sitä pienemmäksi jää tulevaisuuden tarve kaukolämpöä tuottavalle ydinreaktorille.

Ensi kesänä Esplanadin alle valmistuu 22 megawatin lämpöpumppulaitos, joka kerää lämpönsä kaukojäähdytyksellä viilenevistä rakennuksista.

Espoon Otaniemessä etsitään kuumuutta maan uumenista ja jos kokeilu onnistuu, yhdestä reikäparista saadaan 40 megawatin edestä kuumaa vettä ympäri vuoden. Kokeilua seurataan mielenkiinnolla myös Helsingissä.

Energiapalveluyhtiö LeaseGreen kertoi alkuvuonna tekevänsä taloyhtiöille energiaremontin suunnitelman ja säästöarvion veloituksetta. Jos taloyhtiö päättää toteuttaa remontin, se saa rahoituksen finanssiryhmä OP:ltä.

Sen sijaan lämpövarastot ovat ydinreaktorille pikemmin mahdollisuus kuin uhka. Ydinreaktorin kumppaniksi sopisi erinomaisesti varasto, joka säilyttäisi kesällä tuotettua kuumuutta pakkaspäiville asti. Nyt suunnitteilla olevat varastot eivät siihen pysty.

Mustikkamaalle (Helsingin Sanomat 22.12.2017) (siirryt toiseen palveluun) suunnitellaan 120 megawatin kuuman veden varastoa pisimmillään neljä päivää kestävien kulutushuippujen tasoittamiseksi.

suunnitellaan 120 megawatin kuuman veden varastoa pisimmillään neljä päivää kestävien kulutushuippujen tasoittamiseksi. Kruunuvuorenrantaan suunnitellaan lämpimän veden varastoa, joka kerää merivedestä ja taloista lämpöä kesällä. Sen energiaa siirretään lämpöpumpuilla alueen taloihin hiljalleen läpi talven. Varasto vähentää muun kaukolämmön tarvetta alueella kolmanneksella.

Puun poltto on suurin korvaaja ja kysymysmerkki

Edellä mainitut teknologiat ovat edistyksellisiä ja vähäpäästöisiä, mutta kooltaan pieniä. Nykysuunnitelmilla suurin vastuu fossiilisten polttoaineiden korvaamisesta näyttäisi kaatuvan puunpolton harteille – etenkin talvella.

Helsingin energiayhtiö on juuri ottanut käyttöön Salmisaaren pellettikattilan, joka tahkoaa talvellakin viisi kertaa enemmän lämpöä kuin Esplanadin alle pian valmistuva lämpöpumppu kesäisin. Tammikuun lopussa Helen ilmoitti suunnittelevansa lisäksi kolmea uutta biolämpölaitosta.

Kaukolämpöasiakkaiden liittymisteho mitoitetaan kiinteistön suurimman mahdollisen hetkellisen kulutuksen mukaan. Siksi koko kaupungin lämmönkulutus on kovimmillakin pakkasilla huomattavasti pienempi kuin asiakkaiden yhteenlaskettu liittymisteho. Petteri Juuti / Yle

Puunpolton kestävyys on kohtalon kysymys myös pienreaktoreille

Juuri nyt isoimmat satsaukset perustuvat puun polttoon, mutta valittu tie ei välttämättä vie pitkälle. Etenkin jos muutkin maat innostuvat puun poltosta, on kyseenalaista, riittääkö kestävästi tuotettua puuta kaikkien kattiloihin.

Mitä tiukemmalle biopolttoaineiden kestävyysvaatimuksia kiristetään, sitä kipeämmin energiayhtiöt tarvitsevat muita vaihtoehtoja – esimerkiksi kaukolämpöä tuottavia pieniä ydinreaktoreita.

Korjaus 4.4.2018: Helsingin kaukolämmön kulutukseksi pakkasilla ilmoitettiin alunperin 3500 MW, joka on kaukolämpöasiakkaiden liittymisteho. Paremman kuvan todellisesta tarpeesta antaa toteutunut kaukolämmön kulutusennätys 2650 MW.

Juttusarjan seuraavassa osassa käsitellään ydinvoiman vastustuksen nousua ja suunnitelmia rakentaa pääkaupunkiseudun yhteinen suuri ydinvoimala, josta olisi saatu myös kaukolämpöä.

Tämän artikkelin keskeisenä lähteenä on käytetty Oiva Turpeisen kirjaa Energiaa pääkaupungille: sähkölaitostoimintaa Helsingissä 1884–1984 (Helsingin kaupungin energialaitos, 1984).