Kodille, uskonnolle ja isänmaalle irvaillaan Suomessa. Monessa maassa näiden kunnollisen elämän rakennuspalikoiden kyseenalaistaminen on joko hengenvaarallista tai täysin tuntematon konsepti.

Egyptissä on kriisi. Viime vuoden lokakuussa kävi ilmi, että 83 miljoonan kansalaisen joukossa lymyää 866 ateistia. Luku on virallisesti Lähi-Idän suurin.

Ongelma on päätetty hoitaa pois päiväjärjestyksestä. ”Tunnettujen ateistien” nimiä on alettu julkaista lehdissä. Naapuri, tunne vihollisesi. Tammikuussa Karim al-Banna sai kolmen vuoden vankilatuomion kirjoitettuaan Facebookissa olevansa ateisti.

Karim al-Bannan isä todisti oikeudessa poikaansa vastaan.

Egyptissä perheet, media ja hallintokoneisto ovat yhdessä ryhtyneet ”sotaan ateismia vastaan”, kuten New York Times asian ilmaisi.

Lukuisissa maailmankolkissa julkiateismi merkkaa kansalaisen yhteisön ulkopuolelle. Vankilatuomiot ovat yleisiä.

Toisinaan uskon hylkääminen tarkoittaa kuolemantuomiota. Helmikuun lopussa Bangladeshissa vaikuttanut ateistiaktivisti Avijit Roy hakattiin hengiltä viidakkoveitsillä Dhakassa. Hän on toinen kahden vuoden sisään Bangladeshissa tapettu ateistibloggaaja.

Monissa vahvasti uskonnollissa maissa ateismin olemassaoloon on herätty vasta äskettäin, globaalin tiedonvälityksen singottua tuoretta tuiskua hengelliseen tuulilasiin.

”Katsomuksellisesti ateismi symbolisoi jotain ulkopuolista, tutun elinpiirin ja sen rajojen uhkaa. Ateismi, mutta myös tuntemattomat uskonnot, edustavat kaaosta tai väärää järjestystä”, sanoo Turun yliopiston uskontotieteen dosentti Teemu Taira.

”Ateistien, uskonnottomien ja harhaoppisiksi katsottujen syrjintä vaikuttaisi olevan globaali ilmiö, joka on jatkunut läpi historian”, ateismitutkija Mikko Sillfors Helsingin yliopistosta jatkaa.

Väärin uskottu -ateismin uusi näkyvyys -teoksen (2014) kirjoittanut Taira kuitenkin korostaa, että ateismin ja yhteiskuntien suhteiden todelliset syyt löytyvät tyypillisesti paikallisista tekijöistä, eivät megatrendeistä.

Ateisteja ei kammoksuta vain siellä, missä vesipuhveli kirmaa vapaana, monsuunisade piiskaa bambumajaa ja länsimaisen sivistyksen sädekehän kajo on tuntematon parantaja.

Pew-tutkimuskeskuksen mukaan ateistit ovat yhdysvaltalaisten mielestä kaikkein haitallisin ihmisryhmä yhdessä 9/11-iskujen jälkeen heikosta julkisuuskuvasta kärsineiden muslimeiden kanssa.

”Yhdysvalloissa uskonnollisuudella ja kunnon kansalaisuudella on vahva kytkös. Vielä vahvempi on vasemmistolaisuuden ja ateismin kytkös, joka ei ole yhdysvaltalaisessa ajattelussa positiivinen mielleyhtymä sekään”, Turun yliopiston uskontotieteen yliopistonlehtori Tiina Mahlamäki arvioi.

Vuonna 2011 tehdyn tutkimuksen mukaan amerikkalaiset luottivatkin ateisteihin yhtä paljon kuin raiskaajiin.

Yhdysvallat ajaa julkisesti sekulaarista hallintomallia, ja vaikka unohdettaisiin sen kunniaton historia öljyisten yksinvaltiaiden suojeluspyhimyksenä, on sekularismi Yhdysvaltain omallakin maaperällä joskus hieman kyseenalaista.

”Seteleihin painettu ’In God We Trust’ on eräänlainen kansallinen motto. Uskonnollisuudella on merkittävä asema sosiokulttuurisesti ja poliittisesti”, Mikko Sillfors sanoo.

”Yhdysvalloissa ateistit ovat noidankehässä. Ateisteja kohtaan tunnetaan paljon ennakkoluuloja, joten heitä äänestetään muita harvemmin päättäviin virkoihin. Näin ollen ateistit eivät pääse sisältäpäin purkamaan heitä syrjiviä rakenteita”, Sillfors jatkaa.

Tilanne on kuitenkin parantumassa. Kääpät vihaavat, räkänokat ymmärtävät. Sukupolvikuilua selittää ateistikaappien ja -kellarien tyhjentyminen. Uskonnottomista on tullut valtavirtaa.

Jos vastaaja tunsi ateistin, suhtautui hän jumalille au revoir leiskauttaneisiin selvästi pirteämmin. Vastaavanlainen yliluonnollinen ilmiö nähtiin aiemmin myös homoseksuaalien hyväksynnässä. Kun moisiin ”inhottaviksi” leimattuihin olentoihin alettiin tutustua, vähentyi myös heidän demonisointinsa.

Dhakan viidakkoveitsisurman jälkeen tuhannet ihmiset osoittivat mieltään sananvapauden puolesta. Juuri nyt Bangladeshin ja Egyptin kaltaisissa paikoissa on kuitenkin hyvin vaikea uskoa ateistien elintilan kasvavan.

Trenditaksi näyttäisi pikemminkin kuskaavan väkeä kohti yhä selkeämpää Yhtä Totuutta.

Bangladeshissa Koraania fundamentalistilasit päässä tavaavat ovat vuosien ajan vaatineet ateistibloggaajien julkisia murhia. Esimerkki on yhtä tärkeä kuin itse teko.

Islamilaisen valtion eli ISISin heittämä varjo Lähi-Idän päälle on yksi erityisen merkittävä, jossain määrin jopa globaali paikallinen tekijä. Se on vähentänyt ateistien liikkumatilaa sielläkin, missä ISIS:n jäsenet eivät ole vielä muilta kiireiltään ehtineet kauloja katkoa.

Tähän islamkaapuisen terroriteatterin esittämään haasteeseen Egyptin nokkamies Abdel Fattah el-Sisi on luvannut vastata ”uskonnollisella vallankumouksella”, jonka lähtökohtiin eivät kuulu sellaiset höpöhöpöt kuin ilmaisunvapauden laventaminen ja vähemmistöjen ymmärtäminen.

”Uskonnollisella vallankumouksella” pyritään varmistamaan, että turhautuneet, toivottomat ja köyhät eli toisin sanoen potentiaaliset radikaalit löytävät henkisen kotinsa yhä tiukemmasta versiosta egyptiläistä islamia. ”Sota ateismia vastaan” on yksi tämän operaation keihäänkärjistä.

Yhtenäinen usko oli Euroopassakin pitkään – käytännössä aina kirkon kahtiajakautumiseen ja sitä seuranneisiin sotiin saakka – yhteiskuntajärjestyksen tukipylväs. Ateismi ei ollut vain yksilön turmio, vaan uhkasi koko kansakuntaa.

”Islamilainen maailma ei ole koskaan käynyt läpi reformaation tai valistuksen kaltaisia murrosvaiheita, minkä vuoksi uskontokritiikillä ei ole kovin paljon tilaa. Ateismi on syntynyt nimenomaan länsimaissa ja kristillisen ajattelun sisällä”, Tiina Mahlamäki sanoo.

”Kehittyvissä valtioissa uskonto on jatkuvasti näkyvästi läsnä jokapäiväisessä elämässä, viihteessä ja politiikassa. Tällaisissa maissa ei ole juuri esillä ateismia tai uskonnolle vaihtoehtoisia selitysmalleja maailman ilmiöille. Ateismin mahdollisuudesta ei ehkä edes tulla tietoisiksi uskonnon täyttämän arjen keskellä”, Mikko Sillfors sanoo.

”Muslimimailla on usein taustalla myös kolonialistinen historia, johon liittyen sekä uskonnottomuus että ateismi nähdään osana länsimaista moraalittomuutta ja turmellusta”, Mahlamäki jatkaa.

Stereotypia ateistin moraalisesta lahoudesta on edelleen voimakas ympäri maailman. Tämä ennakkoluulo on osoittanut tutkimus toisensa jälkeen elinvoimaisuutensa.

”Vuosikymmen takaperin Yhdysvalloissa tehdyssä tutkimuksessa puolet ajatteli uskon jumalaan olevan moraalin välttämätön edellytys. Monet Yhdysvaltalaiset siis ajattelevat, että ilman jumalaa ja ihmisten uskoa jumalaan ei voi olla moraalia eikä luottamusta toisiin ihmisiin voi syntyä”, Sillfors sanoo.

”Tällä on historialliset juuret ajatuksessa, jonka mukaan vain Jumalaan uskovaan ihmiseen voi luottaa, ikään kuin moraalista toimintaa motivoisi pelko kuolemanjälkeisestä tuomiosta. Jopa suvaitsevaisuudesta 1600-luvun lopulla kirjoittanut filosofi John Locke korosti, ettei ateisteihin voi luottaa, koska heidän vannomilleen valoille ei ole takeita”, Teemu Taira lisää.

Ylimääräisen uutislähetyksen arvoisesti mainittakoon, että tutkimukset eivät tue tätä uskomusta. Maallisiksi katsotuissa valtioissa positiivinen sosiaalinen käytös on tasapäistä niin ateistien kuin uskovaisten keskuudessa.

Uskonnollisesti köyhimpiä maita, kuten Ruotsia ja Tanskaa, leimaa erityisen vahva ihmisten välinen luottamus.

Suomessa uskonrauhan rikkominen on edelleen rikos, mutta alun alkaen vuonna 1734 määrätystä ja kuolemanrangaistuksella koristellusta jumalanpilkka-laista on kuljettu pitkä matka.

Uskonrauhan rikkomiseen voi tänään syyllistyä jos ”loukkaamistarkoituksessa julkisesti herjaa tai häpäisee sitä, mitä uskonnonvapauslaissa tarkoitettu kirkko tai uskonnollinen yhdyskunta muutoin pitää pyhänä, tai meluamalla, uhkaavalla käyttäytymisellään tai muuten häiritsee jumalanpalvelusta, kirkollista toimitusta, muuta sellaista uskonnonharjoitusta taikka hautaustilaisuutta.”

Suomessa erityisesti vihreät ovat eduskuntavaalien kynnyksellä nostaneet esille kysymyksen uskonrauhalain tarpeellisuudesta. Hieman huvittavasti muutama vuosi sitten muuan Jussi Halla-Aho ajoi samaa asiaa.

”Jumalanpilkka on länsimaissa käytännössä kuollut kirjain laissa. Sen sijaan laissa pyritään suojelemaan erilaisia vähemmistöjä. Uskonto on yksi nimike, jolla tätä suojelua pyritään toteuttamaan. Hyvä kysymys olisi, onko se välttämätöntä. Onko muita käsitteitä kuin ”uskonto”, joilla laissa voitaisiin taata erilaisten yhteisöjen mahdollisuus harjoittaa toimintaansa”, Teemu Taira aprikoi.

Länsimaiden ulkopuolella jumalanpilkka-pykälät ovat usein huomattavasti kovempia, ja niitä myös käytetään surutta moraalisesti kelvottomien yksilöiden ja muiden vaarallisiksi katsottujen tahojen suitsemiseen.

Intiassa Charlie Hebdo -satiiriaviisin surullisenkuuluisat pilakuvat julkaisseen Avadhnama-lehden päätoimittaja Shirin Dalvi pidätettiin ”uskonnollisten tuntemusten loukkaamisesta”.

Kun Pariisissa terroristit hyökkäsivät ilmaisun- ja lehdistönvapautta vastaan, hyökkäsi Intialainen järjestelmä, no, ilmaisun- ja lehdistönvapautta vastaan.

Itseään maailman suurimmaksi demokratiaksi kutsuvassa Intiassa uskonto on kietonut lonkeronsa erottamattomalla tavalla elämän jokaisen osa-alueen ympärille.

”Ajatus ateismista, uskonnottomuudesta tai ylipäätään siitä, että ”uskonto” on muusta elämästä erillinen ja irrallinen alue, on länsimainen. Useimmille maailman ihmisille uskonto on erottamaton osa muuta elämää ja se on pääosin tekemistä ja toimimista, ei uskomista”, Turun yliopiston uskontotieteen yliopistonlehtori Tiina Mahlamäki selventää.

”Uskontokriitikot esittävät usein, että tässä vain väitellään totuusväittämistä, mutta käytännössä kohteena ovat elämäntapa ja uskontoinstituutioiden mahdolliset etuoikeudet”, uskontotieteen dosentti Teemu Taira sanoo.

Intiassa uskontoaktivistit käyttävätkin itsensä kritisoinnin kieltävää pykälää 295A moukarina kaikkia epämiellyttäviksi miellettyjä kohteita vastaan. Jos jostain kuuluu kritiikkiä, löytyy sieltä pian myös jumalaton perkele.

Eri uskontoryhmien paapotuilla fundamentalistisiivillä on Intiassa myös taipumus väkivallalla uhkailuun. Seurauksena on poikkeuksellisen vahva itsesensuurin ja julkaisupelon kulttuuri.

Yksi viime aikojen laajaskaalaisista esimerkeistä on Wendy Donignerin naputteleman The Hindus: An Alternative Historyn vetäminen pois Intian markkinoilta lakitoimien ja väkivallalla uhkailun seurauksena. Kriitikoiden mukaan teos on täynnä vääräoppisuutta ja hinduja loukkaavaa materiaalia.

Toisinaan myös uskonnolliset olisivat tarvinneet suojelua ateisteilta, sillä myös ateismin nimissä on sorrettu, vainottu ja tapettu.

Yksi tunnetuimmista ja karmeimmista esimerkeistä on jumalien olemassaolon kieltänyt Neuvostoliitto, joka tosin raahasi ortodoksikirkon takaisin eturintamalle, kun kansa piti saada yhtenäiseksi Natsi-Saksan potkaistua porstuan oven tupaan.

Lopputulema on ateismia sponsoroineissa autokratioissa ollut sama kuin uskontoihinkin ripustautuneissa järjestelmissä. Vaihtoehdot on kielletty. Toisaalla ei saa uskoa, toisaalla pitää uskoa.

Ihmisille vain harva asia on yhtä helppoa kuin väestön ”meihin” ja ”heihin” jaottelu. On näppärää, kun vastustajat voidaan luokitella ulkopuolisiksi.

Erottelu ei toki suinkaan ole vain uskonnollisten järjestelmien yksinoikeus, vaan ideologioilla demokratiasta sosialismiin on pitkä ja loistokas historia argumentaation hylkäämisessä ja mustien listojen kokoamisessa.

Me-hengen luominen vaatii määrityksiä. Täytyy päättää, mitä ”me” olemme ja ennen muuta, miten me ”heistä” eroamme. Viholliskuvat ovat valtajärjestelmille tärkeitä. Niiden avulla voidaan ohjata aikaansaamattomiin johtajiin kypsyneen kansan raivo toisaalle ja voidaan juoksuttaa lakipykäliä haluttuun

suuntaan ilman haasteita.

Toisinaan ateismi onkin sitä demonisoiville pikemminkin työkalu kuin aito ideologinen ongelma.

Positiivisesti tarkastellen ihmisillä on myös poikkeuksellisen vahva kyky luoda suhteita ja tehdä yhteistyötä sinällään tuntemattomien kanssa. Uskonnoilla on tässä käyttäytymisessä avainrooli.

”Ihminen on yhteistoiminnallisempi julkisissa tilanteissa tai toisten ihmisten valvonnassa, ja pelkkä rangaistuksen pelko riittää ohjaamaan yksilöitä epäitsekkäämpään suuntaan. Ajatus kaiken näkevästä Jumalasta ajaa tämän saman asian, jos siihen yhteisesti uskotaan”, Helsingin yliopistossa ateismia tutkiva Mikko Sillfors sanoo.

”Koska yhteistoiminnallisuus vaatii luottamusta, täytyy ihmisten olla erottelevia sen suhteen, kehen hän voi luottaa. Arvotutkimusten mukaan nimenomaan luotettavuus onkin eräs keskeinen ihmisten arvostama luonteenpiirre”, Sillfors jatkaa.

”Luotettavuutta ei kuitenkaan voi suoraan havaita, vaan se täytyy päätellä muiden vihjeiden perusteella. Uskonnollisille ihmisille usko Jumalaan voi olla tällainen vihje”, Sillfors arvioi.

Tätä on myös testattu käytännön kokeilla. Ja kyllä, uskonnolliset ihmiset luottavat herkemmin toiseen uskonnolliseen ihmiseen kuin ateistiin. Tämä ylittää myös uskontojen väliset, toisinaan tulisetkin rajat. Riittää, kun tuntematon ihminen uskoo samankaltaiseen yliluonnolliseen olentoon kuin itsekin.

Ateisti ei täytä tätä perusvaatimusta.