Igennem folkeskolen og dele af min gymnasietid var jeg overbevist om, at mine ideer om samfundet ikke kunne forenes med de borgerlige partiers politiske ønsker. Der var ingen i de borgerlige partier, jeg som ung såkaldt indvandrer – altså en person med mørkere hud og anden etnisk herkomst end dansk – kunne spejle mig i.

Stramninger på udlændingeområdet en masse har været hovedretten på den politiske menu. Regler og reformer ramte mine forældre i deres ihærdige forsøg på at komme på arbejdsmarkedet. Far degraderet fra leder af diverse virksomheder i Irak til psykisk syg og førtidspensionist. Kræftsyg mor mistænkeliggjort af utallige socialrådgivere, som havde hun en selvopfunden lidelse. Min ældste søsters årelange kamp med 24-års-reglen for at få kærligheden til at lykkes.

Min anden søster, der som læge måtte finde sig i gentagne ulidelige oplevelser med patienter, der frabad sig hendes behandling alene på baggrund af hendes etnicitet.

Min storebror er adskillige gange blevet ’tilfældigt udvalgt’ i det offentlige rum til at blive visiteret af politiet.

Jeg ved med sikkerhed, at min historie desværre ikke er så enestående. Adskillige af mine venner og bekendte har ligeledes måttet gennemgå et mareridt af begivenheder, og som følge af vores frustrationer har vi søgt løsninger. Den hovedløse søgen efter et politisk ståsted afspejlede min identitetskrise – det indser jeg først nu. Hvilket hold skulle jeg være på? Det handlede hele tiden om at finde sig selv uden at blive holdt uden for af ’sine egne’:

Jeg søgte derfor aktiv mod den anden bevægelse, hvor tonen omkring udlændinge endnu ikke var fjendsk: fra Enhedslisten til Socialistisk Folkeparti til Socialdemokratiet. På daværende tidspunkt havde man ikke smidt udlændingekortet på bordet, og der var flere folketingskandidater, jeg kunne spejle mig i, og tilmed syntes statskassen utømmelig: Der var hjælp til alle og gerne i overflod. Det lød jo næsten for godt med så åbne grænser og åbne kasser. Det mindede mig om, hvilken økonomisk elendighed de borgerlige reformer havde bragt mine forældre i. Min mor arbejdede mere og mere og fik mindre of mindre udbetalt, min fars overførselsindkomst skulle modreguleres.

Tillykke

Jeg må ærligt indrømme, at jeg efter at have tænkt mig om ikke fandt ideen om den åbne statskasse særlig gavnlig, fordi den jo fjernede ethvert incitament for at blive på arbejdsmarkedet. Mine forældre har altid slidt hårdt og insisteret på at vise os vejen frem. Men jeg ved, at mange mistede lysten til at arbejde, de fandt ingen gevinst i det. Jeg lyver ikke, når jeg fortæller, hvordan jeg flere gange var vidne til, hvordan de lykønskede hinanden med et fast håndtryk og kindkys. »Tillykke med overførselsindkomsten!« Jeg var målløs.

Det slog mig, at jeg var liberal. Som de fleste andre med anden etnisk baggrund i virkeligheden er. På trods af, at det kunne være svært at spejle sig i de borgerlige danske politikere, så var det jo netop, hvad jeg var. Jeg er flygtet fra diktatur med en diktatorisk statsmagt, så selvfølgelig vil jeg værne om de individuelle rettigheder. Hvor jeg kom fra, bestemte staten, hvem man måtte gifte sig med – så selvfølgelig ønsker jeg ret til fri kærlighed i mit nye hjem Danmark. Mange af mine venner er hårdtarbejdende iværksættere, og jeg har med mismod set, hvad der sker, når man parkerer folk på passiv forsørgelse. Så selvfølgelig er jeg liberal.

Tro på mennesker

Men blandt ligesindede medborgere af anden etnisk herkomst end dansk møder jeg hovedrysten, beklagende blikke, flovhed og pegefingre. Jeg er på forhånd dømt til at være skurken, en forræder, ’en af de andre’. At være liberal med 16 års erfaring som flygtning synes ikke at harmonere med deres forestillinger om min persons væren. Folk af anden etnisk herkomst dømmer typisk liberalismen og mener, at den er usympatisk, pengegrisk og fremmedhadsk, så paradoksalt nok bliver jeg og liberalismen beskyldt for at indskrænke deres beføjelser.

Men jeg ønsker netop et opgør mod den nationalkonservative xenofobiske politik, hvor jeg – og de, der ligner mig – ufrivilligt skal gøres til genstand for valgkampens store emne: udlændingedebatten.

Det er trist, hvordan udlændingepolitikken med pres fra Dansk Folkeparti har udviklet sig blandt de borgerlige partier, mens Socialdemokraterne har lanceret deres linje for »strammere asylregler og flere krav til indvandrere«.

Men det liberale svar et andet. Det handler om at tro på mennesker, om at lade folk komme hertil, så længe de vil bidrage. Det tør jeg alligevel godt kæmpe for. For det kan godt være, at jeg er skurken blandt mine venner. Men jeg er kommet på en mission. For det er altså ikke kun på venstrefløjen, man kan finde sit hjem, når man har en anden etnisk baggrund. Troen på mennesket: Det er liberalt.

Ayhan Al Kole er lægestuderende og medlem af Liberal Alliances Ungdom