Jeg er pædofil og derfor anonym.

Det er desværre nødvendigt, da det er umuligt at leve åbent som lovlydig pædofil i dagens Danmark. Selv med ren børne- og straffeattest betragtes alene min seksualitet som så moralsk forkastelig, at det at stå åbent frem ville have uoverstigelige konsekvenser i forhold til hele min eksistens – familie og venner, job og bolig samt, kan man absolut frygte, min fysiske sikkerhed.

En enkelt borger kan ikke påtage sig et så enormt offer for at påpege de utallige misforståelser, fordrejninger, fejlslutninger og deciderede usandheder, som er normen for debatten om pædofili. Derfor er jeg anonym, selv om jeg insisterer på min ret til at deltage i den demokratiske debat som pædofil.

Der er behov for at slå fast, at pædofili ikke er en handling, men en seksualitet. Et indre følelsesliv og en præference, som de fleste pædofile aldrig udlever. Pædofile har generelt præcis samme moral og empati som alle andre. Derfor har de fleste pædofile aldrig seksuel kontakt til børn, og mange har det svært med deres seksualitet.

Derfor bringer vi denne kronik Information har valgt at bringe kronikken om vilkårene for at leve som pædofil inden for lovens rammer i Danmark, fordi debatten herom er af væsentlig almen interesse. At kronikken er skrevet af en pædofil, giver offentligheden en sjælden mulighed for indsigt i, hvordan denne minoritet oplever, at det omgivende samfund håndterer pædofili.

Mange overgreb mod børn begås slet ikke af pædofile, men af heteroseksuelle, fordi et barn tilfældigvis er mere ’tilgængeligt’ end voksne. Eksperter anslår, at en til tre procent af befolkningen, svarende til 57.000-170.000 danskere, er pædofile, så kriminalstatistikkernes betydeligt lavere antal sager om sex med mindreårige taler deres tydelige sprog.

Alligevel blander politikere og medier uden videre sex mellem voksne og børn, hvilket er en ulovlig handling, sammen med pædofili, som er en lovlig seksualitet.

Politikere taler om at »bekæmpe pædofili«, selv om pædofili er en både uforanderlig og ikke-selvvalgt egenskab ved personligheden, der endda intet siger om personens handlinger eller moral, og som derfor hverken kan eller bør »bekæmpes«.

Medier bruger udtrykket »dømt for pædofili«, selv om pædofili ikke er ulovligt, og man derfor ikke kan dømmes for det. Ingen medier kunne finde på at sige »dømt for heteroseksualitet« om en mand, der har voldtaget en kvinde – her kan alle se, at det er handlingen, ikke seksualiteten, der skal bekæmpes.

Et barn på hvert klassetrin

De en til tre procent svarer til, at knap et barn på hvert klassetrin på hver skole er pædofilt. Prøv at forestille dig at være det barn – eller forælder til det barn – der læser aviserne, hører politikernes fordømmelser eller sidder i klassen og lytter til de velmenende læreres advarsler mod folk med præcis de følelser, som barnet allerede har opdaget, at det har – og absolut ikke tør tale til et eneste levende væsen om.

Jeg var selv tidligt bevidst om min seksualitet, og der findes næppe noget mere ekskluderende og fremmedgørende, noget, der kan skabe større angst, forvirring, selvhad og en grundlæggende følelse af udstødelse, isolation og ensomhed end erkendelsen af, at man er pædofil.

Jeg har aldrig haft noget større ønske end at slippe for at være pædofil. Men det er desværre umuligt.

Medier og politikere er behørigt forargede over, at unge LGBT+-personer drives til selvmord på grund af udstødelse, men selv samme medier og politikere tilsviner og udstøder gerne de pædofile som gruppe. Også de helt unge, ensomme pædofile. Alene på grund af de tanker og følelser, seksualiteten medfører.

’Frivillig sex mellem LGBT+-personer skader ingen, så det kan ikke sammenlignes med pædofili’, vil du måske protestere. Nej, men det skader ingen, at en pædofil lever hele sit liv inden for lovens rammer, hvilket er den hyppigste måde at leve som pædofil på.

Mit formål med denne kronik er selvfølgelig ikke at forsvare overgreb mod børn, som jeg selv er indædt modstander af, men det kritisable er jo netop, at medier og politikere angriber en lovlig seksualitet i stedet for ulovlige handlinger.

De pædofile er så dæmoniseret en minoritet, at de er ude af stand til at forsvare sig selv, og ingen andre kan, vil eller tør. Stigmaet mod overhovedet at diskutere pædofili er så massivt, at det umuliggør forskning i emnet. Det har anerkendte forskere som Henning Beck og Thomas Hammerbrink oplevet.

Stifteren af Rigshospitalets Sexologiske Klinik, professor Preben Hertoft, blev udsat for en decideret smædekampagne, da han forsøgte at oplyse om pædofile. Når forskere forhindres i at søge og udbrede den videnskabelige sandhed, nærmer vi os tilstande, der hører til i totalitære regimer.

At ingen vil nuancere debatten eller forsvare selv lovlydige pædofile, gør dem til det perfekte offer for politikere, der har brug for en mærkesag, der ikke udløser faktatjek. Og når sex med mindreårige blandes sammen med selve det at have en pædofil seksualitet, drages den fejlslutning, at alene det at være pædofil er utilgiveligt, og at pædofile alene på grund af deres seksualitet ikke er berettiget til almindelige borgerrettigheder.

Det bruges så til at retfærdiggøre, at diskriminerende lovgivning, der skal »bekæmpe pædofili«, undergraver retssikkerheden for os alle.

Retssikkerheden undergraves

Politikerne har ophævet forældelsesfristen for sager om sex med mindreårige ved at bilde folk ind, at den er en ’præmie’ til forbrydere, der formår at slippe godt fra deres forbrydelse længe nok. Men forældelsesfrister er en grundpille i retsstater, som beskytter uskyldige mod falske anklager.

Som blandt andet DR-dokumentaren om Emilie Meng-sagen har vist, eroderes folks minder og dermed værdien af vidneudsagn og alibier i løbet af få måneder. Men nu risikerer samtlige danskere som 100-årige at skulle forsvare sig mod anklager om sexovergreb begået 80 år tidligere.

Så sent som i sidste uge vedtog Folketinget – uden nogen form for offentlig debat – en lov, der giver politiet livsvarig ret til ransagninger uden ransagningskendelse hos personer dømt for sex med mindreårige og til at informere civile om dommen, efter at folk har udstået deres straf.

Loven gælder kun »pædofilidømte«, ikke eksempelvis barnemordere, der ligesom alle andre vil få deres dom slettet fra straffeattesten ti år efter deres løsladelse. Borgere, der har udstået deres straf, har samme rettigheder som alle andre.

Den nye lov markerer et skred ved ikke at anerkende denne ene type tidligere straffede som ligeværdige borgere, og den genindfører en form for gabestok med risiko for offentlig forfølgelse, som folk skal leve med resten af deres liv. Det er politistatsmetoder, som bryder med hjørnesten i retssamfundet som domstolskontrol og boligens ukrænkelighed.

Dansk Folkeparti har foreslået at forbyde »pædofile ytringer« og derved fratage lovlydige pædofile ytringsfriheden – flot kopieret fra Ruslands forbud mod ’homoseksuel propaganda’, som fordømmes i vestlige demokratier.

DF vil forbyde pædofile at tale med ligesindede og deltage i den demokratiske debat, som jeg her forsøger. Forslaget blev ikke vedtaget, men blev heller ikke skreget ned af samtlige politikere og medier i Danmark, som det burde være blevet. Men når ikke engang forskere tør udtale sig om pædofili, er ytringsfriheden om emnet alligevel nærmest ophævet.

Tankefriheden under angreb

For nylig udtrykte flere danske politikere ønske om et forbud mod børnesexdukker ud fra en uunderbygget påstand om, at de kan »tilskynde til overgreb mod børn«. Men eksperter peger på, at den slags dukker måske snarere reducerer antallet af overgreb, fordi de fungerer som en erstatning for rigtige børn.

Personligt kunne jeg ikke finde på at købe en sexdukke, men når der ikke eksisterer det mindste bevis for, at de er farlige, og de måske endda kan reducere antallet af overgreb, er det forkert at forbyde dem.

Det er typisk for den kaskade af lovforslag, som politikerne fremsætter med påstanden om at ville beskytte børn, men som er skadelige for retssikkerheden – og måske endda for de børn, man vil beskytte.

Forslaget om at forbyde sexdukker og tidligere forslag om forbud mod computeranimationer, tegninger og historier om sex mellem voksne og børn er andre angreb mod den tanke- og følelsesfrihed, som er en fundamental menneskerettighed.

I forbindelse med sexdukkerne brugte DF’s retsordfører, Peter Skaarup, det ’argument’, at »der er hul i lovgivningen«, fordi børneporno er forbudt, mens dukker ikke er. Men børneporno er forbudt, fordi det kræver seksuelle handlinger med børn at producere det.

Det argument holder hverken med plastikdukker eller tegninger, som har lige så lidt med virkeligheden at gøre som krimier og actionfilm om alt fra mord til terrorisme. Det giver ikke mening at påstå, at en dukke kan ’tilskynde til overgreb’, når ingen ved deres fulde fem frygter samme effekt fra en Jussi Adler Olsen-krimi.

Og hvordan kan vi vide, at SM-sexlegetøj ikke inspirerer til voldtægt? Vi må hellere forbyde det også – for en sikkerheds skyld!

Men det foreslår ingen, for kun den pædofile seksualitet er udsat for så stærk en fordømmelse, at politikerne vil indføre tankepoliti over for den hensigtsmæssige udlevelse af seksualiteten, som dukker og andet er udtryk for.

Det er netop tegn på vilje til at håndtere sin uhensigtsmæssige seksualitet på en hensigtsmæssig måde, at nogle pædofile benytter disse ’seksuelle hjælpemidler’. Om noget er det de pædofile, som ikke vil bruge sådanne substitutter, man burde være bekymret over!

Dansk Folkeparti er én ting, men det skræmmende er, at Socialdemokratiet råber højest i hetzen. Retsordfører Jeppe Bruus har udtalt, at »vi skal bekæmpe pædofili med alle midler«. Skal jeg så bekæmpes for at skrive denne kronik, når jeg er pædofil?

I P1 Morgen den 30. august brugte Jeppe Bruus det argument for at forbyde dukkerne, at andre ting, der heller ikke har noget med virkelige børn at gøre, allerede er forbudt, eksempelvis tegninger og computeranimationer. Men ifølge bemærkningerne til loven »falder tegninger uden for bestemmelsen«, mens animationer kun er forbudt, hvis de »har fuld lighed med et fotografi«. Bruus’ påstand er simpelthen vildledning af offentligheden.

Han slap godt fra det, for P1 har pure afvist at konfrontere Bruus og bringe en berigtigelse. Medierne undergraver selve demokratiet, når de lader politikere lyve og samtidig stiltiende udelukker visse grupper fra at komme til orde.

Jeg har selv kontaktet Bruus og samtlige andre MF’ere samt flere medier, men har kun hørt meget kort fra ganske få. Når det handler om pædofili, er detaljer som sandheden og åben demokratisk debat åbenbart unødvendige, for alle ved jo, at jorden er flad – undskyld, at pædofile er onde, skulle der naturligvis stå.

Hensigten helliger politikernes udemokratiske midler og pressens blinde øjne.

Lovgivning efter overtro

I Danmark havde vi indtil 1965 ’Den grimme lov’, som de facto hævede lavalderen for homosex til 21 år. Loven var baseret på den ubegrundede forførelsesteori, ifølge hvilken unge mænd bliver homoseksuelle ved at blive forført af en ældre ’homofil’.

Teorien blev hjulpet frem af datidens mediehysteri, der til forveksling ligner nutidens omtale af pædofili. Påstanden om, at dukker kan tilskynde til overgreb, er en tilsvarende udokumenteret teori, som dækker over ubegrundet moralsk fordømmelse.

Selv i dag findes der altså politikere, som skamløst lovgiver baseret på overtro, hadretorik og en påstået moralsk overlegenhed, og vi må genkende og udskamme dem for det, de er.

Politikere retfærdiggør deres uvidenskabelige nonsens ved at påstå, at der slet ikke findes forskning på området, men blandt andet den anerkendte danske kriminolog Berl Kutchinsky konstaterede, at frigivelsen af porno – herunder børneporno – i Danmark medførte et markant fald i antallet af sexovergreb mod både børn og voksne. Det bekræftes af nyere undersøgelser, hvis man gider læse dem.

Det er ikke et argument mod forbuddet mod børneporno, men når porno reducerer antallet af overgreb, er det rimeligt at antage, at andre seksuelle hjælpemidler, eksempelvis børnedukker, vil gøre det samme.

Seksualdriften er en af menneskets stærkeste drifter, og hvis man ikke vil have sex med andre (pædofile grundet moral, andre grundet sociale hæmninger etc.), kan den relevante type hjælpemidler give afløb for seksualiteten uden kontakt til andre.

Porno og dukker inspirerer ikke til noget som helst, brugeren ikke allerede sagtens kan fantasere om – uanset seksualitet. Men hjælpemidler kan hjælpe med at dække seksuelle behov, som ellers kan gøre livet til en plage og hos nogle måske komme til udtryk på uhensigtsmæssig vis. Det ved enhver, der nogensinde har benyttet porno, sexdukker eller andre seksuelle hjælpemidler.

Pædofile er ikke automatisk umoralske og er udmærket i stand til at indrette deres liv som lovlydige borgere på trods af en besværlig seksualitet. Så politikere skal stoppe med at diskriminere pædofile ved at fratage dem enhver mulighed for at eksistere, som naturen har skabt dem, for at udleve deres seksualitet i fred uden at involvere andre og for at udtrykke deres tanker og følelser i tekst, tale og tegninger. Stop med at nedbryde retsstaten.