De sidste anstændige på venstrefløjen, der opfatter termen ”politisk korrekthed” som et hædersmærke, har igen travlt med at kritisere tonen i den offentlige debat i stedet for at forholde sig til noget substantielt. Senest er medier som Berlingske og Radio24syv igen kommet under beskydning for at give for meget taletid til højreorienterede stemmer, hvorfor Politikens leder- og debatspalter bugner af forargede indlæg om mediernes ansvarsfralæggelse.

Ifølge de antiracistiske, venstreorienterede og socialkonstruktivistiske feminister er tonen mere essentiel at forholde sig til end, hvad enkeltindivider måtte have af budskaber.

Budskaber, der ironisk nok kræver, at den selvretfærdige gruppe hiver osteklokken af og erkender, at verden langt fra er så sort hvid, som de ellers ynder at tro på. Budskaber, der netop er antiracistiske, venstreorienterede og normkritiske overfor en fasttørnet konstrueret virkelighed.

Men det er åbenbart for meget at forlange af nogen, der angiveligt skulle være de sidste anstændige på venstrefløjen.

I stedet udskammes budbringerne, som i forvejen betaler en kæmpepris for bare få lov at ytre sig om en virkelighed, der har efterladt dem med alt for mange ar.

Følger man med i lukkede fora på de sociale medier under dække af at være en ”über venstreorienteret (kvinde) med strukturel racisme på hjernen”, vil man opdage, at individer som mig selv bliver sammenlignet med en ”kokosnød”. Oversat betyder det, at jeg i kraft af min oprindelse bør opføre mig som en ”perker” i stedet for at tro, jeg nogensinde kan være en ”dansker”. Og nej, det er ikke medlemmer af Nye Borgerlige, der kalder mig for en ”kokosnød”, men venstrefløjens tordenskjoldsoldater.

Øvrige knap så flatterende tillægsord om min person som ”husneger” bliver også brugt i flæng, uden omtanke for den grumme slavehistorie. For det, at jeg føler en samhørighed med det land, jeg er opvokset i, må naturligvis være det samme som at blive trukket hertil i lænker og derpå behandlet som et undermenneske.

Disse mennesker, der tror, at de forsvarer danskere som jeg med anden etnisk baggrund, mod racisme, diskrimination og undertrykkelse fatter slet ikke, hvor racistiske de selv er. De er intet andet end venstreorienterede racister.

Jeg anfægter ingens ret til at dyrke holdninger med ligesindede. Jeg problematiserer skam ikke retten til fællesskaber. Og det herlige ved de sociale medier er vel, at vi kan møde ligesindede på tværs af kloden og bakke hinanden op. Om end jeg tror, at stifteren af Facebook dør langsomt af at have skabt et netværk, der er med til at forstærke gruppeidentiteter så heftigt, at menneskerne bag tastaturet ikke længere kan skelne mellem virtuel og virkelig virkelighed.

For det er netop problemet med disse lukkede fora. I stedet for, at forskellige mennesker udvider hinandens horisont, gør de hinanden endnu mere reaktionære, fordi de er omsluttet af sig selv.

Og skulle enkelte personer forlade den fælles glorie-onani, forlader de den med endnu ringere evne til at adressere vigtige emner end tonen i debatten.

Dermed fremstår hele kritikken af Berlingske og Radio24syv i Politikens spalter som den rene komedie, når Politiken selv lægger spalteplads til Modkraft-bloggere, der udskammer kvinder som mig for at være dumme og med, at vi burde få vores skolepenge tilbage, fordi vi ikke lige ynker, at en hvid fyr spørger ind til vores eksotiske aner. For det er angiveligt orientalisme, der bør italesættes i et all-white dameblad som Eurowoman.

Var det ikke så tragisk, ville det være komisk, at mine modstandere i kampen mod patriarkalske kulturnormer, de reaktionære i minoritetsmiljøerne, nyder opbakning fra såkaldte progressive menneskerettighedsforkæmpere fra majoritetsmiljøet med mundkurvede præmieperkere som fodsoldater