Mediebranchen er i krise. Abonnementstallene daler, kundernes betalingsvillighed forsvinder og journalisterne bliver fyret en masse for at holde den synkende skude sejlende. I forsøget på at sikre alternative indtægtskilder eksperimenterer flere og flere medier med en anden gerne: blogs. Huffington Post er et fremragende eksempel på et medie, der giver både lønnede og ulønnede bloggere en onlineplatform og lukrerer på reklamekronerne.

Herhjemme er de mest læste artikler i dag blogposts, og det er en voksende platform for mange medier, herunder for det medie denne blog placerer sig på. I Berlingske var 6 ud af 10 mest læste artikler i 2015 debat/blogindlæg. Jeg bidrog selv med det mest læste på politiken.dk i 2015. Og som en der har prøvet at blogge for tre forskellige dagblade kender jeg denne verden særdeles godt. Og den nye verden er kommet for at blive.

Men med ny udvikling kommer nyt ansvar. I takt med at medier investerer flere og flere ressourcer i blogsene og giver mange af dem ligeså meget plads på hjemmesider og sociale medier, som deres journalistiske artikler, så kan medierne ikke længere løbe fra ansvaret for indholdet. I dag forholder det sig sådan, at udgangspunktet for avisernes debatsider er, at de er åbne og demokratiske: Alle kan skrive ind, alle kan blive hørt. Men i takt med at der kommer en ny klasse af bloggere, jeg tæller mig iblandt dem, der har eksklusiv adgang til den offentlige opinion, så har mediet også taget stilling til, hvilke holdninger de ønsker at give mere plads til end andre.

Det er ethvert medies frihed at prioritere som man vil. Men det er og bliver en redaktionel prioritering. Er der bestemte holdninger, man prioriterer – foretrækker man eksempelvis de mere ekstreme personaer, der nok kan skabe mest forargelse, men også flest klik – så er det noget, som fortjener en debat, og et medieansvar der fortjener at blive belyst.

Tillad mig at komme med et eksempel. For særligt et medie er eminent til at skabe vilde reaktioner på sociale medier over deres bloggere med indhold, som jeg vil tillade mig at kalde grænsende til det totalitære. Totalitarisme har mange ansigter, men én gruppe af meningsdannere som for alvor skubber retsprincipper, menneskerettigheder og almen sund fornuft fra sig, for at hyle op om ’islamificering af Europa’ er gruppen, der kalder sig selv islamkritikere.

Og tæller man Berlingskes antal af denne gruppe debattører, der får særligt meget taletid på deres medie, så er listen lang. Af de i skrivende stund 15 seneste blogindlæg på berlingske.dk, er forfatterne til hvert tredje af indlæggene personer, som vækker stærke følelser (og med god grund), når de skriver om deres yndlingsemne: Islam. Her er bl.a. Henrik Day Poulsen en flittig debattør, der ivrigt begræder, at vi ikke har en dansk pendant til Donald Trump, Eva Selsing, der har gjort det klart, at hun ikke vil bo i nærheden af muslimer, Sørine Gottfredsen, der i 2011 mente, at vi skulle ”lære” af Breivik og forstå faren ved multikultur m.fl.

Ikke alene tjener Berlingske gode annoncekroner på ovenstående. De har også vægtet at prioritere disse ekstreme meningsdannere over andre. Måske fordi det er en politisk linje, måske fordi de skaber en masse trafik. Og mens vi naturligvis ikke kan kræve, at et medie står til ansvar for hver ét ord, der bliver skrevet i blogs på deres domæne, så må en så strategisk prioritering af nogle holdninger frem for andre – og mere ekstreme frem for moderater – være noget et medie bør vær åben om og stå til ansvar for.

I dag er dagbladenes blogs og debatsider den primære vej til holdninger og meninger i samfundet, og som platform har medierne derfor også et ansvar, hvis en redaktionel prioritering vægtes i et sådant omfang, at man fremmer en politisk dagsorden.

Havde man set samme omfang af journalistiske artikler med en så totalitær og ekstrem forståelsesramme, var det blevet set som et redaktionelt ansvar. Havde et medie i en sådan grad fyldt deres ledere med fremmedfrygt, var det blevet en politisk position.

Det er en ny virkelighed for danske medier, at holdningsstoffet fylder så meget, som det gør. Og det er et valg mange medier selv har truffet. Men med det valg følger også et ansvar, der betyder, at man ikke kan føre en politisk kampagne under bordet uden at stå til ansvar, for det man betaler og fasciliterer.

Så hvor er mediernes ansvar her? Hvad er det for en dagsorden Berlingske eller andre medier forsøger at fremme, og hvorfor er de ikke åbne om denne? For ser medierne vitterligt sig selv som en demokratisk institution og den fjerde statsmagt, så må der med den store selvhøjtidelighed også følge et ansvar for den offentlige debat.