Jeg er ateist. Jeg blev godt nok konfirmeret, men har for nylig meldt mig ud af folkekirken. Jeg kunne ikke drømme om at røre religion med en ildtang. Og så mener jeg i øvrigt, at vi som samfund er elendige til at tage hensyn til religioner.

Men jeg kan se, at jeg i hvert fald blandt politikere står relativt alene med det synspunkt: Jeg medvirkede for nylig i en paneldebat arrangeret af Folkekirken om, hvor meget religion kommer til at fylde i fremtiden. Panelet bestod af politikere, debattører og fagfolk som deltagere, og blandt hovedparten var der bred enighed om, at vi kommer til at se mere til religion i det offentlige rum i fremtiden, men at det ikke var noget, vi ’kunne gøre noget ved’.

Undskyld mig, men hvornår i alverden er det i sig selv blevet et problem, at vi er mere religiøse? Og så tilmed et politisk problem?

Det er naturligvis elefanten i religionsdebatten, islam, som er drivkraften bag bekymringen, men det er en faldende tolerance over for religion i det offentlige rum, der bliver resultatet.

Redneck-agtig intolerance

Da Jyllands-Posten i efteråret 2015 kørte en artikelserie baseret på diverse spørgsmål til landets muslimer, blev danskerne konfronteret med, hvad der tyder på at være en stigende religiøsitet blandt landets muslimer. Blandt andet viste undersøgelsen, at op mod halvdelen af landets muslimer bad fem gange om dagen, hvilket fik den konservative Rasmus Jarlov til at udbasunere, at integrationen var slået fejl, og at alle disse muslimer var fanatiske.

Et andet spørgsmål afslørede, at fire ud af 10 muslimer satte koranen over grundloven, hvilket også vakte stor vrede og var som benzin på bålet blandt de mange danskere, der frygter en ’islamificering’ af Danmark. Men helt ærligt: Stillede man mig et lignende spørgsmål, ville jeg også svare, at mine egne moralsæt vægter højere for mig end den gældende lovgivning.

I USA er dette i øvrigt helt normalt. Her svarer stort set samme andel af alle (!) amerikanere, at de sætter biblen over den amerikanske lovgivning.

Som liberal bliver jeg nødt til at sige fra over for den politiske kamp mod bestemte religioner. Ikke fordi jeg som sådan bekymrer mig om religioners overlevelse, men fordi én krænkelse af grundlæggende rettigheder let kan retfærdiggøre en anden. Og jeg vil hade at se århundreders kamp for rettigheder blive undergravet af en redneck-agtig intolerance over for religion.

Det kan godt være, at man som liberal må stå alene i denne kamp: Mange konservative er næsten per definition pro-kristendom, og en stor del af venstrefløjen er antireligion, men det er altså en fast forankret del af liberal tankegang (og afledt deraf, det danske demokrati) at beskytte religiøses rettigheder.

Som John Locke, en af liberalismens helt store figurer, skrev i 1689 om retten til at være hedensk: »Magistratens (statens red.) rolle er alene at sikre, at statsforbundet ikke lider skader, og at der ingen skade sker mod nogen mand, hverken i liv eller ejendom.«

Retten til at prædike, tro og udleve sin religion er altså ukrænkelig, medmindre andre mennesker lider direkte skade som konsekvens.

Tre slags hensyn

Ét problem er det rent juridiske. Vi er i øjeblikket i gang med at undergrave borgernes religiøse rettigheder. Noget andet er det mere medmenneskelige aspekt: Vi gør utroligt lidt for at give plads til religion – særligt fremmede religioner.

Mens det mange steder i udlandet, eksempelvis USA, ses som helt almindelig pli at give plads og vise hensyn til religioner, så stemples man som politisk korrekt (uha!) og apologet (endnu værre!), hvis man går langt i forsøget på at tilfredsstille religiøse minoriteter – eller bare forsøger at gøre muslimer glade.

Problemet i den debat er, at der er forskellige typer af hensyn – og noget er rigtigt nok problematisk – men som udgangspunkt må et moderne samfund dyrke pluralismen og gøre, hvad det kan, for at alle kan føle sig hjemme.

Hensynene kan opdeles i tre kategorier: Det misforståede, det unødvendige og det helt igennem ufarlige.

Med misforstået mener jeg her, at man forsøger at tage hensyn på bekostning af de i Vesten bredt anerkendte universelle værdier: Individets frie valg, ligestilling på tværs af køn, race og seksualitet, og generel respekt for andres autonomi.

Sagen om kønsopdelt svømmeundervisning er for mig et eksempel på dette. For at give plads til, at muslimske forældre er trygge ved at sende deres piger til svømmeundervisning i skolen, har man kønsopdelt undervisningen på en skole i Nordvest.

Mens det kan hjælpe med integrationen af praktiske årsager, så er det et brud med en grundlæggende vestlig – og feministisk – idé om, at vi ikke skal skelne mellem køn. I handlingen med at kønsopdele er der en accept af, at der er så fundamental forskel på drenge og piger, at de skal opsplittes. Spørg dig selv dette: Havde vi accepteret en opdeling af race eller seksualitet? Nej, selvfølgelig ikke. Så hvorfor yde et særligt hensyn, der blåstempler et tilbageskridt for det moderne kønssyn?

De unødvendige hensyn er lidt mere aparte. De fleste husker måske sagen om mavedansen i Lalandia. Hvis ikke, så lad mig genopfriske: Til et juleaftensarrangement med Dansk Folkehjælp i 2011 besluttede man i løbet af aftenen at varme op til julefesten med mavedans og arabisk musik.

Det mødte naturligvis stor modstand fra Dansk Folkeparti, der kaldte det en regulær svinestreg og mente, at det var helt utilstedeligt med den slags udansk opførsel i den højhellige juletid. Hensyn som disse er naturligvis fuldstændigt uskadelige, men det var jo næppe en religiøs forudsætning for de muslimske deltagere, at de kunne danse mavedans mellem Søren Banjomus og risengrøden. Vidste de på forhånd, at det måske ville støde nogle af de andre deltagere, havde de med garanti også takket nej til det festlige indslag.

Og så er der det, vi burde give meget mere plads til: Den helt igennem ufarlige hensyntagen. For der er i det hele taget masser af hensyn, vi kan tage til andre menneskers religiøsitet, uden at det krænker os selv eller virker ligegyldigt for modtageren.

Ønsket om halalslagtet (eller for nogen: kosher) kød er eksempelvis ikke noget, der skader nogen som helst. Når mange producenter lader en imam bede et par gange ved produktionsbåndet på slagterierne, skader det jo absolut ingen – og hvis der nu endelig er nok mennesker, der ikke bryder sig om at fordøje kød med andre religioners velsignelse, skal der nok være slagterier, der tilbyder ateistiske kyllinger.

Det er et non-issue. Det samme gælder for institutionerne: Er der et flertal i en børnehave eller alderdomshjem, der udtrykker ønske om et Allah-blåstemplet spisekort, så sker der jo absolut ingen skade ved det. Hvis Birgitte på 90 eller Oliver på fire så insisterer på at få frikadeller en gang om måneden, kan det nok lykkes for de fleste at finde løsninger, hvor alle er glade.

En fælles sag

Det fremstår i høj grad, som om mange danskere end ikke orker den mindste ulejlighed, der kan gøre en masse mennesker glade, i et eller andet antireligiøst korstog mod at gøre yderligere plads til andre.

For hvordan kan man det ene tidspunkt kalde religiøse mennesker fanatikere og problematisere religion i det offentlige rum og så helhjertet forsvare, at folkeskolen underviser i kristendom og ikke religion? Hvordan kan man rase mod religiøse trossamfunds særrettigheder og samtidig helt ublu støtte en ekstrem favorisering af kristendommen manifesteret i folkekirken? Hvordan kan man rase over muslimer, der går ned i tid i ramadanen, men insistere på at holde fri i kristne højtider?

Det burde være en fælles sag for alle trosretninger, men også for alle mennesker med en urokkelig tro på de individuelle menneskerettigheder at sikre den religiøse tolerance. Og her har vi danskere endnu meget at lære.