Den seneste tids afsløring af dybt fundamentalistiske miljøer og moskeer har vist, at det danske samfund står over for en kæmpe opgave, som du i tirsdags adresserede i Folketingets spørgetime.

Du sagde blandt andet, at “vi har nået grænsen for, hvad vi kan tolerere”, og at du ikke ville acceptere det “første og bedste notat fra en fuldmægtig, hvor der står, at her er der en grundlovsudfordring.”

Det kan næsten kun forstås sådan, at du vil afsøge mulighederne for at begrænse politiske frihedsrettigheder som ytrings- og foreningsfrihed.

Jeg forstår din bekymring og anerkender det tunge ansvar, der hviler på dine skuldre. Dit mål er at undgå, at Danmark udvikler sig til et land, hvor ekstremisme får frit spil, og stadig flere unge radikaliseres til at hade og skade det land, de bor i, og de værdier, det er bygget på.

Men inden du beslutter dig for at lede efter løsningen i den værktøjskasse, der går på kompromis med ytrings- og foreningsfriheden, så håber jeg, at du vil huske følgende: (1) Du er ikke den eneste statsminister, der har stået i en svær situation, hvor dilemmaerne mellem tolerance og ekstremisme hobede sig op, og (2) de regeringer, der har beskåret ytrings- og foreningsfriheden, har ikke kunnet undgå misbrug og er derfor blevet dømt hårdt af efterfølgende generationer.

Lad os starte med eksemplerne på, at det er gået galt. Efter et mislykket attentat mod Estrup og voldsom politisk uro grundet Estrups grundtlovsfjendtlige styreform indførte Højre i 1885 en provisorisk straffelov, der skulle forhindre de “agitatoriske Udskejelser, som bringer den offentlige Orden og Sikkerhed i øjensynlig fare”. Det førte til, at politiske modstandere, herunder medlemmer af dit eget parti, blev mødt med en regn af straffesager for politiske ytringer.

Allerede i 1877 blev Venstres bestyrelse dømt i Højesteret, og fra 1885 blev adskillige Venstremedlemmer og -sympatisører dømt for deres tilknytning til de såkaldte riﬀelforeninger, hvor bevæbnede Venstrefolk samledes og – uden at ty til vold – markerede, at der var en grænse for, hvor længe man passivt ville se til, at Estrup satte grundloven ud af kraft.

Ifølge domstolene var disse Venstrefolk skyldige i “organiseret væbnet modstand mod Landets Regjering og de af denne Trufne Foranstaltninger”, hvilket var en klar overdrivelse. Lærerstanden fik også forbud mod at kritisere regeringen og deltage i riffelforeningerne (ironisk nok skulle dette forbud blive startskuddet til det danske forsamlingshus).

I 1870’erne var det den unge arbejderbevægelse, som siden udviklede sig til Socialdemokratiet, der blev mødt med drakoniske sanktioner. Den Internationale Arbejderforening blev ophævet i Højesteret, og bevægelsens ledere idømt lange fængselsstraffe. Staten konkluderede, at arbejderne med deres politiske aktiviteter opfordrede til “voldelig Kuldkastelse af den bestaaende Statsforfatning”. Også her var der tale om en særdeles paranoid fortolkning, der snarere skulle beskytte en bestemt regering end det bredere demokrati.