Én procent. Det er ifølge Danmarks Statistik, hvad det i årets andet kvartal kunne blive til af dansk BNP-vækst efter de seneste måneders anstrengelser i ind- og udland for at presse økonomien i gang igen. I både EU og USA blev væksten endnu lavere: under en kvart og under en halv procent. 'Vækst' er det uden sammenligning dominerende emne i valgkampen.

»Vi skal sætte gang i væksten,« lyder parolen øverst på Socialdemokraternes valghjemmeside, mens finansminister Claus Hjort Frederiksen på Venstres hjemmeside reklamerer for vækstpakken, der »skal sætte gang i boligmarkedet og danskernes privatforbrug«.

I enhver af tv's partilederdebatter er genoplivning af væksten det rungende, altoverskyggende fællestema.

Glem det, siger flere fremtrædende økonomer nu. Vækstøkonomien i vor del af verden hører fortiden til. Voksende BNP bliver sværere og svære at frembringe, og det løser ikke længere de grundlæggende problemer i det moderne velfærdssamfund.

»Det er helt urealistisk at forestille sig, at vi kommer tilbage på en vækst, som den vi havde frem til 2007-08. Det er næsten 100 procent sikkert, at væksten i de næste 10 år eller længere bliver klart lavere,« siger økonomen Jørgen Ørstrøm Møller, tidligere mangeårig departementschef i Udenrigsministeriet, nu professor ved Singapore Management University og Copenhagen Business School.

Data fra det amerikanske handelsministerium viser en klar tendens til faldende vækstrater gennem et halvt århundrede i USA: Fra 4,4 pct. årlig vækst som gennemsnit i 1960'erne, over godt 3 pct. i snit i 1980'erne til 1,8 pct. i tiden 2000-09. Tendensen i det vestlige Europa, herunder Danmark, er ifølge Verdensbanken den samme: Det bliver stadig vanskeligere at holde vækstraterne oppe. Også Japan, der i 1960'erne havde vækstrater på 10 pct., er med årene kravlet ned omkring nul pct. eller mindre.

»Til det konventionelle synspunkt om, at man skal løse problemerne gennem vækst, må man sige: Det er urealistisk. Vi er allerede i en situation, hvor det ikke kan lade sig gøre. Vi kan ikke skrue tiden tilbage,« mener Ørstrøm Møller.

Den amerikanske forfatter og New York Times-kommentator Thomas Friedman sagde for nylig i et tv-interview, at amerikanere og andre »har været låst til et vækstspor«, men at den økonomiske vækst, som vi kender den, er død.

»Vi har været i sådan en sløjfe, og det vi ser, er grundlæggende, at den sløjfe langsomt går i stå. Vi kan simpelthen ikke fortsætte på denne måde,« sagde Friedman til tv-stationen ABC.

Kortsigtet fix

Hans landsmand, nobelpristager og tidligere verdensbank-økonom Joseph Stiglitz, beskriver, hvordan den aktuelle krisehåndtering er kommet til kort.

»En bristet boble (på det amerikanske boligmarked i 2008, red.) førte til en massiv keynesiansk stimulus, som afværgede en langt dybere recession, men samtidig fyrede op under massive budgetunderskud. Svaret, massive nedskæringer, garanterer, at uacceptabelt høje arbejdsløshedsniveauer et gigantisk spild af ressourcer og en overflod af lidelse vil fortsætte, sikkert i årevis,« skriver Stiglitz i en Project Syndicate-analyse.

Professor i økonomi Jesper Jespersen, RUC, peger tilsvarende på det paradoks, at de lande, der gennem de seneste 10 år mest offensivt har sluppet kræfterne løs og frem til 2008 formået at skabe den hurtigste vækst lande som Irland, Spanien, Grækenland, USA og Storbritannien i dag er landene med de største gældsproblemer.

»Det fortæller, at økonomisk vækst er et kortsigtet fix, der i de økonomiske modeller løser finansministrenes problemer, uden at indregne den øgede skrøbelighed, der følger med,« siger Jesper Jespersen.

Han mener, at de konventionelle økonomiske modeller herhjemme den af Finansministeriet anvendte DREAM-model mere og mere har fået præg af drømmeøkonomi.

»Modeller som DREAM har deres idémæssige rødder tilbage i slutningen af 1800-tallet, hvor samfundsstrukturen var en helt anden. I dag er DREAM-økonomien et glansbillede, en konstruktion baseret på hvordan markedsøkonomien ideelt set kunne fungere, men blind og døv for virkeligheden.«

Det gælder også, når regeringerne med modellerne i ryggen anbefaler at sparke væksten i gang ved fornyet eller øget forbrug. Som statsminister Lars Løkke Rasmussen sagde, da han for nylig talte med de ansatte på en virksomhed i Kalundborg:

»Det kniber lidt med at få pengene op af lommen. Det kunne jeg godt tænke mig at diskutere med jer. Hvad skal der til, for at vi svinger dankortet lidt oftere?«

Forbrugsfælden

»Hvis vi internationalt prøver at løse problemerne med ny forbrugsvækst, bringer vi os selv i en situation, vi ikke mere kan kontrollere,« mener Jørgen Ørstrøm Møller.

For fortsat vækst i internationalt masseforbrug vil indebære en så stærkt stigning i råvare- og energipriser, at det ifølge Ørstrøm Møller »trækker bunden ud af økonomien og gør vækst umulig.«

Både Jespersen og Ørstrøm Møller påpeger, at de negative effekter af væksten på miljø og klima endnu ikke har vist sig med fuld styrke, men gradvist vil slå igennem og gøre deres til at undergrave selvsamme vækst. Ørstrøm Møller henviser til en Verdensbank-analyse, der siger, at Kinas vækstrate ikke ville være de officielle 10 pct., men kun fem, hvis man faktisk betalte for udbedring af de miljøskader, væksten har medført.

Jesper Jespersen mener, at hvis politikerne satte alle andre hensyn til side, kunne de sikkert godt banke BNP-vækstraterne op igen. Men vækstmålet og det evige fokus på vækst er ifølge RUC-økonomen blevet irrelevant.

»Når man er nået op på et materielt velstandsniveau som vores, er vækstbegrebet i stigende grad uinteressant, hvis man har befolkningens lykke og tilfredshed i fokus,« siger han og henviser til den omfattende internationale forskning, der viser, at de rige lande ikke er mere tilfredse lande, hvorimod mere lige lande hvad indkomstfordelingen angår vitterlig er mere tilfredse lande.

Ifølge Jespersen afspejler det aktuelt store statsunderskud, som i valgkampen udløser råbet på vækst, ikke, at riget fattes penge. Betalingsbalancen er positiv, så underskuddet på det offentlige budget modsvares af en betydelig privat opsparing.

»Havde man en beskatning som i 2001, dvs. før de ufinansierede skattelettelser, ville der ikke være noget hul i de offentlige budgetter,« bemærker han.

Flere i arbejde

Både han og Ørstrøm Møller mener, at fordelingspolitik frem for vækstpolitik er blevet det relevante og nødvendige. For Ørstrøm Møller fordi man af hensyn til presset på råstof- og energipriserne og på miljøet samt af hensyn til beskæftigelsen er nødt til at ændre på 'de relative faktorpriser', dvs. forholdet mellem priser på ressourcer og arbejdskraft.

»Vi er nødt til at skifte økonomien til en mere bæredygtig model, så vi bruger mere arbejdskraft og færre ressourcer. Dvs. billigere arbejdskraft og dyrere varer.«

Det er svært at sælge i en valgkamp?

»Men det bliver ikke forkert af den grund. Enhver kan jo se, at den gældende model ikke fungerer længere.«

»Ændrer vi de relative faktorpriser, kommer flere mennesker i arbejde. Det er i den sammenhæng interessant, at 35 pct. af befolkningen i Danmark deltager i frivilligt ulønnet arbejde, som overvejende består i at gøre noget forandre og medandre. Det gør de, fordi det ifølge mange analyser giver en længerevarende lykkefølelse end materielt forbrug, hvor lykkefølelsen er kort.«

»Hvis man ændrer de relative faktorpriser, så arbejdslønnen bliver lavere, kan du få en del af disse frivillige aktiviteter ind under økonomien, så folk faktisk kan leve af det og ikke for manges vedkommende skal gå på offentlig understøttelse.«

At muliggøre en lavere pris på arbejde vil forudsætte skattereformer, omfattende en ændret indkomstfordeling i Jesper Jespersens formulering større lighed og derigennem større tilfredshed i samfundet.

Ørstrøm Møller erkender, at budskabet kan lyde politisk uspiseligt.

»Men i det lange løb er det endnu mere uspiseligt at fastholde millioner i arbejdsløshed, forstærke den globale opvarmning, forurene miljøet over kritiske grænser og spilde ressourcer. Når man står dybt i et hul, bør man holde op med at grave.«

Hvad skal de stakkels politikere dog stille op med dette budskab om vækstøkonomiens begrænsninger?

»De skal i hvert fald ikke gøre det, Barack Obama har gjort, og som jeg forstår, at også danske politikere gør: Love noget, de kan ikke holde. Så opstår der en kolossal troværdighedskløft, og så taber folk tilliden til de enkelte politikere og det politiske system.«