Flere debatindlæg i aviserne har beskæftiget sig med gymnasieelevernes manglende faglige niveau. For nylig i Berlingskes kronik 24. september, hvor lektorerne Lisbeth Gundlund Jensen og Ina-Maria Nielsen beklagede, at eleverne ikke længere kan læse og skrive tilfredsstillende. Tidligere i år kritiserede lektor emeritus Leif H. Andersen i kronikken det meget lave niveau i matematik, hvor simpel brøkregning er blevet til en uløselig opgave for de fleste elever. Vores elever kan altså groft sagt hverken læse, skrive eller regne.

Men hvem har skylden for alt dette? I uddannelsesdebatten er det normalt at kritisere folkeskolen. Det lave faglige niveau skyldes ifølge de fleste kritikere fra gymnasiet og universitetet undervisningen i folkeskolen, som ikke forbereder eleverne til gymnasiet – og åbenbart heller ikke universitetet. Et andet dominerende argument er, at optaget i gymnasiet er blevet meget større. Elevernes faglige forudsætninger er derfor ifølge kritikerne generelt dårligere end tidligere, og det fører automatisk til et lavere fagligt niveau i gymnasiet. Det kan man så åbenbart ikke ændre på. Kunne det tænkes, at gymnasieskolen selv har en del af ansvaret for det lave faglige niveau?

Jeg har selv været årsvikar i gymnasiet i en periode på halvandet år, og jeg må sige det helt klart: Jeg har været i chok over tilstanden i gymnasieskolen!

Det største problem, man møder som gymnasielærer, er computerne. Alle elever har i dag en computer med i skole, og de har den fremme hele dagen i alle timer. Elevernes, lærernes og ledelsernes primære argument for at tillade dette er, at eleverne har brug for computeren til at tage noter til undervisningen. Blyant og papir er åbenbart ikke længere en mulighed. Der er skam også elever, som bruger computeren til at tage noter. Men selv disse elever bruger mest computeren til alt muligt andet. Eleverne er hele tiden på Facebook, Hotmail, YouTube, nyhedssites osv. i undervisningen. De ser film, serier og fjernsynsprogrammer – med lyd på – mens underviseren forsøger at lære dem noget. Det er virkeligheden i de danske gymnasier anno 2016. Det foregår hver dag i alle klasser på alle gymnasier. Kan vi virkelig tillade det?

Denne unødige og irrelevante aktivitet på elevernes computere er naturligvis meget forstyrrende. Ikke kun for underviseren, som må gennemføre undervisningen med et minimum af deltagelse og opmærksomhed fra eleverne. Det er også forstyrrende for de enkelte elever, som måske af egen fri vilje skulle ønske at lære noget og derfor har slukket computeren i forbindelse med tavleundervisningen. Deres mulighed for koncentration og fordybelse ødelægges af alle de andre elever, da aktiviteten på skærmene rundt om dem hele tiden forstyrrer dem.

De er ellers den type elever, som det danske uddannelsessystem hylder. De tager »ansvar for egen læring« ved at fravælge computeren for at koncentrere sig om undervisningen i stedet. Men deres valg undermineres af de øvrige elevers valg om at fortsætte med computeren. Det er netop mottoet om »ansvar for egen læring«, som elever, lærere og ledelse henviser til igen og igen, når man diskuterer dette spørgsmål. Det må ifølge dem være op til eleverne selv, hvad de foretager sig på computeren. Hvis man ønsker at bruge sin gymnasietid på at se Netflix-serier fra 8 til 16 hver dag, er det altså helt i orden, må man forstå. Det er jo ens eget ansvar. Mon forældrene ville være enige i dette?

Computerforbud i klasseværelset

For mit eget vedkommende valgte jeg hurtigt, at jeg under ingen omstændigheder ville stå model til alt dette. Jeg følte, at jeg svigtede eleverne, hvis ikke jeg tog ansvaret for en situation, der tydeligvis var ude af kontrol. Jeg indførte derfor computerforbud i mine timer. Eleverne måtte kun tage computeren frem, hvis de skulle bruge den aktivt til en opgave, som jeg gav dem. Dette kunne eksempelvis være i forbindelse med databehandling i Excel. Hvis man skulle tage noter, måtte man skaffe sig en blyant og noget papir. Det er for mig at se den eneste løsning på problemet.

Som jeg forventede, reagerede eleverne først med vrede og modstand. De er så afhængige af deres computere, at de opfatter det som et overgreb, hvis man tager dem fra dem. Men da det først gik op for dem efter et par uger, hvordan timerne kunne være uden computerne, var de generelt meget glade for det. De blev faktisk så glade for det, at de i elevtrivselsundersøgelsen foreslog, at alle lærerne gjorde det samme. De oplevede jo netop, at det ikke længere var ligegyldigt, hvad de foretog sig i løbet af dagen.

Ikke overraskende var det især de fagligt svage elever fra uddannelsesfremmede hjem, som var meget begejstret for reglen. De kunne se, at dette hjalp dem til at koncentrere sig og lære noget. De var pludselig tvunget til at følge med. Måske årsagen til den faldende sociale mobilitet i det danske uddannelsessystem ligger begravet lige netop her: »Ansvar for egen læring« lader de svage elever falde lige så dybt, som de nu engang evner. Ja, vi giver dem endda næsten skubbet ud over kanten. De stærke elever har en faldskærm, der altid redder dem: Ressourcestærke forældre. Er det rimeligt, at vi har indrettet uddannelsessystemet sådan?

Alle i uddannelsessystemet er opmærksom på problemet med computerne. Næsten alle er enige om, at computerne er den væsentligste årsag til den manglende koncentrationsevne hos eleverne og det kraftigt faldende faglige niveau. Gymnasielærerne taler nærmest ikke om andet på lærerværelset. Men ingen gør noget. Den herskende forståelse er nemlig, at det er elevernes egen skyld. Man henviser igen og igen til »ansvar for egen læring«. Det er med andre ord elevernes moral og karakter, der er problemet. Ikke systemet.

Læse, skrive og regne

Jeg er opmærksom på, at det er svært at løse problemet alene. Jeg skulle i alle timer håndhæve reglen og forklare den igen og igen, da der altid var en enkelt eller to, som testede den. Det dræner en for kræfter at skulle opdrage eleverne på den måde, og jeg ville bestemt ikke have kunnet fortsætte med det år efter år. Ikke mindst fordi det langtfra er den eneste opdragelse, som man skal stå for. Elevernes opførsel er generelt præget af en komplet mangel på forståelse for fællesskabet og de regler, der regulerer klasserummet. Man oplever endda også som lærer at blive truet af eleverne.

Derfor forstår jeg godt mine kolleger, hvis de til sidst giver op. Løsningen må derfor være fælles regler på skolen, som understøttes af ledelsen. Men dette har jeg endnu ikke hørt om på noget gymnasium. I stedet er alle gymnasier optaget af digitaliseringen og gør meget ud af at have de bedste faciliteter på området. Man reklamerer med, at computeren inddrages i undervisningen, som er interaktiv og moderne, hvad det så end betyder.

Måske er det også baggrunden for, at formanden for Danske Gymnasieelever, Martin Thing, svarede på den seneste kritik af elevernes manglende læseevner ved at kritisere undervisningen. Man måtte forstå, at hvis eleverne ikke kan læse klassiske litterære værker, må man jo finde på en anden og mere moderne måde at undervise dem i det. Hvordan det så skal ske, uden at eleverne rent faktisk læser de klassiske værker, må vi vist bare lade stå hen i det uvisse.

Computeren er i vid udstrækning et masseødelæggelsesvåben for indlæring, fordybelse og koncentration. Den skal ud af klasselokalerne, hvis dannelsen – både fagligt og menneskeligt – skal tilbage på skemaet i de danske gymnasier. Fri leg på computeren og grænseløs individualisme i klasserummet fører intet produktivt med sig.

Vores elever kan ikke leve af at være på Facebook. Og de lærer heller ikke noget af det. Hvis den gennemsnitlige elev ikke længere kan læse, skrive og regne tilfredsstillende, har vi et meget stort problem i dette land. Det bør man gøre noget for at ændre. »Ansvar for egen læring« kan ikke være en undskyldning for, at nationen synker ned i en sump af uvidenhed og åndelig formørkelse.