Der gik ikke mange timer, før politikerne reagerede. Skarpt, kontant, hurtigt. »Vi vil ikke finde os i det«. Radio24syv havde bragt historien om værtshuset Mucki Bar på Nørrebro, som har været udsat for både hærværk, trusler og afpresning fra en flok unge fyre, som hævder at Nørrebro er Sharia-område. To andre værtshuse har oplevet noget lignende.

Klokken 11.00 forlangte landets jusitits­minister, Søren Pind, en redegørelse fra Københavns Politi. »Vi skal ikke finde os i den form for adfærd. Og det kommer de unge også til at erfare … Tremmerne venter,« skrev landets øverste anklager på Facebook.

Københavns overborgmester, Frank Jensen (S), var dog kommet Søren Pind i forkøbet og havde i løbet af formiddagen talt med Københavns politidirektør, Thorkild Fogde. De to var ifølge Frank Jensen blevet enige om, »at det er totalt uacceptabelt, at unge bøller og bandemedlemmer chikanerer værtshusholdere og deres gæster på Ydre Nørrebro«. »Det vil der blive sat en stopper for!« skrev overborgmesteren og meldte samtidig sin ankomst til den forulempede Mucki Bar klokken 19.30 samme aften.

Integrationsminister Inger Støjberg (V) var denne onsdag lidt sløvere i optrækket. Først over middag fik hun på sin væg slået fast, at Nørrebro aldrig bliver Sharia-zone: »Så STOP jeres hærgen, trusler og råberi!,« skrev ministeren og bebudede i lighed med overborgmesteren sin ankomst til Mucki Bar senere på dagen.

Da hun blev modtaget af værtsparret i Thorsgade på Nørrebro, havde den konservative leder, Søren Pape Poulsen, allerede været der med nogenlunde samme budskab. Og SF-formand Pia Olsen Dyhr havde slået fast, så ingen burde kunne misforstå det, at Nørrebro ikke er Sharia-zone, og at Danmark i det hele taget ikke er en bananrepublik. Tak for det.

Ingen partier kan tåle at være »soft on muslims«, som det hedder på spindoktorsprog. Og slet ikke når det kommer til denne type kriminalitet. Og kombinationen af at udfordre dansk værtshuskultur og påberåbe sig islamisk lov i en københavnsk bydel gør naturligvis sagen ekstra sprængfarlig. Det er den lidt banale spinanalyse.

Men var det en overreaktion?

Svaret på det afhænger af, hvor meget man oplever, at Danmark er truet på sine grundlæggende værdier.

Det er ikke en tilfældighed, at ingen toppolitikere mødte op, da tre unge mænd i november blev koldblodigt likvideret i et hus på ydre Frederiksberg ikke mange gader væk fra Mucki Bar. Det handlede formentlig bare om et bandeopgør. Men hvis Danmark er under angreb og truet, er situationen selvfølgelig en helt anden. Så må der prompte reageres.

Men skismaet kommer især til udtryk i den himmelråbende store forskel, der er på den alvor, politikerne tillægger denne type sager, og så hvordan sagerne opfattes, af dem der er helt tæt på.

»Vi anser det ikke for at være det store problem. Men selvfølgelig er det alvorligt for den enkelte,« sagde ledende politiinspektør fra Københavns Politi Allan Nyring til Berlingske om værtshusangrebene på Nørrebro. Politiet ved »nogenlunde«, hvem gerningsmændene er, nemlig en gruppe 14-16-årige »lømler«, som »ikke kan finde ud af at opføre sig ordentligt,« uddybede politiinspektøren. De har hverken banderelationer eller religiøse motiver, vurderer politiet, som nu vil gå i dialog med gruppen og eventuelt føre sager.

Til Jyllands-Posten sagde Nyring, at politiet hvert år, når foråret kommer, oplever, at en lille gruppe unge skal ud og »vise sig frem«.

En lignende reaktion kunne man høre fra Anne Jelsøe, uddannelseschef på KVUC i København, da debatten blussede op om elever, som blev bortvist, efter de var mødt op med den muslimske hovedbeklædning niqab til undervisningen på et AMU-center i Lyngby. Reglen, om at det ikke er tilladt med den type hovedbeklædning, har været gældende for voksenuddannelsen i København de seneste syv-otte år og har ikke skabt problemer­.

»Vi har alverdens aspekter af multikulturelle problemstillinger samlet, men lige dét der problem eksisterer altså ikke,« sagde Anne Jelsø til Berlingske.

Vicerektor Inge Voller fra AMU-centret i Lyngby nøjedes med at konstatere:

»For mig at se er det ikke et spørgsmål om religion eller etnicitet, men om læring, da vi er en uddannelsesinstitution. Det handler om, hvordan vi skaber den bedste læring, og det mener vi, man bedst kan, hvis man kan kommunikere frit med hinanden,« sagde hun til Ritzau.

Samme mønster tegnede sig, da en række politikere ugen før skarpt kritiserede den kønsopdelte svømmeundervisning i Tingbjerg. »Total fiasko,« sagde Martin Henriksen (DF). »Et forskruet syn på køn,« skrev S-formand Mette Frederiksen. Og Marcus Knuth (V) kaldte det »fuldskændig grotesk og absurd,« mens Inger Støjberg ville overveje lovgivning imod det samt »mere drastiske beslutninger«.

De involverede i undervisningen så derimod opdelingen som en praktisk foranstaltning og et forsøg på integration. Ved at dække vinduerne til og reservere bassinet til det ene køn sikrede de, at flere hundrede muslimske piger fik lært at svømme, lød forklaringen­.

Det er ikke svært at se, at der er en værdikamp, en kulturkamp eller måske ligefrem et »sammenstød af civilisationer« i gang – overalt. Og det er heller ikke svært at se, at politikerne over en kam har valgt den hårde linje. Nul-tolerance. Jo mere kontant og hurtig reaktionen er, des tydeligere bliver det, at det er grundlæggende danske værdier, der gælder i Danmark, er ræsonnementet. Men når man ser på sprogbruget, reaktions­hastigheden og tyngden af de politikere, der udtaler sig, kan det også fortolkes helt modsat: Som krampetrækninger fra et land, som har mistet sit selvværd.

Er Danmark truet? Af hærværksmænd og pengeafpressere på Nørrebro? Af kvinder, som slører sig til? Af forældre, som forbyder deres piger at bade i bassin med drenge? Ja, vil nogen sige. Andre vil feje det af banen som petitesser. Sådan har fronterne stået i mange år. Men hvilken virkning har de voldsomme reaktioner fra de folkevalgte på vores danske selvforståelse?

Måske er samfund ligesom mennesker. Man bliver nødt til at have en vis portion selvtillid og tro på egne evner, råstyrke og egne værdier for at kunne oparbejde en nødvendig modstandsdygtighed. Mennesker med dårligt selvværd reagerer ofte voldsomt, nogle gange overilet og ofte eksplosivt, hvis nogen vover at sætte spørgsmålstegn ved deres personlighed eller generelle værdier. Det gør dem angste.

Når to topministre, en overborgmester, og to partiformænd i løbet af en formiddag lover bål og brand over en gruppe utilpassede drenge, der smider sten gennem ruder og råber sharia på et værtshus på Nørrebro, ligner det mere mangel på overskud, selvværd og national selvtillid end det modsatte.

Og et angstfyldt samfund uden tro på egen styrke og egne værdier kan på længere sigt næsten ikke andet end at gå til grunde.

Danmark er blevet et rigt og stærkt samfund på grund af besindige politikere, som ikke lader sig kyse, fordi de tror på styrken i det, de tror på.