Osmo Soininvaara ja Annastiina Airaksinen, taustalla eduskuntatalo ja mielenosoitus vuonna 1980

Graafikko: Annukka Palmén-Väisänen, kuvaajat Anna-Kaisa Brenner ja Martti Juntunen/Yle, Jonne Sippola/Greenpeace Osmo Soininvaara ja Annastiina Airaksinen, taustalla eduskuntatalo ja mielenosoitus vuonna 1980

Suomalainen ympäristöaktivismi on tullut tukevaan keski-ikään. Koijärven linnustoa puolustaneet luonnonsuojelijat ovat monelle malliesimerkki kotimaisesta kansalaistottelemattomuudesta. Vaikka eläinaktivistit ja pylväisiin kiipeävät mielenosoittajat pääsevät helposti otsikoihin, tavallisinta on, että suomalainen ympäristöaktivisti haastaa, mutta ei riehu.

Forssan kupeessa sijaitseva Koijärvi oli median keskipisteessä 40 vuotta sitten. Pääsiäislauantaina alkanut lintujärven ojittaminen sai vastakkain maanomistajat ja luonnonsuojelijat. Nuorison kahliutuminen kaivinkoneisiin oli ennenkuulumatonta.

– Ville Komsi organisoi porukkaa Koijärvelle, missä oli vastassa mieletön määrä mediaa. Oikeudessa puitiin myöhemmin korvausvaatimuksia ja kysyttiin, kuka tallasi pellon. Luonnonsuojelijat kulkivat kiltisti polkua pitkin, mutta lehtikuvaajat ja televisiokamerat halusivat kuvata tapahtumia keskeltä peltoa, nauraa Osmo Soininvaara.

Soininvaara oli vuonna 1979 Koijärvi-liikkeen keulahahmoja. Hän kertoo, että luontoväki pyrki hallittuun ja väkivallattomaan vastarintaan.

– Sovittiin, etteivät kaikki kahlehdi itseään, jotta kaikkia ei myöskään pidätettäisi.

Seuraavien puolentoista vuoden ajan ojaa vuoron perään purettiin ja padottiin, ja reitti Koijärvelle tuli Soininvaaralle tutuksi. Pitkän prosessin tuloksena maanviljelijät saivat lopulta luvan kuivata peltojaan, mutta samalla järvi pystyttiin säilyttämään lintujärvenä.

Ympäristöjärjestö Greenpeacen vapaaehtoisia kouluttava Annastiina Airaksinen ei ollut vielä syntynyt Koijärven tapahtumien aikoihin. 32-vuotiaalle Airaksiselle Koijärvi-liike on kuitenkin hyvä esimerkki kansalaisaktivismista, jolla on ollut vaikutusta: Suomeen perustettiin pian sen jälkeen ympäristöministeriö.

– Luonnonsuojelijat olivat rohkeita uranuurtajia. Vallanpitäjien suhtautuminen ympäristönsuojeluun oli pitkään kielteistä, mutta Koijärvi-liikkeen jälkeen on ollut helppo ryhtyä ympäristöaktiiviksi, sanoo Airaksinen.



Osa Koijärvi-aktivisteista leiriytyi lintutorniin. Kuva on toukokuulta 1979. Koijärven ensimmäinen lintutorni 1979 Kuva: Martti Juntunen / Yle

Niskoittelua ja sakkotuomioita

Annastiina Airaksisen järjestö tunnetaan näyttävistä tempauksista kuten ympäristöaktivisti Sini Saarelan osallistumisesta mielenosoitukseen Venäjän arktisen alueen öljynporauksia vastaan. Porauslautan laidalle kiivennyt Saarela joutui kahdeksi kuukaudeksi tutkintavankeuteen ja sai syytteen huliganismista.

Minun sukupolvessani kansalaisaktivismiin ei liitetä enää samanlaisia stigmoja kuin joskus ennen. ― Annastiina Airaksinen

– Varsinkin nuoret kokevat, että asioihin puuttuminen on velvollisuus. He menevät ylpeinä mielenosoituksiin hyväksi kokemansa asian puolesta. Greenpeacen toiminnassa olemista ei enää salailla tai peitellä työnantajilta. Minun sukupolvessani kansalaisaktivismiin ei liitetä enää samanlaisia stigmoja kuin joskus ennen, toteaa Airaksinen.



Koijärvi-liikkeen aktivisteja keväällä 1979. Koijärvi-liikkeen aktivisteja keväällä 1979 Kuva: Martti Juntunen / Yle

Koijärvellä mieltään osoittaneille luonnonsuojelijoille jaeltiin aikanaan sakkotuomioita, ja Osmo Soininvaaran mukaan mukana olleilla oli siihen aikaan täysi syy uskoa, että urasuunnitelmat tyssäävät siihen. Niin ei kuitenkaan käynyt.

Soininvaara itse tuomittiin 40 päiväsakkoon padonrakentamisesta, mikä vastasi siihen aikaan kuukauden palkkaa.

Annastiina Airaksinenkin on saanut sakkoja. Muutama vuosi sitten hän kieltäytyi poistumasta mielenosoituksesta ja jäi seisomaan banderollinsa kanssa paikalleen. Niskoittelusta rapsahti vajaan 200 euron sakko.

– Ei mennyt kuukausipalkka, ja tilanne oli muutenkin hyvin rauhallinen. Poliisi pyysi poistumaan ja siirtyi sitten odottamaan. Niskoittelu voi kuulostaa paljon dramaattisemmalta kuin mitä se oikeasti onkaan.



Aha, Greenpeace tulee. Täällä nää nyt on.

Muualla maailmassa virkavallan otteet ovat usein kovempia, mutta Suomessa pyritään olemaan provosoimatta ja provosoitumatta. Annastiina Airaksinen korostaa Greenpeacen sitoutumista omilla kasvoilla toimimiseen ja väkivallattomuuteen. Hän ei omien sanojensa mukaan ole koskaan pelännyt mielenosoituksissa.

– Oulujärven Ärjänsaaren hakkuita vastustaessamme teimme itsemme mahdollisimman näkyviksi. Lähestyimme huomioliiveissä metsäkoneenkuljettajaa, joka vilkaisi meitä ja totesi että “aha, Greenpeace tulee”. Sitten hän sammutti koneen, aloitti kahvitauon ja soitti pomolleen että “täällä nää nyt on”.

Osmo Soininvaaran mukaan henkinen radikalisoituminen on aina todellinen uhka, kun tilanne on kuumimmillaan. Hän kertoo, että Koijärven porukkaan ujuttautui ihmisiä, jotka halusivat vauhdittaa pitkäksi venähtäneen kiistan ratkaisemista kyseenalaisin keinoin.

– Onneksi meillä oli passiivisen vastarinnan teoreetikkoja, jotka tunsivat vaaran ja puuttuivat siihen. Minullekin teki hyvää joutua välillä käymään Helsingissä. Pää vähän päivittyi, ja näki, että on sitä maailmaa Koijärvi-leirin ulkopuolellakin.

Luonnonsuojelijat kuvassa vasemmalla, maanomistajat patoa purkamassa oikealla. Koijärven patoa. Vasemmalla aktivisteja, oikealla maanomistajia. Kuva: Martti Juntunen / Yle

On askel terrorismin suuntaan, jos toimitaan yöllä ja salakavalasti. Kovan linjan eläinaktivismi on tästä hyvä esimerkki. ― Osmo Soininvaara

Soininvaara ei hyväksy lainkaan toimintaa, jossa peitetään kasvot ja toimitaan pimeän turvin. Kovan linjan eläinaktivismi on tästä hyvä esimerkki.

– Sen verran minussa on luonnonsuojelijaa edelleen, että minkkien laskeminen suomalaiseen luontoon ei ole järkevää.

Toiminta lievittää ilmastoahdistusta

Juuri ennen luonnonsuojelijoiden leiriytymistä Koijärvelle, meillä ja muualla tapahtui ympäristökatastrofeja. Neuvostotankkeri Antonio Gramsci ajoi karille Latvian edustalla, ja öljyä siivottiin Ahvenanmaan rannoilla asti. Yhdysvalloissa Harrisburgin ydinvoimalassa oli juuri ollut uhkaava onnettomuus. Seuraavana kesänä luontoväki vastusti Ilomantsin Hattuvaarassa vesakkojen lentomyrkytyksiä, jotka olivat vielä tuolloin maan tapa. Onnettomuudet ja ympäristön kaltoinkohtelu lisäsivät tarvetta tehdä asioille jotakin.

2000-luvun ympäristöahdistuksen lähteenä on yhä useammin ilmastonmuutos. Puheisiin on kyllästytty, halutaan toimintaa.

– Koulutuksissamme käy nykyään nuoria opiskelijoita, työssäkäyviä keski-ikäisiä ja eläkeläispariskuntia. Kansalaistottelemattomuus on yksi keino vaikuttaa asioihin. Vanhempi polvi sanoo mielellään, että asioihin pitäisi vaikuttaa politiikan kautta tai laillisin keinoin, mutta kansalaisaktivismillakin voidaan saada lakeja muutettua, sanoo Annastiina Airaksinen.



Ilmastonmuutos on saanut nuorison marssimaan alkuvuodesta 2019. Nuorten ilmastomielenosoitus. Kuva: Jani Saikko / Yle

Osmo Soininvaara haluaa kuitenkin muistuttaa, että näyttävimmästäkään toiminnasta ei ole hyötyä, jos argumentit eivät ole hallussa.

– Tärkein neuvoni on se, että pitää saada yleinen mielipide puolelleen. Tätä eivät monet ymmärrä. Yhteiskuntaa ei voi pakottaa eikä pidäkään pakottaa. Suora toiminta on mielipidevaikuttamisen jatke.

Annastiina Airaksinen jatkaa Soininvaaran ajatusta ja muistuttaa, että mielenosoitukset tai muut tempaukset ovat vain jäävuoren huippu. Sitä ennen on yleensä lobattu päättäjiä ja yritysjohtajia, pengottu taustoja ja kerätty silminnäkijäaineistoa esimerkiksi epäillyistä ympäristörikkomuksista.

– Lait muuttuvat usein hitaammin kuin ihmisten moraalinen käsitys oikeudenmukaisuudesta. Ajatellaan vaikkapa Gandhia tai amerikkalaista Rosa Parksia, joka rikkoi lakia istuttuaan valkoiselle tarkoitetulle penkille bussissa. Ihmisillä on oikeus ilmaista mielipiteensä ja jopa velvollisuus puuttua, jos asiat koetaan vääriksi, pohtii Annastiina Airaksinen.



Annastiina Airaksinen (oikealla) osallistui Jäämeren rataa vastustavaan mielenosoitukseen kesällä 2018. Jäämeren rataa vastustava mielenosoitus Lapissa Kuva: Jonne Sippola / Greenpeace

Lomalle mielenosoituksiin

Pylväisiinkiipeily tai itsensä kahlehtiminen ei ole Annastiina Airaksisen juttu, vaan hän kohtaa mieluummin kasvokkain toisen osapuolen tai ohikulkijan, joka kysyy mielenosoituksesta tai kyseenalaistaa sen.

– Kerron sitten mistä on kyse. Ihmiset helposti huutelevat, että “menkää hipit töihin”, mutta tänä päivänä aktivistit käyvät ensin töissä, ja harrastavat aktivismia vasta lomillaan, kertoo Airaksinen.



Kansalaistottelemattomuus on konkreettinen keino vaikuttaa. ― Annastiina Airaksinen

Hän työskentelee Ylöjärven kaupungin kulttuurituottajana ja käytti viime vuonna kaksi viikkoa kesälomastaan vastustamalla Jäämeren rataa yhdessä saamelaisaktivistien kanssa.

Airaksinen on osallistunut mielenosoituksiin myös muissa Pohjoismaissa kuten Tanskassa, missä Greenpeace vastusti öljyhiekkabisnestä. Hän seisoi tyhjän öljytynnyrin kanssa öljynjalostamon pääporteilla ja jakoi ohikulkijoille lentolehtisiä.

– Kun näkee, että asioita ei tapahdu tai ne eivät tapahdu tarpeeksi nopeasti, on hyvin perusteltua tavoitella asioille näkyvyyttä. Kansalaistottelemattomuus on konkreettinen keino vaikuttaa.



Ilmastomarssilla 2019. Nuorten ilmastomielenosoitus. Kuva: Jani Saikko / Yle

Osmo Soininvaara näkee aktivismin luonteen muuttuneen sitten Koijärven. Kansa ei enää keräänny kotisohville katsomaan yhdessä puoli yhdeksän tv-uutisia. Sosiaalinen media on nyt se, joka mobilisoi ihmisiä liikkeelle nopeasti, jolloin mielenosoituksista saadaan helpommin suuria, näyttäviä ja spontaaneja.

Soininvaara on tätä nykyä kirjoituspöytäaktivisti, eikä voisi enää 68-vuotiaana kuvitella itseään ympäristökonfliktin keskipisteeseen. Hän osallistuu yhteiskunnalliseen keskusteluun suositun bloginsa kautta.

– Olin 10-15 vuotta Koijärvi-aktiivi, ja siitä minut tunnettiin. Elämä menee eteen päin, mutta Koijärvi on totta kai sellainen vaihe elämästäni, josta olen ylpeä.

Annastiina Airaksisen sydäntä lähinnä on ilmastonmuutos. Hänen mukaansa siihen kytkeytyy kaikki - niin metsähakkuut, Jäämeren rata, arktisen alueen teollinen hyödyntäminen kuin energiapolitiikkakin. Hänen mielestään ilmastonmuutoksen hillinnässä ei enää pärjätä pienellä joukolla erikoistuneita aktivisteja, vaan tarvitaan iso kansalaisliike.

– Oli hienoa nähdä viimeisimmällä ilmastomarssilla jopa 20 000 ihmistä. Marssit eivät ole pelkästään näyttäviä tempauksia, vaan niistä on tullut globaali kansanliike. Koijärvi-liike oli eräänlainen alkusysäys suomalaiselle kansalaisaktivismille, ja katson siksi Koijärven puolustajia kunnioittavasti.

Koijärvi kevättalvella 2019. Koijärvi kevättalvella Kuva: Yle / Anna-Kaisa Brenner

Lisää aiheesta:

Lataa

"Ottaakos Komsi nyt huomioon, paljonko tämä teille maksaa?" – Koijärven pelastajat kylvivät ympäristöliikkeen siemenen 40 vuotta sitten