Miksi sellainen ihminen, johon ei luoteta ja joka ei saa apua, luottaisi ja antaisi apua itsekään, pohtii tietokirjailija Asta Leppä.

”Wer bunker baut, wirft Bomben”. Siinä se luki, betonikolossiin spreijattuna jaetussa Berliinissä. Se, joka rakentaa bunkkereita, heittelee pommeja. Kun parikymppisenä luin tekstin, sanat tekivät minuun suuren vaikutuksen. En ollut aiemmin tajunnut, että pelko ja epäluottamus lietsoivat vihaa.

Itse olen ollut äärimmäisen kehno luottamaan ihmisiin. Perisuomalaiseen tapaan olen halunnut pärjätä mahdollisimman pitkään omin voimin. Kerran jopa juutuin porraskäytävään, kun yritin raahata sohvaani yksin ylös.

Luottamukseni julkisen avun saamiseen on vajonnut miltei pohjalukemiin.

Kun joku on sitten hyvää hyvyyttään auttanut, olen halunnut maksaa avusta välittömästi – vaikka lahjoittamalla kahvipaketin tai viinipullon. Tämä ei tietenkään ole auttajasta mukavaa, mutten voi muuta, kiitollisuudenvelka ahdistaa minua aivan liikaa. Kiitollisuudenvelka muistuttaa rahavelkaa – jollei sitä maksa säällisessä ajassa pois, kaveruus kärsii.

Tällä vuosituhannella olen muuttunut jos mahdollista vieläkin kyynisemmäksi kaikkia muita paitsi lähimpiä ihmisiä kohtaan. Luottamukseni julkisen avun saamiseen on vajonnut miltei pohjalukemiin.

Enkä ole tunteissani edes yksin: luottamusindeksien (siirryt toiseen palveluun)mukaan joka neljäs suomalainen ei luota sosiaalihuoltoon, vajaa viidennes julkiseen terveydenhoitoon ja aivan erityisen vähän luotettiin päättäjiin.

Miksi?

Kun neljätoista vuotta sitten jäin pienten lasten yksinhuoltajaksi, jouduin ensi kertaa tekemisiin useiden julkisten instanssien kanssa. Olen aina ollut pankkia ja poliisia pelkäävä kansalainen, ja syntilistaani kuuluu yksi ainut pysäköintisakko. Kun unohtuneesta laskusta on mätkähtänyt muistutus kynnysmatolleni, olen saanut liki sydänkohtauksen.

Tuolloin, ahdistavassa elämäntilanteessa, jouduin kuitenkin todistelemaan nuhteettomuuttani uudelleen ja uudelleen ja tappelemaan muun muassa vakuutusyhtiöiden ja maistraatin kanssa – lasteni isän kuoleman jälkeen olen täyttänyt noin 800 paperia. Ja koska tukiverkkojen lähelle muuton tähden jouduin sanoutumaan irti työpaikastani, siirryin samalla pois työterveyshuollosta, jossa minua oli kuunneltu täyspäisenä veronmaksajana. Pienituloisen yksinhuoltajan sen sijaan piti esiintyä vastaanotolla erityisen fiksuna ja reippaana. Esimerkiksi väsymystä ei oireena kannattanut mainita, silloin lääkäri vaihtoi siirappiseen äänensävyyn ja ehdotti Cipramil-kuuria.

Siksi en juuri ihmettele, miksi Antti Heikkilän kaltaiset lääkärit vetävät kansaa kuin magneettiranneke. Harva haluaa tulla lääkityksi kymmenessä minuutissa valmiin kaavan mukaan.

Nyt moni julkinen taho tuntuu luottavan asiakkaisiinsa vieläkin vähemmän. Työttömiin kohdistuvat toimenpiteet ovat tästä hyvä esimerkki. Kerta toisensa jälkeen lähtöoletus on, että työtön on työtä vieroksuva pummi – ns. vastikkeellisessa sosiaaliturvassa ihminen on lähtökohtaisesti huijari. Todellisuudessa huijareita liikkuu kuitenkin paljon enemmän kulutusmaailmassa - edes laatumerkki ei enää takaa, onko tavara ehjä puolen vuoden kuluttua. Moni on sitä mieltä, että pöljiä saakin huijata, kun ”ei se ole tyhmä, joka myy.”

Onkin aikamoinen paradoksi, että juuri silloin kun ihminen on heikoilla, hänen pitää olla poikkeuksellisen vahva apua saadakseen – inhimillisyys ja toisen nahkoihin asettuminen tuntuvat olevan hyvin kaukana. Ja niin ne usein ovatkin. Vastaan voi saada vain töykeän tokaisun: ”nämä ovat valitettavasti määräykset” tai ”en voi asialle mitään”. Vaihtoehtoisesti joutuu kuuntelemaan tuntikausia palvelunumeroiden raivostuttavaa jonotusrallatusta.

Miksi sellainen ihminen, johon ei luoteta ja joka ei saa apua, luottaisi ja antaisi apua itsekään?

Itä-Suomen yliopiston dosentti Antti Kouvon mukaan suomalaiset ovat yhä kansainvälisesti vertailtuna hyvin luottavaista kansaa. Vierellä kulkee hyvinvointivaltio, jossa kaikista on haluttu pitää huolta. Huono-osaisena ja päähän potkittuna luottamus sen sijaan rapautuu – säälin sijasta omasta heikkoudestaan kertovaa pidetään ”uhriutujana”. Siitäkin huolimatta tai ehkä juuri siksi, että kaikki peittelevät omaa heikkouttaan.

Kun epäluottamus kiehuu tarpeeksi pitkään, se sakenee vihaksi.

Ilmapiirin katkeroitumisen voi havaita ainakin sosiaalisen median keskusteluissa, joissa ymmärryksen ja myötätunnon asemesta uskotaan toisesta uskomattoman usein jo valmiiksi pahaa. Leimakirveet heiluvat. Toisinaan sananvaihto on vainoharhaista: ”Mitä sä tolla tarkoitit?” Pippurisumutteiden ja valvontakameroiden myyjät hierovat toki tyytyväisinä käsiään.

Voisiko joskus käydä kuten Berliinin seinäkirjoituksessa?

Pelon ja epäluottamuksen kautta on mahdollista luoda maailma, jollaiseksi se kuviteltiin jo ennalta – ilkeyden, pahansuopuuden ja petoksen maailma.

Ja silloin saadaan juuri sitä mitä tilataan.

Asta Leppä

Kirjoittaja on vapaa toimittaja, tietokirjailija ja kestävyysurheilun harrastaja. Hän kirjoittaa paraikaa kolmatta kirjaansa, jonka aiheena on vastakkainasettelun ilmapiiri.