Jos joskus kuolen, suurin rakkaudenosoitus ystäviltäni on rehellinen muistokirjoitus. Helvettiä pahempi kuolemanjälkeinen rangaistus olisi Rita Tainolan kokoama klisee- ja superlatiivisanakirja. Riki Sorsa ei ollut ystäväni. Ne harvat, joita rohkenen ystävikseni haukkua, ovat kaltaisiani estyneitä pahansuopia, katkeria ja pitkävihaisia kenkiintuijottelijoita. Riki Sorsa ei ollut sellainen.

Riki Sorsa oli kyllä ärsyttävä. Tapasimme ekan kerran MoonTV-kanavan bileissä 2001. Ihmettelin kuinka hän oli tunkenut itsensä ”hyvien ihmisten” juhliin. Jaoin ihmiset tarkasti cooleihin ja ei-cooleihin tyyppeihin. Kosher-ihmisiä olivat vasemmistolaiset, urbaanit, kyyniset, pilkuntarkasti oikealla tavalla suvaitsevaiset, ironiset ja juuri oikein pukeutuvat tyypit. Siis sellaisia mitä luulin itseni olevan.

Riki Sorsa teki tuossa maailmassa kaiken väärin. Hän änkesi pöytäämme, kertoi kovaan ääneen tulevista musiikkiprojekteistaan.

Aikana ennen sosiaalista mediaa Riki teki sen mitä kaikki nykyään, mainosti itseään ja tekemisiään. Ja oli vielä ylpeä itsestään. Olen saanut pohjoissuomalaisen kasvatuksen, jossa piti esittää nöyrää ja vähätellä itseään.

Pidin Riki Sorsaa camp-vitsinä. Sitä hän oli monelle muullekin, jotka nyt esittävät hänen ystäväänsä. Tämä kertoi tietysti vain siitä, että maailmankuvani oli niin hatara, että se siksi vaati selkeitä sääntöjä oikeasta ja väärästä.

En vielä tiennyt kuinka väärässä olinkaan. Tästäkin.

Myöhemmin tapasin Sorsan silloin tällöin. Tapasimme julkkisjuhlissa, törmäsimme usein Helsingin Ullanlinnassa, koska asuimme lähekkäin. Lopulta aloin pikku hiljaa pitää tyypin seurasta. Kohtaamisemme olivat aina myönteisiä. Koska olen Pohjois-Suomesta, pidin sitä tietysti feikkinä, kunnes tajusin, että se olikin aitoa. Riki Sorsan viimeiset kuukaudet todistivat tämän. Toki en aina jaksanut hänen energiaansa. Joskus Stockmannilla piilouduin lehtihyllyn taakse, koska voimani eivät sillä kertaa riittäneet hänen ulospäinsuuntautuneisuutensa.

Aloin kuunnella Riki Sorsan musiikkia. Aluksi kuuntelimme sitä kavereiden kanssa, pilvessä naureskellen. Epävarmoja kun olimme, teimme sen muka vitsinä. Pikku hiljaa kuuntelin Riki Sorsaa myös kotona. Selvin päin. Hesarin NYT-liite ja Yleisradio ovat molemmat tehneet kyselyitä siitä, mitä ihmiset häpeävät musiikkimaussaan. Kysymys on älytön. Jos musiikkia haluaa kuunnella, se tarkoittaa sitä, että siitä pitää. Olen kuunnellut elämässäni paljon enemmän Riki Sorsan musiikkia kuin Princen.

Elämä on se nolo hetki syntymän ja kuoleman välissä, enkä edes tiedä onko olemassa hienoa kuolemaa. Uskon Rikin päässeen lähimmäksi sellaista. Kun elinaikaa oli enää vähän jäljellä Riki Sorsa käytti ajan tärkeimpään: empatiaan ja lähimmäisenrakkauteen.

Hän kampanjoi inhorealistisen karulla videolla tupakointia vastaan. Riki Sorsa halusi estää myös tuntemattomia olemaan pilamaatta elämäänsä tupakoinnilla, kuten hän oli tehnyt. Tämä on käsitämätöntä, sillä evoluution näkökulmasta ihmiset pyrkivät kuollessaan turvaamaan lähinnä jälkeläistensä hyvinvoinnin. Tyyppi, jota olin pitänyt itsekkäänä, olikin juuri päinvastainen.

Itse olisin käpertynyt itsesääliin, syyttänyt epäonnestani korkeita veroja, äitiäni, maahanmuuttajia, Lari Malmbergia, homoja, heteroita ja hallituksen kehitysapuleikkauksia.

Viikatenaisen jo soitellessa ovikelloa, Riki ei katkeroinut. Toisin kuin suurin osa nykyaikuisista, hän ymmärsi, että elämä ei ole mikään Puhelinlangat laulaa. Elämä ei ole toiveidemme summa. Ehkä juuri siksi hän eli hyvän elämän.

Suomi tarvitsee lisää Riki Sorsia.