Kirjoittanut

Juha Sipilän kolmen ässän hallitus on ajautunut kriisiin. Kriisin syynä on kiista sote-alueiden lukumäärästä. Pääministeripuolue keskusta ajaa maakuntamalliaan ja soten muodostamista 18 itsehallintoalueen pohjalta, jonka myös perussuomalaiset ovat sittemmin hyväksyneet. Kolmas hallituspuolue, kokoomus, on alun perin lähtenyt viidestä sote-alueesta, mutta taipunut sittemmin kahteentoista. Pääministeri Sipilä on median mukaan tehnyt asiasta hallituskysymyksen: jos kokoomus ei taivu kahdeksaantoista sote-alueeseen, kokoomus saa lähteä hallituksesta ja hallitus hajoaa.

Perustuslain näkökulmasta asia on selvä. Kahdeksantoista sote-alueen ratkaisu joutuisi viimeistään perustuslakivaliokunnassa vakaviin ongelmiin.

Miksi? Yksinkertaisesti siksi, että kysymys on perusoikeuksien toteuttamisesta. Kuten perustuslakivaliokunta jo edellisellä sote-kierroksella korosti, koko sote-uudistuksen tarkoituksena on pyrkimys turvata eräät hyvin keskeiset perusoikeudet yhtäläisesti kaikille: kysymys on sosiaaliturvaa (19 §) ja yhdenvertaisuutta (6 §) koskevien perusoikeuksien toteuttamisesta perustuslain 22 §:ssä tarkoitetulla tavalla.

Sipilän edustama ratkaisu – se josta on nyt tullut hallituskysymys – johtaisi tilanteeseen, jossa hallitus esittäisi erilaisista vaihtoehdoista nimenomaan sellaista, jonka jo alun perin tiedetään toteuttavan perusoikeuksia merkittävästi heikommin kuin sille esitettyjen vaihtoehtoisten sote-ratkaisujen. Esimerkiksi YLE:n julkaiseman uutisen perusteella 18 sote-alueen malli toteuttaisi yhdenvertaista palveluiden saatavuutta ainoastaan tyydyttävästi, kun saatavuus olisi vielä 12 alueen mallissakin erinomainen. Samoin Sote-selvityshenkilöiden raportissa todetaan yksiselitteisesti, että niin hallitusohjelmassa mainittua 19 alueen mallia kuin nykyisiin maakuntiin perustuva jako muodostuisivat perusoikeuksien näkökulmasta ongelmallisiksi. Alueet jäisivät liian pieniksi, jotta niillä voitaisiin taata perustuslain 19 §:n mukaisten hoitoon pääsyn ja palveluihin sekä huolenpitoon liittyvät tavoitteet maassa yhdenvertaisella tavalla. Terveyden ja hyvinvoinnin laitos on itse asiassa aiemmin arvioinut soten kannalta parhaiten toimivaksi itsehallintoalueiden lukumääräksi 4 – 5. Ei olekaan sattumaa, että Ylen haastattelemat asiantuntijat ovat ykskantaan tyrmänneet Keskustan maakuntamallin.

Perustuslaki ei tietenkään sisällä nimenomaisia säännöksiä sote-alueiden määrästä. Silti lukumäärä on kaikkea muuta kuin yhdentekevä. Kysymys on perusoikeuksien toteuttamisesta ja Suomessa on yleensä lähdetty siitä, että julkinen valta – ja hallitus sen ytimessä – pyrkii turvaamaan perusoikeudet mahdollisimman hyvin. Ainakaan Suomessa ei ole ollut tapana pyrkiä ehdoin tahdoin vaihtoehtoihin, jotka toteuttavat niitä kaikista esillä olevista vaihtoehdoista huonoimmin. Perustuslakivaliokunnan käytännössä perustuslain 22 §:ään nojautuvan perusoikeusmyönteisen laintulkinnan onkin toistuvasti katsottu edellyttävän, että tuomioistuimet ja viranomaiset valitsevat erilaisista perusteltavissa olevista tulkintavaihtoehdoista sellaisen, joka parhaiten edistää perusoikeuksien tarkoituksen toteutumista (PeVM 25/1994 vp). Sote-asiassa viimeksi antamassaan lausunnossa valiokunta katsoi puolestaan yksiselitteisesti, että ”jos hallinnollisesti toimiva aluejako on mahdollista määritellä useilla vaihtoehtoisilla tavoilla, perusoikeuksien turvaamisvelvollisuus edellyttää, että niistä valitaan vaihtoehto, joka parhaiten toteuttaa kielelliset perusoikeudet.”

Se, että yllä siteeratussa lausumassa viitataan kielellisiin oikeuksiin, ei ole nyt merkityksellistä. Koska kielelliset perusoikeudet eivät ole Suomen perustuslaissa mitenkään erityisasemassa suhteessa muihin perusoikeuksiin, on lausuman syytä katsoa olevan ongelmitta sovellettavissa myös sosiaalisten perusoikeuksien toteuttamiseen.

Ylipäätäänkin suomalaiseen perustuslakiajatteluun sopii hyvin huonosti ajatus siitä, että hallitus toisi eduskuntaan tietoisesti nimenomaan huonosti perusoikeuksia toteuttavia lakiesityksiä. Päälinja on toiminut täysin päinvastoin. Juuri pyrkimyksestä toteuttaa perustuslaissa tehtyjä arvoratkaisuja mahdollisimman hyvin (eikä mahdollisimman huonosti) on myös kysymys siinä perustuslakivaliokunnan tavassa, jossa lakiehdotuksiin ehdotetaan perustuslakin nojautuvia muutoksia myös kun kysymys ei ole suoranaisesta säätämisjärjestykseen vaikuttavasta ristiriidasta perustuslain kanssa.

Lopuksi on syytä kiinnittää huomiota vielä yhteen mahdolliseen näkökohtaan, jolla Sipilän ajamaa 18 sote-alueen mallia saatetaan pyrkiä perustelemaan. Tämä argumentti liittyy alueelliseen itsehallintoon. Näyttää nimittäin siltä, että 18 alueeseen pohjautuvan malli voisi olla perusteltu siltä kannalta, että se edistää muita vaihtoehtoja paremmin alueellista demokratiaa ja asukkaiden itsehallintoa. Näin tietysti tekisi myös vaikkapa työläisten ja talonpoikien neuvostoille rakentuva malli. Valtiosääntöoikeudellisesti olennaista kuitenkin on, että koska sote-tehtävät ja niiden rahoitus on tarkoitus siirtää pois kunnilta, kysymys ei nyt ole enää perustuslain 121 §:ssä turvatusta kunnallisesta itsehallinnosta, vaan perustuslain 121 § 4 momentissa tarkoitetusta itsehallinnosta kuntia suuremmilla aluilla. Perustuslaki säätää tästä itsehallinnosta varsin niukasti, eikä perustuslakivaliokunnan käytäntöä juuri ole. Momentin mukaan itsehallinnosta kuntia suuremmilla alueilla säädetään lailla. On hyvin vaikea kuvitella sitä tilannetta, jossa PL 121 §:n 4 momenttiin liittyvät puoluepoliittiset tarpeet saisivat etusijan suhteessa perustuslain 2 luvussa turvattujen perusoikeuksien toteutumiseen.

JL & TO