Коли півроку тому я прочитав першу частину дилогії Ігоря Сіліври «Цепелін до Києва» – я відклав роман із виразом безмежного «ВАУ» на обличчі. Це був не просто чудовий фантастичний роман, а чудовий стімпанк-роман у сеттінґу альтернативної історії, в якій УНР не програла війну, а електрику так ніколи й не було відкрито. Рівень хардовості всіх пасажів, які описують розвиток та функціонування техніки у світі, в якому Едісона з Теслою знають у кращому разі як шарлатанів або ексцентриків я, з огляду на брак знань із фізики та інших точних наук, оцінити не зміг, але здавалося – здавалося – що всі описані автором технології спокійно можуть існувати в реальності. Роман дійсно захоплював технологічною складовою.

А ще в романі були персонажі. Не Гамлет і не Лір, але персонажі дуже й дуже добре прописані, яким хотілося співчувати і за розвитком яких хотілося стежити. Були просто чудово, як на мене, прописані переголоски з історією нашого світу, а ще – інтрига просто на сто балів. Хоч тема стороннього контролю над історією та перебігом подій вельми благодатна і на перший погляд схожа на «Кінець вічності» навпаки, я подібних книжок, а надто талановито написаних у всій літературі загалом та в українській літературі зокрема не зустрічав доволі давно. Насправді, частково мене й справді могла підкупити «українськість» роману – і, думаю, так воно й було. Але про причини і наслідки цього – далі.

Роман оповідає про кількох героїв, які, звісно ж, внаслідок дивовижного збігу обставин, хапаються за різні ниточки того сам клубка таємниць. Звісно ж, у героїв виявляється те чи інше спільне минуле. Говорити бодай про найменші сюжетні повороти, не розкриваючи деталей інтриги, у цьому випадку майже неможливо. Тож скажу хіба про те, що випливає з самого сеттінґу – в Українській Республіці все працює на паровій та газовій енергії. Електрика у кращому випадку вважається екставаґантною химерією, а в гіршому – шарлатанством. Аж ось один перспективний науковець виявляє сліди втручання в їхню історію, свідчення того, що хтось зумисне робить усе можливе, щоб електрика залишалась на марґінесах науки. Паралельно двоє детективів знаходять начебто давно мертвого чоловіка із незрозумілим обладнанням, яке, очевидно, працює на електроенергії. Змовившись із місцевим геніальним винахідником, герої виходять на слід дивної корпорації, яка користується технологіями, що їх не існує у всесвіті роману. А потім виявляється, що існують. А потім виявляється, що це не ті дроїди корпорація справи, загалом, мало стосується, і серед усього нагромадження прямих і побічних підказок перша частина уривається просто на найцікавішому місці.

…пісенний “Край” завзяття і труда…

Після півроку очікування «Край» мав дати відповіді на всі нерозкриті сюжетні лінії, які непокоїли мене ще з першого тому. Так сподівався я і так сказав Сашко Стукало, який продав мені цю книжку на Запорізькій книжковій толоці. Ну… майже. Дія роману «Край» відбувається за десять років після подій «Цепеліна», що трохи дивно, якщо пригадати, на якому безмежно динамічному моменті закінчилась перша частина. Причому початок «Краю» – це не проста перебивка, яка повертає нас до тих подій, якими все закінчилось. Ні, це цілком лягає в загальну сюжетну канву і не йде на шкоду послідовності подій, але дуже сильно садить динаміку, так що до читання другої частини себе потрібно по-своєму змушувати. Загалом початку «Краю» доволі сильно вадить мова про те, що насправді знає лише автор. Перші розділи рясніють теоріями та описами технологій, актуальних для фізики альтернативної реальності, де електрика, навіть увійшовши у вжиток, залишається марґінальною. Шкільного курсу тут явно не досить, це ж навіть не звичайний хард сай-фай роман, у якому незрозумілі явища можна просто загуглити. У альтернативній історії свої математика та фізика. Автор їх знає, а от ми, на жаль, ні.

Проте, розібравшись із альтернативною наукою, настає черга альтернативного сюжету. Минуло десять років, тому всі персонажі, яких ми знали і любили з першої частини, стали другорядними. Першорядними персонажами стали деякі другорядні, а також геть нові. Мушу визнати – це додає роману реалістичносі, адже всі лаври не падають на єдину голову першовідкривача. Такий хід суттєво закріплює уявлення про те, яка клопітка робота величезної кількості людей стоїть за великими відкриттями. Але і всесвіт уже не той, до якого ми звикли. Мало того, що у нашій альтернативній реальності з’явилась електрика – вона виявляється ще й не нашою, чи то пак не альтернативною… Словом, міжсвітові портали, яких у першому романі було аж два і їхня сюжетна функція була чітко фіксована, тут стали поширеною технологією. Вся альтернативна наука тепер опирається на теорію порталів, а тому стає іще менш зрозумілою, аніж у першій книжці. Поки вчені дискутують про те, як і куди відкриваються нові переходи, колоністи активно заселяють позапортальні світи, у світі припиняються війни, бо вирішилися дві найнагальніші проблеми – де брати ресурси та куди дівати людей. І… так, загалом роман саме про це. Лише наприкінці є кілька розділів про парадокс Фермі та полицю розвитку (єдина наукова концепція, яку я адекватно зрозумів у цілому романі), про те, хто насправді керує історією та чому існує кілька альтернативних Земель.

Іншими словами, фінал другої частини, який вельми сумнівно випливає з подій самої другої частини, може дати відповідь на всі запитання, які виникли у вас після прочитання першої частини. А може і не дати. Тут усе залежить від того, наскільки добре працює фантазія у вас, читачі, тому що особисто мені пояснення письменника не вистачило навіть приблизно, і наступні години дві після прочитання я витратив, мізкуючи над питаннями «як, усе-таки?..» та «чому, все-таки?..». Можливо, Вам цей фінал дасться легше.

Зрештою, друга частина не погана, ні. Вона просто значно сумбурніша за першу, в ній значно більше фізики, особливо фізики альтернативної реальності, яка пересічному – і непересічному – читачеві просто незнайома, а за рахунок надміру фізики – менше уваги приділено розвитку персонажів, їхніх характерів та сюжетних ліній загалом. І нав’язливий образ ягідного вина, який трапляється настільки часто, що ти до останньої сторінки віриш, що воно чимось важливе для сюжету (зрештою, цю важливість я додумав для себе сам) справі нітрохи не допомагає. Як і доволі плоске, попсове і зайве цитування Екклезіаста в останніх розділах, тому що «по-перше, це красиво».

Просто другу частину цікавіше буде читати тим, хто читав першу суто через альтернативну історію, а не через сюжет персонажів. Сюжетні лінії не обірвані, але виписані наче похапцем, у бажанні чимшвидше закінчити писати те, задля чого цей роман і починався – фізика, фізика, ще більше фізики.

Є два стільці…

Загалом же мені важко сказати, хороша вийшла книжка, чи погана. Перша частина – безумовно прекрасна і неймовірно цікава. Чи сподобалась мені друга? Так. Чи було цікаво її читати? Безперечно. Чи отримав я задоволення від прочитання? Звісно. А все ж залишається те єдине але, що «Край», попри те, що його сюжет вельми самостійний, не здатен зацікавити без «Цепеліна». Такий собі літературний антифон, у якому перший глас без другого незрозумілий, а другий без першого – нецікавий. Читати їх, звісно, варто хоча б тому що це дуже й дуже якісна українська фантастика, та і взагалі роман водночас динамічний і науковий, яких мало. Проте оцінки я виставляю за категорією «читабельність», тому тут їх дві:

«Цепелін до Києва» – 10

«Край» – 7

А вам, незважаючи на рівень знання фізики – приємного читання!