Аби вулиця була освітлена 8 січня, 13:31 Вы также можете прочесть этот материал на русском языке

Володимир Зеленський так і не зумів переконати багатьох українців, хто він є, чого хоче і чого прагне. Не зумів переконати, що він — не посланець «русского мира»

Отже, немає різниці, неважливо і не має значення, на якій вулиці і під пам’ятником кому. Аби вулиця була освітлена і заасфальтована, а пам’ятник, імовірно, очищений від графіті з трьох букв. Мрії президента, яким слід перетворитися на мрії кожного українця.

Хороші мрії. Добротні такі, навіть гарні. От якби ще й реальні. В тому сенсі, що от якби прямим наслідком цього «да какая разница» були саме освітлені і асфальтовані вулиці, а не щось зовсім інше.

Справа в тому, що підхід «да какая разница» не буває вибірковим. Якщо вже людям плювати, то плювати, як правило, на все. І на стан вулиць зокрема. Від «да какая разница» один крок до «та пропади воно все пропадом». Та ж позиція під трохи іншим кутом зору.

«Немає різниці»? Навряд чи хто-небудь призначав би побачення біля пам’ятника Чикатило на площі Дракули. Але комуністичні ідоли — чим вони кращі? Тільки тим, що радянська пропаганда, переписуючи істину, малювала їх злодіяння як доблесті.

Підхід «да какая разница» не буває вибірковим

Усі посткомуністичні країни, розташовані на захід від нас — від Естонії і до Болгарії — прибрали комуністичні назви і пам’ятники. І так, там теж були противники декомунізації. Невже всі ці країни дурніші за нас, а ми розумніші за них? Так чому ж ми тепер наздоганяємо їх і не можемо наздогнати?

А ось Росія від комуністичних назв і пам’ятників не відмовилася, вибравши принцип: правителям — мільярдні статки, плебеям — комуністичні символи. І ось же що дивно: вулиці освітлені, заасфальтовані і підметені саме у наших західних сусідів, тоді як в Росії з цим… ну так, Обама всюди напаскудив. Що це — випадковий збіг, або ж закономірні причина і наслідок?

А вони і справді закономірні. Ось уявіть, дитина запитує у батьків: «Кому це пам’ятник? Що таке видатне зробила людина, якій його поставили?». І що повинні відповідати батьки? Що ця людина пролила ріки крові, і саме за це її увічнили? У дитини це закарбується у підсвідомості на все життя. Ось це і буде менталітет суспільства на довгі роки.

Власне, саме його ми бачимо сьогодні в Росії, де відроджується культ Сталіна, де підносять Івана Грозного, де гаряче люблять Путіна. Просто пам’ятники людожерів і вулиці, названі на їхню честь, не мовчать. Вони — не «какая разница». Вони кожен день, кожну мить вселяють і вселяють росіянам: статус політика дає право на злочини. І чим більше злочинів скоїв — тим величніший політик. Так, саме пам’ятники переконують росіян, що державні керівники звичайним законам не підсудні, вони — особлива каста, вище звичайних громадян і мають право грати долями громадян, як своєю власністю. Вселяють ідею нікчемності і безправ’я громадян, ідею, що немає громадян, а є піддані.

Пам’ятники та назви вулиць — це система координат, ті самі осі ікс і ігрек, всередині яких відбуваються всі події. І оцінюються суспільством — у цій же системі координат. І нехай повірить Володимир Зеленський: той імідж президента — рівного серед рівних, який він відстоює — в такій системі координат виглядає чужорідним і викликає тільки злі усмішки. У такій системі координат імідж Зеленського оцінюється як прояв слабкості.

«Це — наша історія»? Не існує більш брехливого аргументу. Оскільки, по-перше, це історія, нав’язана нам силою і обманом. Ви не знайдете в грецьких або болгарських містах пам’ятників османським султанам, хоча так — це теж і їхня історія. Ви не знайдете в польських містах пам’ятників російським і австрійським імператорам. Цей перелік можна продовжувати нескінченно.

По-друге, чому ця «наша історія» майже не стосується епох раніше сталінської? Та тому, що в сталінські часи були тотально перейменовані вулиці і тотально замінені пам’ятники — і зовсім не заради увічнення історії, а заради пропаганди, чистої пропаганди. Тому що люди, яким тоді на швидку руку ставили пам’ятники, і на честь яких тоді називали вулиці, на той момент здебільшого були живі і здорові, ще не встигнувши стати історією. Один приклад: перші київські тролейбуси називалися «Лазар Каганович». Останній з них був списаний в 1939 році. Сам Каганович більш ніж на півстоліття пережив названі на його честь тролейбуси, доживши до 1991 року, коли про ті тролейбуси знали вже тільки історики Києва плюс сам Каганович, якщо не забув. І хто кого в цьому випадку увічнював?

Так чому саме цей, сталінський — мізерно короткий в історичному масштабі — момент історії ми повинні бачити в пам’ятниках і назвах вулиць, чому саме його ми повинні дбайливо зберігати для наших нащадків? Тільки тому, що після Сталіна таких тотальних пропагандистських акцій більше не було?

І по-третє. Припустимо, що нехай навіть «це наша історія». Розвинені, сильні, впевнені в собі суспільства (якщо хочете, нації) розуміють: далеко не всіма сторінками їх історії варто пишатися. Чимало сторінок їх власної історії у сильних націй викликають тільки співчуття і покаяння. Так, ніхто не може змінити своє минуле, але сильні нації визнають зло злом і роблять все, щоб у майбутньому таких темних сторінок більше не було.

Це тільки російська пропаганда малює російську історію як нескінченний парад величі. А російське суспільство сприймає це на ура. І ніяк не може вирватися з минулого, ніяк не може стати сучасним, неархаїчним.

Воно, російське суспільство, практично одноголосно підтримує тлумачення своєї історії як історії величі. Майже ідеально об'єднане суспільство — просто мрія, зразок? Але от же парадокс: градус ненависті всередині російського суспільства зашкалює. Порівняння соцмереж, коментарів на Youtube або в ЖЖ не залишає сумнівів: в українському «розділеному і роз'єднаному» суспільстві градус ненависті всіх до всіх на кілька порядків нижче, ніж в «об'єднаному» російському. Незрівнянно нижче рівень хамства, злоби, образ. Про атомізованість російського суспільства під маскою єднання, прозагальну ненависть, що захлеснула Росію, криком кричать навіть пропутінські блогери. Як бачимо, «не має значення» якщо і об'єднує суспільство, то лише на рівні видимості, пилу в очі.

Тут можна було б поставити крапку, якби не одна обставина: а, власне кажучи, навіщо Зеленський говорив все це і кому адресував свої слова, якщо декомунізація давно вже стала фактом? Якщо пам’ятників комуністичним катам вже давно не залишилося, як і названих на їх честь вулиць? Не хотів же президент сказати: мовляв, починаємо зворотний процес?

Виходить, Зеленський намагався переконати і заспокоїти якраз тих, хто досі хотів би бачити пам’ятники Леніну на кожному перехресті, і у кого вулиці Петлюри і Бандери викликають спазми свідомості? І президента просто неправильно зрозуміли?

Але, по-перше, посил «немає різниці» не спрацює в тому середовищі, де будь-яке інакомислення викликає агресію. А по-друге, хто винен, якщо Зеленського зрозуміли неправильно — вірніше, з точністю до навпаки? Ні, це зовсім не підступи Порошенка, а результат комунікації самого Зеленського. Дуже багато так і не зуміли побачити в його комунікації систему, так і не змогли розгледіти його власний світогляд. У його публічних заявах і діях протягом минулого року — торжество еклектики.

Володимир Зеленський так і не зумів переконати багатьох українців, хто він є, чого хоче і чого прагне. Залишився загадкою для багатьох своїх співгромадян — ось вони і ставляться до нього з недовірою, упередженням, а то й підозрілістю. Не зумів переконати, що він — не посланець «русского мира». Коли проти України здійснюється агресія, коли Путін не приховує намірів знищити Україну, президент України не може дозволити собі позиції «а я такий загадковий». Російська агресія забарвлює ситуацію в чорно-білі тони: свій — чужий. І «да какая разница» в такій ситуації — не найвдаліший спосіб єднання. Він нікого ні в чому не може переконати.

Приєднуйтесь до нашого телеграм-каналу Мнения НВ