Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Hvis du bor i Norge og vil «vedlikeholde en bred, ukentlig diett med sigaretter, alkohol, cannabis, amfetamin, kokain og opioider», må du i følge Bloomberg sette av tjue prosent av en norsk snittmånedslønn.

Det er dyrt, men ikke dyrest. Langt ifra. I 2018 rykket Norge opp til 6. plass på «Vice»-indeksen - Bloombergs forsøk på å beregne hvor i verden det koster minst å ruse seg på regelmessig basis, justert for inntektsnivået.

I fjor krøp vi innenfor topp 20, nå nærmer vi oss pallen over land der lasten er billigst. Til sammenlikning må du ut med over halvparten av inntekten for den ukentlige rus-kassen hvis du bor i USA.

Selv om indeksen kaller rusbruk en last, tar den ikke stilling til moralske spørsmål knyttet til dopet eller skadeomfanget produktene gir. Bloombergs indeks er et «rent økonomisk mål» på markedene for rusmidler.

Det er et sårt savnet perspektiv i rusdebatten - både her hjemme og globalt. Uavhengig om indeksen er treffsikker eller ei: Den minner oss på at det finnes et enormt marked for rusmidler, og at narkotikabruk påvirkes av helt konvensjonelle markedskrefter.

Investorene i markedet holder for eksempel produksjonen der arbeidskraften er billigst. Det ødelegger i dag en rekke av verdens fattigste stater, ettersom narkotikakartellene vender økonomiske muskler til makt.

Vi vet også at heroinprisen stiger når vi gjør store beslag på grensa, noe som paradoksalt nok kan gjøre profitten høyere for bakmenn, ettersom prisstigningen i kjølvannet er høyere enn fallet i etterspørsel. Avhengigheten i kundegruppa forsvinner jo ikke selv om produktet koster mer.

Som Bloomberg påpeker er nasjonal lovgivning og polititrykket ofte avgjørende for prisen på narkotiske stoffer. Men markedene endres stadig av de samme kreftene som har gjort Amazon-gründeren til verdens rikeste: «Markedsdynamikken er i fluks, nå som mer og mer av salget flyttes til nettet.»

Er det noe seksti år med narkotikakrig har lært oss, så er det at tilbud og etterspørsel består, samme hvor strenge straffer vi har og hvor mye ressurser vi legger ned for å kjempe den. Nå som markedet flytter seg lenger utenfor myndighetenes rekkevidde, blir krigen enda vanskeligere å føre. Det er leit. Ikke bare for dem som tror vi fortsatt kan vinne, men også for alle andre som tvinges til å operere på et svart og farlig marked.

Det er på høy tid vi tar inn over oss at narkotikamarkedet ikke forsvinner. Til det er både produktet og gevinsten av å selge det, for fristende for store deler av verdens befolkning.

Men det er ikke gitt hvordan vi skal regulere produksjon, kjøp og salg av narkotika. Vi kan jo ikke bare åpne slusene og la det stå til. Men at regulering kan bøte på stoffenes utbredelse, innhold, og pris, er det ingen tvil om. Det kan også gi oss skatteinntekter og arbeidsplasser. Spørsmålet er bare hvordan.

Interessen for å finne noen svar, er dessverre laber. Det nærmeste vi kommer vedtatt politikk er regjeringens nedsatte rusreformutvalg. Det skal utrede hvordan vi skal endre systemet slik at «ansvaret for samfunnets reaksjon på bruk og besittelse av illegale rusmidler til eget bruk overføres fra justissektoren til helsetjenesten.» Det er prisverdig og nødvendig, men på sikt er det ikke nok.

Det er lett å forstå hvorfor det er vanskelig for norske politikere å ta følgene av forskning og argumenter om godene ved et strengt regulert statlig marked for rusmidler. Dop vekker sterke følelser hos velgerne, og den intuitive refleksen både her og internasjonalt har vært at forbud er det beste virkemiddelet for skadebegrensning. Regulert salg og legalisering har mange støttespillere på Stortinget, men det er få som tør å si det høyt.

Selv om rusdebatten er både sår og vanskelig, bør vi være romsligere med politikere som er på jakt etter ny innsikt og et omfattende faglig grunnlag for beslutningene de tar. De bør utrede potensielle gevinster ved regulering, og vi bør gi dem rom til å gjøre det.