Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Kjetil Rolness forsøker i Dagbladet 3. oktober å renvaske Hege Storhaug, den kontroversielle informasjonslederen i Human Rights Service (HRS).

De enøyde kritikerne, gjerne plassert på venstresida, kaller henne rasist og enspora islamkritiker, men de «bryr seg verken om hennes motiver, verdier, innsikter eller argumenter», mener han. «De er opptatt [av] å ta henne.»

Egentlig er Storhaug «drevet av et dypt humanistisk engasjement, en sterk tro på demokratiet og en alvorlig bekymring for velferdsstatens framtid», forteller Rolness. Han skal ha for å være kontrær, men det får være måte på kreativ historiefortelling.

Storhaug har blant annet forsvart bloggeren Fjordman, Breiviks fremste inspirasjonskilde. Ifølge henne er han ingen voldsromantiker, men bedriver rettmessig islamkritikk. På HRS' nettsider går de så langt som å reklamere for «fantastisk[e] Fjordman-essay[s]».

Som Rolness korrekt påpeker har Storhaug «selv tendert mot konspirasjonsteoretisk tenkning» og kalt statsminister Solberg for «kultursviker».

På HRS' nettsider har det i en årrekke vært publisert en rekke tendensiøse artikler med ett formål, å spre islam- og innvandringskritikk.

Men spør du Rolness er alt dette unntak, ikke regelen. De er derfor uten betydning når vi skal vurdere Storhaugs virke.

For «HRS er ikke bare skrikende indignasjon og dystre spekulasjoner om islam, men også statistikk og rapporter om befolkningsutvikling, samfunnsøkonomi og integrasjon.» Det har han rett i. HRS fremmer viktige perspektiver og setter innvandringen og Islams utfordringer på dagsorden. Det trengs.

Men når vi skal vurdere Storhaugs motiver, HRS' bidrag i offentligheten og hvorvidt hennes kritikere har gode poenger, er ikke det å vise til rapporter og statistikk noen god metode, selv om de er uten faktafeil. Selv en ødelagt klokke viser riktig tid to ganger i døgnet.

Og skal du f.eks. vurdere en åpenbart rasistisk organisasjon som Vigrid, ville det ikke vært spesielt klargjørende å vise til at de framlegger rapporter og statistikk som støtter deres sak.

Rolness forsvarer Storhaug og HRS med at de bidrar til den offentlige debatten og demokratiet. Men på hvilken måte?

HRS og Storhaug er ikke primært opptatt av verken velferdsstatens bærekraft, demokratiet eller humanismen, slik Rolness framstiller det som.

For hvor er diskusjonene om skatteinngang og bærekraftige velferdsordninger? Hvor er diskusjonen om overnasjonale institusjoner og stadig mer globale handelsstrømmer. Hvorfor er det bare innvandring, innvandring, innvandring?

Og hvis Storhaug virkelig var en humanist, slik Rolness sier, hvor er hennes sårt trengte oppgjør med rasistene som demoniserer muslimer og truer deres likeverd?

Det ensidige fokuset på innvandring og islam kunne kanskje forsvares med at spesialisering gjør det mulig for HRS å opparbeide seg nødvendig kompetanse som mer helhetlig orientert aktører kan benytte seg av. Men det forutsetter at HRS er en ærlig og sannhetssøkende aktør. Det er det få tegn til.

t

Når Storhaug kan få seg til å hevde at 8000 IS-sympatisører ville komme til Norge som flyktninger, er ikke det en uskyldig bommert, men et alvorlig tegn på at hun velger seg de «fakta» som passer overens med eget verdensbilde.

HRS avslører sin slagside når de «i årevis har satt et kritisk søkelys på islamismen [uten] at de noen gang har satt et kritisk søkelys på verken Fjordmans eller Bat Ye'ors konspirasjonsteorier rundt Eurabia», slik Øyvind Strømmen har påpekt i Dagbladet.

Det samme gjør de når de kobler kritikere opp mot islamistiske miljøer, slik Lars Akerhaug har beskrevet i Minerva.

Vi bør ikke avfeie alt HRS publiserer. Hver ytring bør vurderes for seg, og noe er definitivt bra. Men slagsiden er relevant for vurderingen av Storhaugs prosjekt.

Hennes misjon er ikke å forsøke å beskrive og vurdere islam og innvandringen på en nøytral måte, men å bekjempe innvandring og islam, selv om det innebærer løgn og tendensiøse faktaframstillinger. Det er dette som forklarer kritikken av hennes virke.

Rolness mener at innvandringskritikere vil eksplodere uten Storhaug. Trykkokerteorien er velkjent, men mangler empirisk støtte. Like sannsynlig er det at Storhaug og HRS gir skinn av faglig støtte til rasister og folk som lider av fremmedfrykt.

Vi trenger en åpen og fordomsfri offentlig debatt om islam og innvandringens utfordringer. Det er ikke nok å mene godt. Konsekvensene må også være gode, for dem som kommer hit og for dem som allerede bor her. Men skal vi få til det, trenger vi ærligere og bedre innvandrings- og islamkritikere enn Storhaug og HRS.