Klimadebatten blir forsøkt druknet i en metadebatt om ordet «skam» | Eivind Trædal

Eivind Trædal Bystyrerepresentant for Oslo MDG

13. des. 2019 21:30 Sist oppdatert 13. desember 2019

Greta Thunberg kombinerer personlig integritet med politisk handling, skriver Eivind Trædal. Her på vei i katamaran for å delta på klimakonferansen i Madrid. Pedro Rocha/AP/NTB scanpix

Miljøbevegelsen har ikke forsøkt å påføre hverken oljearbeidere, jegere eller folk som liker pent vær, skam.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

2019 har stått i klimaets tegn i Norge. For første gang er klima den viktigste saken for nordmenn. Millioner av ungdommer har demonstrert for klimaet, inspirert av Greta Thunberg. Motreaksjonen på denne grønne bølgen er pussig:

En rekke mektige personer har forsøkt å drukne klimadebatten i en metadebatt om ordet «skam».

Eivind Trædal er bystyrerepresentant for Oslo MDG og nestleder for byutviklingsutvalget. Cornelius Poppe / NTB scanpix

Jeg får ta min del av ansvaret. Jeg støttet bruken av ordet «flyskam» da det kom flyvende over grensen fra Sverige. Riktignok presiserte jeg at «flyansvar» er et bedre ord. Poenget var å beskrive en voksende ansvarsfølelse for å redusere min egen forurensing og vise hvor ekstremt forurensende flyreiser er.

Ideen om «flyskam» møtte hard motbør og ble raskt ledsaget av andre språklige nyvinninger. I juli lanserte Erna Solberg ordet «cruiseskam».

Under hetebølgen i august advarte Dagen-redaktør Vebjørn Selbekk mot nyordet «værskam», i indignasjon over dem som våget å advare mot global oppvarming. Skulle ikke folk få nyte det fine været? NRK lagde et større oppslag om den nye «værskammen», som bare fantes inne i hodet til en redaktør.

Berserk i moralsk fordømmelse?

Utover høsten vokste anklagene om at miljøbevegelsen påførte oljearbeidere skam, selv om det raskt ble klart at så å si ingen i miljøbevegelsen mente noe sånt.

«Vi kan ikke skamme oss ut av klimakrisen», lød tittelen på en tekst av NRKs kommentator Cecilie Langum, som ikke hadde noen konkrete eksempler på hvem hun kritiserte. Samme uke rykket Statskog ut for å advare mot at «kjøttskammen» kunne gå ut over høstjakten. NRK publiserte pressemeldingen ukritisk.

Det foreløpige høydepunktet var kanskje da Høyre-politiker Lene Westgaard-Halle hevdet at Arbeiderpartiets forslag om å innføre moms på elbilsubsidier over 600.000 kroner var et forsøk på å påføre folk «tesla-skam».

Hvis man skulle tro norsk presse, skulle man tro at miljøbevegelsen er gått berserk i moralsk fordømmelse. Men med unntak av ordet «flyskam», hadde så å si alle de nye skam-ordene blitt lansert enten av mediene, av politikere eller av næringslivet, i all hovedsak for å diskreditere miljøvernere.

Les også Aftenposten mener: Flyskam kan føre til irritasjon og passivitet. Klimaet trenger det motsatte.

Oppkonstruerte skamdebatter

Disse oppkonstruerte «skamdebattene» står på et lite fjell av stråmenn. Miljøbevegelsen har ikke forsøkt å påføre hverken oljearbeidere, jegere eller folk som liker pent vær, skam. Det er også få miljøvernere som kun er opptatt av privat livsstil, ikke politikk. Men det er mange som både lever miljøvennlig og jobber for politisk endring.

Når Greta Thunberg for eksempel lar være å spise kjøtt og velger seilbåt over Atlanterhavet, kombinerer hun personlig integritet med politisk handling. Privat moral og politisk engasjement er ikke gjensidig utelukkende. Tvert imot: De er gjensidig forsterkende.

Så hvorfor har aktører i næringslivet og politikken blitt så ivrige etter å angripe stråmenn? De mangler saklige argumenter.

Etter hvert som de mislykkes i å levere effektiv klimapolitikk, vil de heller diskutere stil, tone og retorikk. Dette har forfatterne Aage Borchgrevink og Anne Karin Sæther kalt «den retoriske vendingen» i klimadebatten.

Les også Hvorfor ikke flyskam, Aftenposten? | Espen Holm

Olje dryppende fra munnvikene

Høyresidens sjefideolog Kristin Clemet kommenterer for eksempel klimastreikernes krav om klimahandling ved å advare mot frykt og et hardt debattklima. Hun avviser «alarmerende spådommer» som «får folk til å føle seg apatiske». Klimadebatten er erstattet med en klimadebattklimadebatt, der man er mer redd for temperaturen i klimadebatten enn på kloden.

Forsøkene på å avfeie miljøbevegelsen som moralister, er de siste krampetrekninger fra politikere og næringslivslederes som hverken er i stand til å levere løsninger eller logisk eller moralsk gyldige argumenter. Alt som gjenstår er spinn.

Dessverre er mediene, særlig NRK, overraskende mottagelige. Muligens fordi de tungt moralsk ladede debattene skaper mest engasjement.

I 2019 har mange løftet skamløshetens fane i møte med klimastreikere og stadig mer bekymrede klimaforskere. Så spørs det hvor lenge man kan slippe unna med høylytt og uoppfordret å forklare at man slett ikke har noe å skamme seg over, med en sky av eksos ut av neseborene og olje dryppende fra munnvikene.