UBEGRUNNET: Rapporten som vurderer Breiviks mentale helse drøfter ikke sine konklusjoner tilstrekkelig. Det gjør at kronikkforfatterne er bekymret for psykiatrifagets omdømme. På bildet overrekker Torgeir Husby rapporten til tingrettsdommer Nina Opsahl i Oslo tingrett. Foto: Heiko Junge/Scanpix

Debatt

Truer psykiatriens omdømme?

Konklusjonen i rapporten om Breiviks mentale helse er nesten blottet for begrunnelser. Vi er bekymret for hva det gjør med fagets omdømme, skriver Steinar Lorentzen, Svein Friis og Erik Falkum.

Oppdatert 22. februar 2012

Dette er en kronikk. Kronikken gir uttrykk for skribentens holdning. Du kan sende inn kronikker og debattinnlegg til VG her.

Artikkelen er over åtte år gammel

Av Steinar Lorentzen, professor i psykiatri ved UiO, Svein Friis, professor i psykiatri ved UiO og Erik Falkum, professor i psykiatri ved UiO.

DEL & DELTA: Delta i diskusjonen nederst i artikkelen og del denne kronikken med dine venner på Facebook of Twitter.

Rapporten til de sakkyndige rettspsykiaterne Husby og Sørheim har vakt livlig debatt. Vi har til nå ikke hatt tilgang til rapporten, og har derfor ikke kunnet delta i diskusjonen. Men når rapporten er blitt åpent tilgjengelig, har vi, etter grundig overveielse, funnet det riktig å lese den og å komme med en kommentar.

Bastante vurderinger

De sakkyndige har basert rapporten på omfattende kontakt med Breivik. Samtalene er grundig referert. De gir etter vår mening et sammensatt bilde, som ikke gir grunnlag for bastante konklusjoner.

SPESIAL: Les de psykiatriske rapportene om Breivik

Vi utelukker ikke at konklusjonen om utilregnelighet kan være korrekt, men vi finner grunn til å beklage det fravær av diskusjon som preger hele dokumentet.

De sakkyndige erkjenner at deres vurderinger er «basert på et klinisk skjønn som innebærer usikkerhetsmomenter». Men det er lite i rapporten som viser at forfatterne tar denne usikkerheten på alvor. Vurderingene gis gjennomgående som korte konklusjoner uten konkrete argumenter.

Mangelen på drøfting av alternative fortolkninger er blitt påpekt i debatten, og dette er etter vår mening rapportens viktigste svakhet. Det kan skape et inntrykk av at rettspsykiateren betrakter seg som en ekspert uten plikt til å begrunne sine konklusjoner. Vi frykter at det kan bidra til et omdømmeproblem for psykiatrifaget.

Allerede i vurderingen av den første samtalen skriver de sakkyndige: «observanden mener å vite hva folk han snakker med tenker på. Fenomenet vurderes som psykotisk fundert, til tross for at observanden forklarer det med at han har lært seg teknikken gjennom tusenvis av timer med salg».

Konkret sier Breivik at salgserfaringen «har gjort meg i stand til å forutsi med 70 % sannsynlighet hva personen jeg snakker med tenker på», og videre at «jeg kan vurdere østkant- og vestkantfolk ved å se på klær, sminke, klokke og andre små detaljer». Det er ikke gitt at disse påstandene er psykotisk fundert. Selgere utvikler ofte evne til å tolke minespill og kroppsspråk, og de fleste vil være enig i at ytre kjennetegn kan gi grunnlag for å identifisere grupper av mennesker.

Dette betyr ikke at Husby og Sørheim nødvendigvis tar feil, men de fratar leserne mulighet til å etterprøve deres resonnement.

Neologismer

De sakkyndige slår videre fast at «observanden fremstår med uklar identitetsopplevelse, idet han skifter på å omtale seg selv i entall og flertall». Vi mener at det er helt utilstrekkelig å begrunne at det foreligger identitetsforstyrrelse utelukkende med at personen veksler mellom å omtale seg selv i entall og flertall, ikke minst fordi Breivik begrunner vi-formen med at han taler på vegne av ridderordenen han mener å tilhøre.

Rapporten karakteriserer en rekke ord som såkalte neologismer, for eksempel ordet nasjonaldarwinist. I psykiatrien betegner begrepet neologisme et nyord som er uforståelig. En pasient brukte ordet bjorfallsulk i en samtale om forholdet mellom foreldre og barn. Ordet er neppe mulig å forstå for noen, uansett miljøtilhørighet. Men ordet nasjonaldarwinist kan kanskje gi mening innenfor en høyreradikal subkultur. I så fall dreier det seg ikke om en neologisme slik begrepet brukes i beskrivelsen av schizofreni. At dette ikke er diskutert, illustrerer et annet kjennetegn ved rapporten - et bortimot totalt fravær av refleksjon over kontekst.

Alle forstyrrelser i tenkning, følelser eller atferd kommer nødvendigvis til uttrykk i en konkret sosial sammenheng. Rapporten burde derfor inneholdt en bred diskusjon om den høyreradikale subkulturens mulige betydning.

En annen kontekst, som opplagt kan ha påvirket Breivik, er den situasjonen han befinner seg i under samtalene. Han er fengslet, han har liten innflytelse på hva dagene skal inneholde, og liten eller ingen informasjon om det som skjer utenfor murene.

Hvordan kan disse rammene tenkes å innvirke på for eksempel det de sakkyndige kaller hans emosjonelle avflating? Rapporten beskriver avflatingen som et symptom på schizofreni. Den diskuterer ikke hvorvidt avflatingen kan uttrykke et situasjonsbetinget behov for å stenge følelser ute for å opprettholde emosjonell balanse og eget fokus. I den grad slike forhold spiller inn, er emosjonell avflating ikke nødvendigvis noe klart symptom på en underliggende kronisk psykoselidelse.

Mangel på drøfting preger også rapportens omtale av vrangforestillinger hos observanden. En vrangforestilling er basert på feiltolkning av sansning eller erfaring. Det kan noen ganger være vanskelig å trekke grensen mot normalitet. Et grunnleggende krav er at forestillingen ikke deles av andre. Det er urimelig å beskrive en oppfatning som en vrangforestilling dersom den er utbredt i den kulturen som personen tilhører.

Noen av de antatte vrangforestillingene beskrives som bisarre. Vanligvis karakteriseres en vrangforestilling som bisarr hvis den er logisk umulig eller uforståelig, som når en person påstår at alle hans tanker er blitt stjålet av romvesener.

En forestilling om at en er overvåket av politiet kan være en vrangforestilling, men den er ikke bisarr. Husby og Sørheim skriver at «observanden mener at han gjennom hevd er ideologisk leder av organisasjonen Knights Templar, som har som mandat å være både militær orden, martyrorganisasjon, militærdomstol, dommer, jury og avretter. Han mener han har ansvar for å bestemme hvem som skal leve og dø i Norge. Ansvaret oppleves reelt, men tyngende. Fenomenene vurderes som bisarre, grandiose vrangforestillinger».

Vi finner det ikke selvinnlysende at disse ideene må anses som bisarre. Det er mulig å forestille seg en slik organisasjon, hvor skrudd den enn måtte være. De sakkyndige burde derfor gjort rede for hva de legger i begrepet og diskutert alternative fortolkninger.

Skråsikkerhet

Mangelen på drøfting gir rapporten et skråsikkert preg som står i skarp kontrast til sluttsetningen om det kliniske skjønnets usikkerhet. Det er vanskelig å forstå at Den rettsmedisinske kommisjon har unnlatt å peke på dette. Etter vår oppfatning må det stilles strenge krav om diskusjon, kontekstforståelse og etterprøvbar argumentasjon når det dreier seg om en så konsekvensrik oppgave som en judisiell observasjon.

Det er tankevekkende at sentrale juridiske aktører i Breiviksaken har møtt de mange innvendingene mot rapporten med henvisninger til de sakkyndiges lange erfaring. Det blir nesten som å si at spesialistkompetansen gir automatisk tilgang til sannheten.

Hvis det er noen som i kraft av sitt yrke burde ha blikk for kontradiksjonens og argumentets betydning, så er det juristene.

DEL & DELTA: Delta i diskusjonen nederst i artikkelen og del denne kronikken med dine venner på Facebook of Twitter.

Publisert: 22.02.12 kl. 11:17 Oppdatert: 22.02.12 kl. 13:30

Les også

Mer om Anders Behring Breivik