Siden oppstarten i 1972 har Statoil vært flaggskipet i norsk petroleumsvirksomhet. Selskapets formål var å bygge ut olje- og gassfelt på norsk sokkel. Dette har selskapet gjort, og mye dertil, først og fremst i utlandet. Noe av satsingen har vært vellykket, annet ikke.

Årsrapporten for 2016 bekrefter tendensen fra senere år: Selskapet tjener penger i Norge, men virksomheten i utlandet, som helhet, bringer tap, for tredje år på rad.

Siden privatiseringen og børsnoteringen i 2001 har Statoil investert i kostbare prosjekter som oljesand i Canada, skiferolje og skifergass i USA og på dypt vann i Angola og Brasil.

Undervurderte norsk sokkel

Omtrent halvparten av selskapets påviste reserver er i Norge. Virksomheten i Norge har siden privatiseringen i 2001 vist seg vesentlig mer lønnsom enn geskjeften i utlandet.

I årene etter privatiseringen ble norsk sokkel ansett som moden og ikke særlig fremtidsrettet. Mye av Statoils internasjonal virksomhet drives fra London, med en forholdsvis høy andel ikke-norske medarbeidere og et unorsk lønnsnivå.

I senere år, samtidig som Statoils internasjonale virksomhet har gått på store tap, er norsk sokkel blitt mer interessant ved en rekke mindre funn og et funn, Johan Sverdrup. Selv med en lav oljepris bidrar lavere kostnader til et gjennombrudd i Barentshavet ved store utbygginger.

Statoil kjøpte seg inn i prospekter i Nord-Amerika, til høy pris og på galt tidspunkt.

Tydelig har Statoil i Norge forbedret sin effektivitet betydelig, mens deler av virksomheten utenfor Norge fortsatt har store problemer. Her er det også behov for en sanering av porteføljen.

I en kapitalintensiv virksomhet som oljeindustrien, med flere års forløp mellom de første investeringene og de første inntektene, er det lite fornuft i å sammenligne investeringer og inntekter år for år. Lengre tidsserier, som på ti-femten år, kan derimot gi en pekepinn på lønnsomheten. Statoils virksomhet på den norske kontinentalsokkelen har siden 2001 aldri gått med underskudd. Siden 2001 har Statoil brukt mer penger enn hva selskapet har tjent.

En naiv strategi

Den direkte foranledningen til tapene var nedgangen i oljeprisen senhøstes 2014. Den bakenforliggende årsaken er å finne i Statoils strategi for internasjonal vekst, som i ettertid fortoner seg som ukritisk og naiv. Statoil kjøpte seg inn i prospekter i Nord-Amerika, til høy pris og på galt tidspunkt, tydelig med en klokkertro på at oljeprisen bare kunne stige.

Da Statoil i 2007 fusjonerte med Norsk Hydros olje- og gassdivisjon fikk det med seg en betydelig oppstrøms virksomhet i Mexicogolfen. Den viste seg å omfatte tapsbomber. Kritikken bør rettes mot Statoils tidligere ledelse under Helge Lund så vel som ledelsen i forhenværende Norsk Hydro under Eivind Reiten. Statoil har i mange år ført penger ut av Norge til tvilsomme prosjekter i utlandet.

Siden selskapet kom på børs i 2001 Statoil det brukt mer penger enn hva selskapet har tjent. Strategien har vært å bruke mer penger på leting og utvinning i utlandet enn på norsk sokkel, og å holde aksjekursen oppe ved å betale et høyt utbytte, finansiert ved lån. Derfor har gjeldsbyrden øket.

Statoil har i mange år ført penger ut av Norge til tvilsomme prosjekter i utlandet.

Økt handlefrihet

Privatiseringen og børsnoteringen i 2001 utvidet Statoils handlingsrom. Dette var en bevisst politikk, iverksatt av regjeringen Stoltenberg I. Aksjekursen ble ledestjernene; selskapets ledelse kunne stort sett gjøre hva den ville.

Målet var å gå ut i verden, å bli stor ikke bare hjemme, men også ute. Etter 2003 ansporet høye og stigende oljepriser Statoil til stadig høyere investeringer i leting etter og utvinning av olje gass. Høye oljepriser svekket den kritiske sansen. Statoil har tapt penger på å kjøpe seg inn i dårlige prosjekter til gal tid og til høye priser.

Tallene viser at det hadde vært gunstigere for Statoil og den norske stat dersom selskapet hadde holdt seg til den opprinnelige formålsparagrafen: å bygge opp petroleumsvirksomheten på den norske kontinentalsokkelen.

Statoils strategi for internasjonal vekst fortoner seg i ettertid som ukritisk og naiv.

Ukloke beslutninger

Allerede i 2013, mens oljeprisen fortsatt var høy, gikk virksomheten i Amerika med tap. I resten av verden gikk Statoil med overskudd. Virksomheten i Norge har holdt selskapet oppe, men i flere år har tapet i utlandet vært større enn inntjeningen i Norge.

Resultatene viser at de høyt betalte lederne for Statoils strategiutvikling og internasjonale virksomhet, plassert i London, har vært mindre dyktige enn sine mer beskjedent gasjerte kolleger, lederne for virksomheten i Norge, plassert på Forus. Tallene antyder at selskapets tidligere ledelse satset strategisk uklokt ved å undervurdere risikoen for prisfall på olje.

Dersom politikerne ikke griper inn mot Statoils pengebruk i utlandet, vil bankene måtte gjøre det.

En mulig industriskandale

I senere år har Statoil stiftet gjeld for å betale utbytte og støtte aksjekursen, men dette er ingen bærekraftig strategi. Gjeldsbyrden og kostnadene gjør Statoil mer utsatt for risiko for høyere renter og lavere oljepriser enn de fleste andre store oljeselskap.

Dersom politikerne ikke griper inn mot Statoils pengebruk i utlandet, vil bankene måtte gjøre det. Med mindre oljeprisen skulle stige betydelig, vil Statoils kredittverdighet kunne svekkes og aksjekursen synke betydelig.

I verste fall kan dette kanskje være et opplegg for Norgeshistoriens største industriskandale.

Den norske staten har en lite heldig hånd med styringen av sine store eierinteresser i næringslivet. Det burde være en utfordring foran høstens valg.

Følg NRK Debatt på Facebook og Twitter