Arbeiderpartiets spinndoktorer fikk på mesterlig vis Listhaugs Facebookinnlegg til å handle om Utøya. Hvilket ansvar skal vi ha for andres tolkning av ytringer?

Frihet og ansvar

Ytringsfrihet er selve grunnplanken i demokratiet. Uten ytringsfrihet, er det umulig å ha den offentlige samtalen der ulike syn og interesser møtes og bryner seg på hverandre. Resultatet blir raskt et styre der elitene bestemmer alt. Når stater sklir inn i diktatur, er ytringsfriheten det første som forsvinner.

Like fullt er det klart at med frihet følger også ansvar. Alle som ytrer seg, har selvfølgelig et ansvar for det som ytres. Det store spørsmålet er hvor langt skal dette ansvaret strekke seg. Hvem har ansvaret for at noen føler seg støtt av ytringer?

Det er ikke vanskelig å finne eksempler på ytringer som oppfattes støtende. At ytringer oppfattes støtende av noen, kan likevel ikke være avgjørende for å begrense ytringsfrihet. Hvis alle ytringer noen hevder seg støtt av skulle forbys, risikerer vi at alle ytringer noen er uenig i blir forbudt. Da har vi ingen ytringsfrihet. Grensestolpene for ytringsfriheten må derfor være andre og mer objektive kriterier enn at noen føler seg støtt. I velfungerende demokratier går grensen ved oppfordring til vold og direkte hatefulle ytringer, deriblant rasisme.

Over 200 år etter at ytringsfrihet ble nedtegnet i grunnloven, skulle vi tro at begrepet ytringsfrihet og grensene for den var rimelig godt avklart. Slik er det ikke. Vi ser stadig at ytringsfriheten er under press. Mest aktuelt de siste årene har vært begrensninger i forhold til ytringer som støter religiøse følelser. Blasfemi. Under Karikaturstriden for tolv år siden og etterfølgende forsøk på å gjeninnføre forbudet mot blasfemi i straffeloven, var det ikke alle norske politikere som bestod testen.

Blant dem som ser ut til å ha forstått minst av ytringsfrihet finner vi Arbeiderpartiets leder Jonas Gahr Støre.

Støre har en tvilsom historie rundt ytringsfrihet

Jonas Gahr Støres historie rundt ytringsfrihet trengs å bli minnet på. Dette går helt tilbake til starten av Støres tid som utenriksminister. Etter at den såkalte Karikaturstriden eksploderte i slutten av 2005, fikk Støre grundig bevist at han ikke er noen sterk forsvarer av ytringsfrihet når det trengs. I stedet dolket Støre dem som hadde trykket karikaturtegningene kraftig i ryggen da han la seg langflat og beklaget overfor mørke krefter i Midtøsten at Norge har ytringsfrihet.

Leder i Arbeiderpartiet (Ap) Jonas Gahr Støre i vandrehallen i Stortinget etter avgangen til Sylvi Listhaug. Foto: Håkon Mosvold Larsen (NTB scanpix)

Bedre ble det ikke i 2009 da Støre var en av forkjemperne i regjeringen for at den sovende blasfemiparagrafen skulle erstattes med et nytt punkt i rasismeparagrafen som eksplisitt ville gjøre angrep på religion straffbart. Hadde dette blitt vedtatt, ville offentliggjøring av karikaturtegningene blitt straffbart i Norge. Jonas Gahr Støre har ikke senere vært i stand til å ta avstand fra dette. Trolig ønsker han fortsatt slike begrensninger i ytringsfriheten.

Les en grundigere gjennomgang av Støres tvilsomme forhold til ytringsfrihet her.

Tolkningsansvar

Etter at slaget om ny blasfemiparagraf var tapt for Støre og resten av forkjemperne i 2009, synes det som en ny innfallsvinkel for å begrense ytringer har kommet i forgrunnen. Nå er det mer snakk om hvordan andres tolking og eventuelt misbruk av ytringer skal føre til ansvar.

Da snakker vi ikke om ytringer som er ulovlige eller i grenselandet for hva som er lovlig. Nå er det hva ytringer bringer med seg i kommentarfelt og ved spredning i sosiale medier som er fokus. Denne vinklingen har vært sentral siden terroren 22. juli 2011. Det ble fokus på terroristens «omland» og hvordan dette hadde inspirert og påvirket terroristen. Logikken er at ytringer, som i seg selv ikke er ulovlige eller hatefulle, gjennom spredning og tolkning kan nøre opp under hat. I neste omgang kan dette føre til grusomme handlinger.

Spørsmålet er hvor stort «omlandet» rundt terrorister og potensielle terrorister skal sies å være. Veldig stort – dersom vi skal tro Jonas Gahr Støre. I intervju før jul snakket Støre om å ta et oppgjør med FrP etter 22.juli. Måten Sylvi Listhaug ble kastet ut av regjeringen på, er antakelig en del av dette oppgjøret. I alle fall ble Listhaugs famøse Facebook-innlegg koblet til 22. juli-tragedien av Arbeiderpartiets spinndoktorer, slik George Gooding har dokumentert her.

Ingen egen standard for Arbeiderpartiet

Vi skal ha stor respekt for dem som er rammet av terroren. Det er klart at terrorister, både Breivik og andre, har hentet inspirasjon et sted. Da er det lett å tenke at antatte kilder til inspirasjon må stoppes. Det er heller ingen tvil om at det finnes mange konspirasjonsteorier som florerer i ulike nettsamfunn. Dette er langt fra et problem som rettes bare mot Arbeiderpartiet, selv om partiet selv kanskje føler det slik.

Det er likevel ingen god ide å forsøke å innskrenke ytringsfriheten ut fra dette, hverken gjennom innstramming av lover eller gjennom appell til ytringsansvar. Det er vanskelig å se hvordan ytringer kan bli misbrukt av andre og tatt til inntekt for helt andre syn enn opprinnelig tenkt. Skal den som ytrer seg ta fullt høyde for dette, blir alle ytringer svært risikable. Det er nødt til å ligge et ansvar også hos den som tolker. Skjønner Jonas Gahr Støre det?

Ytringsfrihet kan altså ikke innskrenkes med begrunnelse i at ytringen kan bli gjenstand for mer eller mindre rimelig tolkning. Dette må selvsagt gjelde uansett om en kritisk ytring retter seg mot noen som har vært utsatt for noe vondt, er del av en «svak» gruppe osv. Det er god folkeskikk å vise hensyn når man ytrer seg, men noen innskrenking av mulighetene til kritikk fordi noen blir lettere såret enn andre, kan vi likevel ikke ha i et demokrati. Et godt samfunn er basert på likebehandling, også når det gjelder ytringsfrihet.

Derfor kan det ikke finnes en egen standard for Arbeiderpartiet i ordskiftet om terrortiltak. 22. juli kan ikke brukes som noe trumfkort for å unndra partiet fra kritikk. Den som ytrer seg skal heller ikke bære ansvaret for hvordan partiet velger å tolke ytringer. Her sier det sitt at ikke alle pårørende fra Utøya-tragedien vil være med på Støres kobling av Listhaugs Facebook-innlegg.

Hadia Tajik sporer av

Det er vanskelig å få grep på hva Støre og resten av ledelsen i Arbeiderpartiet egentlig mener om ytringsfrihet. Tilsynelatende er støtten til frie ytringer stor i festtaler, men historien de siste 10-15 årene overbeviser altså ikke. Evnen til prinsipiell tenkning ser ikke ut til å være så stor når det kommer til ytringer som partiet ikke liker.

Aps nestleder Hadia Tajik

Vi får et innblikk i partiets syn på ytringsfrihet i en kronikk nestleder Hadia Tajik skriver i Aftenposten. I første del av kronikken uttrykker Tajik mye fint om ytringsfrihet. Blant annet skriver hun:

«Det frekke, støtende og spissformulerte har en spesiell plass i Grunnlovens vern av det frie ord. Hvis det ikke hadde vært slik, hadde vi bare sett verden gjennom de samme brillene hele tiden: Ikke nye, frimodige tanker og ytringer – bare det konforme og regulerte»

Dette er det vanskelig å være uenig i. Men når Tajik hopper over på Listhaugs berømmelige Facebook-innlegg, sporer det hele av. Visst var Listhaug både spiss og unyansert, men det er ikke nok for Tajik. Tajik hopper ukritisk til konklusjonen at Listhaugs utspill er konspirasjonsteori. Intet mindre. Skal alle spisse politikeruttalelser tolkes slik, vil konspirasjonsteoriene bokstavelig talt florere, ikke minst fra Stortingets talerstol.

Hvor går veien videre?

Det politiske bråket vi har sett de siste ukene setter altså fokus på en ny side ved ytringsfrihet: Hvilket ansvar har den som tolker ytringer? Å tillegge andre hensikter de kanskje ikke har, er ingen sympatisk form for politisk debatt. Det forekommer likevel ofte, fordi det kan være svært effektivt. Vinner man ikke debatten med saklige argumenter, er det fristende å ty til snarveier.

Debattklima har blitt satt på dagsorden. Her vil rensing av debatten for spisse og unyanserte formuleringer være feil vei å gå. Derimot er det viktig at ikke meningsmotstandere tillegges onde hensikter. Da må også den som tolker ytringer tillegges ansvar. Debatt kan ikke baseres på at ytringer tas i verste mening.

Den som ytrer seg skal ikke bære ansvar for andres misbruk og tolkning.