En liten gutt kledd i kofte løfter armen for å kaste en bombe.

Politiet vet om han, men de gjør ingenting med det.

Han figurerer i byer, langs veiene og på øde plasser i hele Nord-Norge. Og han er et transnasjonalt fenomen og symbol på politisk opprør.

Ingen vil bekrefte at de har satt den opp. Men i et lite atelier, i en liten svensk landsby i Sapmi, finnes originalene. Stensilene, som skaper han på bare 15 sekunder.

Her bor også samegutten, som en gang var tre år og sto i kirka og tilfeldigvis løftet armen og ga pappa en idé. Gutten som har blitt symbolet på pappa Anders Sunnas kamp. Han hater staten så sterkt at han kunne endt opp som en terrorist.

Men Anders valgte det kanskje sterkeste alternativet til terror: han valgte kunst.

Kriminell? Jeg føler ikke at jeg er det. Man blir vel stemplet som det, men jeg føler ikke det, sier Anders Sunna. Bak han henger verktøy han bruker i kampen mot staten. Foto: Eskil Wie Furunes / NRK

En politisk aktivist

Anders sitter ved frokostbordet og ser ut over varmekraftverket som spyr ut røyk.

Hele kjøkkenet røper små detaljer om familieliv, hverdagskabal og kreativitet. Det er langt fra den barndommen 32-åringen selv hadde. I 1985 fødes han inn i en samisk familie som livnærer seg av rein helt nord i Sverige.

Det er her ordene urettferdighet, overformynderi og hjelpeløshet brenner seg fast i han.

For familien hans kjemper en innbitt kamp mot staten etter at den svenske reindriftsloven ble endret i 1971. Den tok ikke hensyn til samisk kultur og tradisjoner. Staten ga mer rettigheter til majoriteten, og tok bort rettigheter fra samiske områder.

Reinsdyrene til familien Sunna ble tvangsflyttet fra beiteområdet de hadde hatt i generasjoner. De ble tvunget til å betale for å ha reinen sin på andres mark, og de måtte betale for å passe på andres rein. Da de, som mange andre i Sapmi, likevel drev reindrift på samisk måte, ble de oppfattet som vanskelig.

Nådestøtet for familien kom da de fikk beskjed om å slakte alle reinsdyrene i familien.

«Det kommer aldri til å skje. Skal det gjøres må de komme å gjøre det selv», protesterte pappa Sunna.

Anders forteller om pappa som til stadighet blir tatt med inn til avhør, uten at det noen gang fører med seg en dom. Som da han blir anklaget for å starte en skogbrann, selv om det er midt på vinteren.

Anders har tatt vare på alle papirer som omhandler familiens kamp mot staten. Til nå inneholder de mange permene over 1100 punkter. Foto: Eskil Wie Furunes / NRK

Reindrift er identiteten og kulturen til Anders. Men han føler han og familien blir forfulgt.

Gjennom årene bygger det seg opp et sinne han sliter å hanskes med. Han beskriver seg som et kjernekraftverk som holder på å få havari, som bare lader og lader til det smeller.

«Jeg kan ikke bære på dette i stillhet», innser han.

Som 15-åring ser Anders rundt seg, på vidda, skogen og reinsdyrene. Hvordan skal han nå ut med budskapet sitt her han står, alene i Sapmi?

Han lar seg tidlig fasinere av kunst. Han kjenner til Pablo Picasso, og har folk i familien som maler. Han ser hvor kraftfull og sterk denne uttrykksformen er.

Han resonnerer seg gjennom alternativene; starter han en krig vet staten hva de skal gjøre, da blir han fengslet. Politikk tar for lang tid, og tid er noe man aldri får tilbake. Med kunsten kan han operere i en gråsone, han kan gjøre nesten det han vil. Og han kan prate direkte til menneskers følelser, og så informere når folk våkner.

Så har han målet klart for seg: han skal bli en politisk aktivist; en graffitiartist.

Året er 2000, og myndighetene har nulltoleranse for graffiti. Han føler seg ekstra utsatt, fordi han tilhører en familie som allerede har hatt mye med den svenske staten å gjøre.

Han legger en slagplan for å infiltrere samfunnet, uten at noen oppdager det. Slik han mener staten har snikinnført nye lover, som rammer det samiske miljøet.

Atelieret er full av farger, stensilmaler, plakater og installasjoner. Under taket henger ryper med selvmordsbomber rundt halsen, og på veggen et geriljavåpen. Dette er ingredienser når han kjemper for rettferdighet. Foto: ESKIL WIE FURUNES / NRK

Trusler og pøbeltagging

Kontrasten er stor mellom den lille byen Jokkmokk i Nord-Sverige og vestlandsbyen Bergen. Omtrent samtidig som Anders Sunna planlegger å trenge seg inn i folks hverdag, blir en blond, lang skikkelse på 13 år truet inn i kunstformen. Han går under aliaset «Teg».

Framfor han står en av de beryktede tiendeklassingene med altfor store klær.

«Begynn med graffiti. Hvis ikke skal jeg gi deg juling hver eneste dag fram til du begynner».

Det er i overkant brutalt, tenker Teg. Men han våger ikke annet enn å gå hjem og begynne å øve. For han ser at tiendeklassingen mener alvor.

Sammen med kompisgjengen sparer de ukepengene sine for å få råd til spraybokser, og stjeler alle tusjer de kommer over. De første forsøkene er bare enkle tags og kruseduller. Teg beskriver det som pøbeltagging. Ikke særlig pent, men kult.

– Det handlet ikke om kunst da, det handlet om respekt og kredibilitet. Om følelsen av å sitte på bussen og se signaturene dine når du kjører forbi, og at andre i miljøet så signaturene dine, mimrer Teg.

Graffiti og gatekunst Ekspandér faktaboks Gatekunst – samlebetegnelse for kunst i offentlige rom. Kunstnerne kalles gjerne gatekunstnere, og bruker hjelpemidler Graffiti – samlebetegnelse for kunstverk som ikke bruker hjelpemidler, bare sprayboks. De lager hovedsaklig bokstaver, men kan også være symboler og karakterer som er laget på frihånd. Kunstnerne kalles gjerne maler eller writer Tags – en enkel signatur, gjerne med tusj Throw ups – signatur med tjukke bokstaver som er laget på kort tid Piece – større, finere bokstaver Mural – Fellesbetegnelse på et stort, tidkrevende verk av kvalitet. Kan være bokstaver, men da med bakgrunn og en større komposisjon Characters - figurer, ansikt og lignende Stensil – utskjærte sjablonger som sprayes

«Cancontrol» er et kjent begrep i graffitiverdenen. De erfarne kan se på en piece og lese bevegelsene i sprayboksen, lese linjene og tolke kunsten. Foto: Heidi Fjørtoft Klokk / NRK

Graffitien tar Teg bort fra en retning i livet han ikke er særlig stolt av. En retning som fort kunne endt i rus og kriminalitet.

For inntil han fikk innpass i graffitimiljøet, gjorde han som sine andre klassekompiser: han festet, hang i rusmiljø og gjorde småkriminelle handlinger.

Nå sitter graffitivennene hjemme og tegner skisser og planlegger neste stunt. De får et crew: en gjeng som holder sammen og passer på hverandre, og en innføring i hierarkiet, grunnleggende prinsipper og etiske retningslinjer.

Teg får beskjed om å ha respekt for dem som er eldre og flinkere, han skal ikke male forbudte vegger som kirker, og han skal ikke male over andres verk. Med mindre det er «tags» og «throw ups», da trumfer «piecer» det.

Ungdomstiden føles som et jag. Det er mye løping fra politiet. Ikke så mye fordi de ble tatt på fersken, men fordi saggebukser og ryggsekk er som magneter på politiblikket.

Navnet Teg fikk han første gang han ble med i et crew. Han har vært innom mange andre alias i tiden etter, men gikk tilbake til Teg i 2012. Nå har han bestemt seg for å også innføre navnet Son, for å vise at han er sønn av Norden. Foto: ESKIL WIE FURUNES / NRK

Graffitikrigen som ikke fantes

Før du leser videre, bør du kjenne til hvordan graffitikulturen startet i Skandinavia, og hvordan myndighetene mottok det. For det endret seg nesten brutalt fra 80-tallet til 90-tallet.

Graffitien kom til Norge på åttitallet etter inspirasjon fra hiphop-kulturen i Amerika. Ungdommer i hovedstaden samlet seg og startet graffitigrupper, der de i hovedsak malte piecer i hovedstaden. Aftenposten skrev om «ellevill fargeglede», og folk lot seg fascinere av kunstverkene.

På nittitallet ble de kreative ungdommene plutselig forandret til pøbler og voldsmenn.

Det som etter hvert blir et tøft klima skildres grundig i den 500 sider tjukke boken «Gategallerier» av kriminologprofessor Cecilie Høigård ved Universitetet i Oslo.

Oslo innfører nulltoleranse for graffiti, og starter jakten på ungdommene. Byrådet i Oslo brukte vel 1,5 millioner kroner på den første kampanjen mot graffitimalerne, der vold, generell hærverk og graffiti ble koblet sammen.

Selv om hiphop i utgangspunktet er bygget på et ideologisk grunnlag om å bekjempe vold.

Blant mange tiltak fikk 11.000 tilfeldige ungdommer tilsendt falske taggeregninger hjem til foreldrene sine. Det ble store oppslag i media om foreldre som var rystet og sinte på kampanjen, men byrådet tok ingen selvkritikk. De mente det var bedre med engasjement og sinne, enn at folk ikke brydde seg om ungdoms skriblerier og malerier.

Ifølge Høigård kom graffitikrigen før graffitiproblemet, det var ikke befolkningens bekymring som ledet til nulltoleranse for graffiti. Myndighetene skulle få folk til å forstå at graffiti var et problem.

De strenge reglene mot tagging og graffiti på 90- og 00-tallet tiltrakk seg utenlandske malere. De ville demonstrere mot reglene. De flinkeste norske malerne reiste til USA og København, for de følte kunsten deres ble satt mer pris på der. Foto: Heidi Fjørtoft Klokk / NRK

Sporveien brukte sterke kampanjer, intens jakt og utstrakt bruk av tvangsmidler mot ungdommene som forsøkte å male på tog og T-baner. Høigård hevder i boken at det var enklere for Sporveien å klage over graffiti enn å diskutere høye priser, forsinkelser og lignende.

Kriminaliseringen er et lærestykke i hvordan utstøting og kriminalitet kan skapes, skriver hun i boken, og viser det fram slik:

Oslos kriminalstatistikk på 1990-tallet Ekspandér faktaboks * Til sammen 40.000 graffitilovbrudd er anmeldt på 90-tallet. 96,2 prosent er henlagt.

* I 1990 var 1 av 100 anmeldte skadeverk graffiti. I 1999 var det to av tre. Dette betyr ikke at det er blitt mer graffiti, men at alt anmeldes.

* Maleren «Amel» anmeldes 24 ganger på samme natt, sted og klokkeslett i 1994.

* I 1990 utgjør graffitianmeldelser 0,02 prosent av totalen, i 1999 er andelen 7,31 prosent.

* 1136 forskjellige ungdommer er anmeldt for graffiti. Snittalderen ligger på 15-16 år. Kilde: Gategallerier (2002) - Cecilie Høigård

Oslo kommune brukte på denne tiden omtrent 40 millioner kroner årlig på å fjerne tagging og graffiti. I 2002, etter nesten to tiår med ulik grad av graffiti i bybildet tok Høigård til ordet for å gi taggerne lovlige steder å dekorere. Hun argumenterte med at det vil gi oss bedre graffiti og mindre av den enkle taggingen utført i all hast.

Som Høigård sier i et intervju med Aftenposten i 2002:

«Det går an å si «æsj» til noe uten at det må forbys».

Men er graffiti griseri eller gratis kunst? Og ville alt vært så mye bedre om byene åpnet opp for det?

– Det er frihet for meg når jeg kan male kreativt og fritt, sier Teg. Foto: Heidi Fjørtoft Klokk / NRK

Dans i tunnelen

En vårnatt sniker bergenseren seg ut i nattemørket. Kroppen pomper adrenalin. Han går omveien ned til togstasjonen, for å være sikker på at ingen ser han. Han har avtalt at alle i crewet skal gå hver sin rute.

Som små skygger balanserer de bortover togskinnene, mens månelyset treffer ryggsekken. Der inne har de spraybokser, maske og skissene de har jobbet med i en uke.

Lydløst danser tenåringsguttene i åpningen av togtunnelen. Hele kroppen, alle sansene er i full bevegelse. Blir de sett? Kommer det noen nå? Fargene kastes på den grå veggen.

Teg føler på 200 prosent pur glede.

Foto: Heidi Fjørtoft Klokk / NRK

Idet boksene er tomme utveksler crewet blikk, pakker sammen sekkene og heiser opp saggebuksene. Bergen har fått et nytt kunstverk.

Men de er ikke trygge ennå. Det er om å gjøre komme seg fort bort, hjem, inn på husets tomt. Om å ikke bli sett av politiet. Gresset er fuktig og sola er på vei opp. Teg trykker dørhåndtaket forsiktig ned.

«Klarte det. Klarte det i dag også».

Han kjenner den magiske følelsen han får av å male. Følelsen av frihet. Følelsen av å spre fargeglede til helt vanlige mennesker, som nå ligger intetanende og sover, men som snart skal våkne opp til ny kunst i bybildet.

Det gjør han takknemlig over å ha fått en introduksjon til graffiti, om enn på en litt upedagogisk måte.

Men det er mye som skal endres. For ennå er han en ung pøbel med konstant for dårlig tid til å lage noe skikkelig bra. Og han begynner å bli lei av å løpe fra politiet.

«Hvorfor blir vi sett på som kriminelle? Hvorfor skal kommunale undergrunner og kjedelige vegger være gråmalt?», undrer Teg.

Folk flest liker å pynte hjemmene sine med kunstverk. Hvorfor skal kunsten plutselig få en annen betydning utendørs, undrer Teg. Foto: Heidi Fjørtoft Klokk / NRK

Går «undercover»

Der det for bergensungdommen handler om iveren etter å fargelegge og markere, har Anders Sunna i Sapmi et mål om å påvirke. Han er i gang med å legge en slagplan, og skjønner at han må inn på galleriene for å bli sett.

I starten arrangerer han selv utstillinger. Så begynner han på Kungliga konsthögskolan i Stockholm for å lære mer. Og han bruker kunstverkene han lager som betaling for mat. Pene kunstverk, uten mening.

For Anders frykter han blir stoppet om han starter rett på politisk kunst. Særlig fordi han er samisk, en minoritet i samfunnet.

Etter at Sverige innførte ny reindriftslov i 1971 ble samene i Sverige dårligere beskyttet mot maktmisbruk, mener Anders Sunna. I både huset og atelieret vises spor at protest og sinne. Foto: ESKIL WIE FURUNES / NRK

Men inni han er det som en kald krig. Etter å ha stablet seg opp et navn, begynner han sakte, men sikkert å smyge inn politiske poeng. Som da han malte en rein som kjemper mot skogsmaskiner, i et stort og fint landskapsbilde.

Til slutt er han helt politisk uten at noen merker det. Staten blir som den kokte frosken. Små og gradvise forandringer gjør frosken uoppmerksom på faren. Akkurat slik planen hans er. Akkurat slik staten sniker inn lover som påvirker samene negativt.

Han legger den meningsløse kunsten på hylla, og gjør seg klar til å slå fra seg. For han skal gjøre dette for seg selv, og ikke for andre. Ikke for penger, ikke for berømmelse. Men fordi dette er det han tror på, han nekter å holde stilt.

Anders eksperimenterer, prøver seg fram med spraybokser, motiv, ord og stensiler. Tar det han hevder er sin plass i det offentlige rom. For mennesker har alltid laget avtrykk i miljøene, mener han. Han sammenligner graffiti med grottemaling og helleristninger, og tror det ligger i menneskets natur å holde på med bilder.

Sønnen Jon Isak Sunna (nå 9 år) var Anders' inspirasjon da han fikk ideen til stensilen samegutten. Jon Isak synes det er kult at han er blitt et symbol, men er litt snurt fordi han ikke tjener penger på det. Foto: Eskil Wie Furunes / NRK

Samtidig begynner de krigerske stensiltegningene av den lille samegutten å dukke opp. I Stockholm, Kiruna, Alta og Oslo. Med kjettinger og bomber, som illustrerer at om du holder inne med noe, eksploderer du til slutt.

Og klistermerker, installasjoner og store kunstverk med tydelige budskap om å stoppe diskrimineringen av samene.

Anders er fri og gjør det han brenner for. Snart skal også andre få øynene opp for kampen han kjemper. Men det er ikke i Sverige han møter honnør.

Utnyttet av «piffen»

I Bergen endrer kommunen gradvis retning, i takt med at graffitimiljøet vokser. Fra å ha nulltoleranse for graffiti i bybildet, til å innse at å spille på lag med de unge kunstnerne kanskje ikke er en så dum idé.

Fritidsklubbene tar malerne under vingene og bort fra gatene. De kjøper inn spraybokser og lerret, arrangerer graffitikurs og setter opp lovlige graffitivegger i hver bydel.

Plutselig har Teg ressurser rundt seg til å leke og eksperimentere lovlig. Han merker at han har talent, og lærer at hvis han gir seg selv tid til å male skikkelig, så blir resultatet mye bedre.

– Det var her jeg utviklet min abstrakte stil. Bergen skulle hatt gullstatue for ungdomsarbeidet de har gjort.

Teg erfarte at kvalitet er bedre enn kvantitet, og at tidsbruken på en piece avgjør hvor bra resultatet blir. I studioet sitt planlegger han neste kunstverk. Foto: Heidi Fjørtoft Klokk / NRK

Som 20-åring jobber Teg i en ungdomsorganisasjon for vanskeligstilte ungdom, og etablerer en fadderordning for yngre utgaver av seg selv. Sammen med andre graffitimalere tar de med ungdommene ut og maler, og skaper et sunt miljø rundt graffitien.

Han er også en av malerne politikerne lytter til, når Bergen utvikler en helt unik graffitiplan ingen i Norden har gjort før de. En plan som gir rom for farger i bybildet:

Bergens plan for graffiti og gatekunst Ekspandér faktaboks Bergen kommune laget i 2015 sin handlingsplan for grafitti og gatekunst i byen. Hovedmål: Bergen skal være et toneangivende senter for graffiti som uttrykksform, både i norsk og i nordisk sammenheng.

Premissene for arbeidet med graffiti og gatekunst skal styres av uttrykkenes visuelle og uttrykksmessige egenart.

Fokuset ligger på styrking av vilkårene for graffiti og gatekunst som moderne, urbane uttrykk, og argumenter for at disse uttrykkene er viktige identitetsbyggere og sentrale bidrag til utformingen av urbane byrom. Planen har tre strategier: Økt synliggjøring av graffiti og gatekunst som estetiske uttrykk, både på profesjonelt - og amatørnivå

Kompetanseheving, økt internasjonalt samarbeid og styrking av lokale nettverk innen graffiti og gatekunst

Ivareta estetiske hensyn i arbeid med å fjerne uønsket graffiti, og tilrettelegge for god dialog mellom kommune og graffitimiljø Kilde: Graffiti og gatekunst i Bergen 2011-2015

Plutselig sirkler pengesterke kulturpersonligheter rundt gatemalernes kunstverk. De unge kunstnerne får innpass på galleri. Halvparten av dem som møter opp er fine fruer med tjukke lommebøker, den andre er 20-åringer med altfor store klær og solbriller. De vet ikke om de skal bli eller gå.

Men galleriscenen gir også en bismak. Etter en stund får Teg en uggen følelse av å bli utnyttet. Han føler seg underbetalt. Han får inntrykk av at de nye aktørene på markedet bare vil tjene penger. Og at han ved å havne på et galleri mister friheten, kreativiteten og spenningen.

Graffitimiljøet skiller mellom lovlige, semi-lovlige og ulovlige vegger. Dette har ikke med juss å gjøre, men indre justis. De semi-lovlige veggene er gjerne vegger der andre har malt før deg, eller underganger, tunneler og lignende. Ulovlige vegger er kirker, biler, slott og lignende. Bryter du kodeksen, kan du bli utstøtt fra miljøet. Foto: Heidi Fjørtoft Klokk / NRK

Teg er så lei av å holde seg i tøylene at han velger å si opp jobben sin. Han vil satse som graffitiartist på fulltid. Men med et viktig mål: frihet til å håndplukke kundene sine, og til å bestemme selv hvilken vegg han skal male på. Som en vektskål – litt lovlig, litt semi-lovlig.

For oppi alt savner han kanskje mest av alt gleden han fikk av å overraske og av å spre farger i hverdagen til helt vanlige mennesker. Det andre kanskje vil beskrive som ulovlig graffiti, kaller han gratis kunst og veldedighet. For han kunne jo tatt betalt for å male den veggen.

Han bestemmer seg for å bli graffitiens Robin Hood. Ta penger for kunsten fra de rike, og gi kunst gratis til de fattige.

Her gjør han også et annet bevisst valg: han vil ikke bruke navnet sitt lengre. Han er Teg Son, en sterk sosialist og feminist. Han vil ikke blande inn politikk i graffitien, men hvor han maler sier noe om hvor verdiene hans ligger.

Som Strax-huset for heroinmisbrukere i Bergen og bolyst-prosjektene i Ytre Arna og Tøyen.

Teg holdt seg helt unna gallerier i 2017. I januar åpnet han en alternativ galleriutstilling sammen med andre kunstnere og graffitimalere. De inviterte gjester som intetanende ble oppfordret til å rive ned hele utstillingen og stjele med seg det de ville ha. – Vi ville gi kunst til dem som satte pris på det, sier Teg. Foto: ESKIL WIE FURUNES / NRK

Mal byen min!

De siste årene har stadig flere byer valgt å gå i sporene til «graffitibyen» Bergen, og åpne opp for gatekunst i bybildet.

I Vardø får en gjeng kunstnere boltre seg på gamle hus og bygninger for å gi liv til de forlatte husene. I Lillehammer får graffitikunstnerne slippe seg løs på underganger og vegger. Jernbanestasjonene i Trondheim og Oslo pyntes med gatekunst. I Lofoten er mange forlatte hus blitt lerret for malerne.

I Bergen har politikerne flere ganger gått til kamp for gatekunsten.

Anders Sunna får en rekke tilbud om å male på offentlige bygg i Norge. Han er blitt en viktig stemme for samiske rettigheter, og er kjent for å bruke sterke virkemidler for å skape debatt om samisk kultur, undertrykkingen av samer og naturvern.

– På mange måter er samfunnet blitt mer mottakelig for gatekunst. Det er kult, men det er viktig at det ikke styres, at vi får bestemme selv hva vi lager, mener Anders.

Senest i påsken skapte gatekunstneren AFK store overskrifter med et maleri av en naken Sylvi Listhaug på en husvegg i Bergen. Kunstverket ble sprayet over av ukjente etter få dager, men i utgangspunktet var ikke huseieren sikker på om han ville fjerne det.

Og dette er typisk: huseiere lar kunstverket stå så lenge det er gjort skikkelig. Mediene skriver ikke lengre om tagging og hærverk, men om gatekunst. Og loven som forbyr graffiti er på mange måter sovende, for politiet er avhengig av at noen klager og anmelder.

Vips, så har Oslo fått et nytt kunstverk. Teg tar betalt for kunst han gjør for kunder i Norge, slik at han kan reise til utlandet. Han har malt på flere skoler og steder som ikke har råd til husmaling i Mellom-Amerika og Cuba. – Jeg møter så mye takknemlighet fra lokalbefolkningen, sier han. Du trenger javascript for å se video. Vips, så har Oslo fått et nytt kunstverk. Teg tar betalt for kunst han gjør for kunder i Norge, slik at han kan reise til utlandet. Han har malt på flere skoler og steder som ikke har råd til husmaling i Mellom-Amerika og Cuba. – Jeg møter så mye takknemlighet fra lokalbefolkningen, sier han.

Etter over 20 år i bybildet, kan det synes som om også politikerne forstår at det finnes flere aspekter enn «tags» og «throw ups», rene signaturer.

Våren 2016 vedtok også byrådet i Oslo en handlingsplan der de ønsket gatekunst velkommen. Samtidig åpnet Sporveien den oppgraderte Østensjøbanen der gatekunst pryder fem stasjoner. Her har de merket en markant nedgang i ulovlig tagging, og spart flere hundre tusen kroner siden 2016.

Likevel, de praktiserer fortsatt nulltoleranse mot tagging, og kommunen bruker fortsatt titalls millioner kroner på å fjerne uønsket graffiti fra kommunens eiendom.

Anders er opptatt av å dokumentere kunsten sin i sosiale medier, slik at det når ut til enda flere. Han skulle gjerne hatt et graffitimiljø i nærheten. – Jeg tenker ofte "faen at jeg er alene". Jeg har ingen som følger med på om det kommer noen, sier han. Foto: Eskil Wie Furunes / NRK

Graffiti med agenda

Anders Sunna og Teg har kjempet den samme kampen. Kampen om å få spre graffiti til folket. Gjennom graffitimiljøet kjenner de til hverandre, men de har helt ulik historie og bakgrunn. De er to av mange graffitimalere som har nektet å bukke under for den strenge graffitipolitikken, og som likevel har valgt å bruke gaten som et åpent galleri.

Som nå får betalt for å gjøre det de tidligere kunne fått bøter for.

Anders og Teg er enige om at det har blitt mer akseptert med graffiti de siste årene.

– For ti år siden kunne jeg ikke tenkt meg å bruke ordet graffiti i CV-en min, men det har jeg nå. Det er definitivt mer stuerent, sier Teg.

Han klatrer opp i stigen og setter siste hånd på piecen i bakgården til Galleri 69 på Grünerløkka. Midt på lyse dagen.

Teg mener det ikke handler om at graffiti må være lovlig eller ulovlig. Det viktigste er at det gjøres med en agenda, for det er det graffiti handler om. Enten som egengevinst, politisk eller kreativt.

Anders beskriver tegneseriebomben som ufarlig så lenge du ikke tar ut splinten, men er den dratt ut så er det ingen vei å snu. Den overførte betydningen er at lader du på noe om hva du tenker, så blir det som en eksplosjon. Foto: ESKIL WIE FURUNES / NRK

I Jokkmokk står Anders og ser ut over det islagte vannet, med stensilen og sprayboksen i hånden. Han tok til kunsten for å fortelle om hva som skjer i det samiske samfunnet. Han innser at han aldri kommer til å slutte. For hver dag ser og opplever han urettferdighet mot både samer og sin egen familie.

Familiens rein lever ennå. Staten har ennå ikke slaktet de. Men historien fortsetter.

– I dag, i 2018, vil staten flytte reinene våre bort fra der de ble tvangsflyttet til. Vi får ikke være noen sted, sier han stille.

Så setter han opp stensilen, sprayer og gir den lille landsbyen helt fersk gatekunst:

«FIGHT».

NRK kan og vil ikke oppfordre til ulovlig graffiti. Derfor blir snøen kulisse når Anders viser fram stensilene. På få sekunder setter han avtrykk med mening. Foto: Eskil Wie Furunes / NRK