Etterlyst: En kunnskapsbasert ruspolitikk

Thomas Clausen

Helge Waal Professor emeritus

8. april 2015

God kunnskap om konsekvenser av full legalisering av cannabis er fortsatt en mangelvare, skriver kronikkforfatterne. JASON REDMOND/Reuters/NTB Scanpix

Løsningene i norsk ruspolitikk ligger ikke i å foreslå et knippe «nye» skadereduserende tiltak eller å liberalisere tilgangen på cannabis.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

mars luftet Audun Lysbakken SVs ideer for «en helt ny ruspolitikk» og 10. mars peker Willy Pedersen på internasjonale endringstendenser og trekker spesielt frem legalisering av cannabis; (begge i Aftenposten). Etter dette har Dagbladets kulturredaktør Geir Ramnefjell forlangt full «rehabilitering» av en «skandaløs» narkotikapolitikk.

Thomas Clausen privat

Temaet er «hot» og nylig kommer kravet igjen om legalisering av cannabis fra Aftenposten-kommentator Inger Anne Olsen, mens politisk redaktør i samme avis, Trine Eilertsen, ønsker en offentlig debatt.

Helge Waal Privat

Etter mange år med forskning og behandling på rusfeltet er vi glade for at ruspolitikk løftes frem som viktig, men skremt av at fakta og forskning får liten og lettvinte påstander stor plass.Først:

Norsk ruspolitikk ble ikke grunnlagt da USA lanserte «The war on drugs».

Politikken er utformet på bakgrunn av generasjoners erfaring med alkohol og utviklet som et kompromiss mellom befolkningens rusønsker og vaner og samfunnets beskyttelsesbehov.

Straffeloven ble først et vesentlig virkemiddel på 1960-tallet på bakgrunn av internasjonal problemøkning, men fortsatt i hovedsak tilpasset en norsk virkelighet. Straffeøkninger på 1970— og 1980-tallet var imidlertid et fremmedelement i norsk strafferettspleie og et tegn på stor amerikansk innflytelse.

Norsk rusmiddelpolitikk er ikke mislykket

Videre: Norsk rusmiddelpolitikk er ikke mislykket. Alkoholforbruket i befolkningen er mindre i Norge enn i de aller fleste land. Europeiske skoleundersøkelser viser at norsk ungdom bruker mindre rusmidler enn de fleste andre gjør. Rusmiddelbruken i trafikken er lav, rusvanskene i arbeidslivet små i de fleste yrker, og rusrelaterte helsevansker er på et moderat nivå.

Både forbruk og skadeomfang fra rusmidler er med andre ord moderat i Norge.

Det er riktig at antallet overdosedødsfall er relativt høyt, men ikke at vi skiller oss vesentlig fra andre land i Nord-Europa. Internasjonal statistikk på området er sterkt preget av flere typer svakheter. Antallet overdosedødsfall i Norge i 2013 var 234 og av disse ble under én tredjedel primært tilskrevet heroinbruk.

«Heroindødsfallene» er i virkeligheten drastisk redusert de siste årene.

Tre kjerner: Tigjengelighet, forebygging, behandling

Ruspolitikk har tre viktige «kjerner»: Regulering av tilgjengelighet, forebyggende tiltak og rusbehandling.

Et rusmiddelinntak som oppleves positivt, kan føre med seg negative konsekvenser.

Rusmiddelbruk reguleres derfor på grunn av risiko for og forekomst av skade og helseplager ikke bare for individet, men også for tredjepart. Dessuten: Ved lettere tilgjengelighet (for eksempel lavere pris eller flere utsalgssteder) øker forbruket av rusmiddelet i befolkningen. En rekke negative utfall er knyttet til akutt eller kronisk stort forbruk og dette øker dersom totalforbruket av rusmiddelet øker.

Forbud gjør at bruk reduseres, men har bivirkninger

Blant de viktigste forebyggingstiltak er derfor regulering av relativ tilgjengelighet. Legale rusmidler reguleres gjennom pris (skatter og avgifter), åpningstidsbestemmelser og reklamerestriksjoner. Ved slike restriktive virkemidler vil forbruket, og dermed skadevirkningene, reduseres.

De illegale rusmidlene reguleres primært gjennom forbud. Forskningsstatus er at bruken av rusmidlene da reduseres. Men denne effekten må balanseres mot utviklingen av illegal omsetning.

Ruspolitikkens mål er derfor å finne en balanse som gir en, for befolkningen, akseptabel regulering av tilgjengelighet hvor «bivirkningene» fra reguleringen er minst mulig. Denne balansen kan være vanskelig å finne og ulik for ulike rusmiddel, slik Willy Pedersen beskriver.

Forventningene til behandling må samsvare med effekten

Rusbehandling reduserer helseplager, skader og risiko, særlig under behandling, men også i varierende tid etter. Tilgjengelighet av rusbehandling bør derfor være en hovedkjerne i enhver rusmiddelpolitikk, men forventningene til behandling må samsvare med hva vi vet om effekter.

Behandling med heroin foreslås ikke sjelden til en «liten kjerne av behandlingsresistente» personer.

Den maksimale årlige overdosedødeligheten i slike utvalg er 2–4 prosent pr. år. Ved å ha 100 personer i behandling ett år vil vi altså realistisk kunne redusere den årlige overdosedødeligheten med to personer - og bare så lenge de fortsetter å komme syv dager i uken to-tre ganger om dagen til et heroinutdelingssenter.

Vi tror ikke dette ville være et tiltak som i nevneverdig grad kunne påvirke norsk overdosestatistikk.

Røyking av heroin bedre enn injeksjoner

En annen skadereduserende strategi er å fremme røyking eller sniffing fremfor injeksjoner, fordi dette har mindre farlige konsekvenser. Forslaget om å tillate røyking av heroin i såkalte sprøyterom er derfor en god idé.

Et annet forslag er å intensivere forebyggingstiltak i sårbare periode etter løslatelse eller etter behandling i institusjon. Men mer enn å satse på enkelttiltak eller enkle løsninger, bør det utvikles samlede strategier hvor mange typer tiltak inngår og koordineres.

Hva løsningen ikke er

Løsningene i norsk ruspolitikk ligger ikke slik vi ser det så mye i å foreslå et knippe «nye» skadereduserende tiltak eller å liberalisere tilgangen på cannabis. Vi vet i dag at vi kan og bør redusere strafferammene og minske bruken av kriminalisering.

Men det sentrale spørsmålet er hvordan en skal utvikle alternative reguleringer og beholde god nok tilgangsreduksjon.

Rusmidlene er ikke alminnelige handelsvarer - og må reguleres tilsvarende. Det er ikke for ingenting at legale og de mest brukte rusmidler ofte skaper størst problemer i samfunnet.

Det er dessuten ikke slik at legalisering fjerner rusrelatert kriminalitet som smugling og illegal omsetning. De store utfordringene i ruspolitikken er å utvikle egnede og tilpassede reguleringsmetoder og tilby tilstrekkelig tilgang på adekvat, langvarig og kunnskapsbasert behandling. I tillegg gjelder det å få eksisterende behandlingstilbud til å virke sammenhengende og i ett system og ikke som isolerte tiltak.

For å kunne fatte gode beslutninger nå og i fremtiden om hva som er de gode valgene i rusfeltet, er vi fortsatt avhengig av en styrket kunnskapsbase og mer forskning for å identifisere de gode tiltakene for ruspolitikken.

God kunnskap om konsekvenser av full legalisering av cannabis er fortsatt en mangelvare.

Før vi kjenner effektene i kort og langt perspektiv (positive og negative) av de pågående samfunnseksperimentene med legalisering av cannabis, vil en fortsatt trend mot lavere grad av kriminalisering ved bruk og besittelse av cannabis være en rimelig vei å gå.

Følg Aftenposten meninger på Facebook og Twitter