Hva er sammenhengen mellom anoreksi og krig? Ingenting vil de fleste tenke, og med god grunn. De er i utgangspunktet veldig forskjellige fenomener med lite til felles. Men i dag skal jeg begi meg ut på en av mine mest ambisiøse artikler på bloggen min noensinne, hvor jeg forklarer blant annet sammenhengen mellom disse og andre svært forskjellige fenomener.





Spiseforstyrrelser

La oss først begynne med anoreksi. Dette er en spiseforstyrrelse som har en nokså dyster statistikk. Mange dør, og psykiatrien erkjenner at ordinær samtaleterapi og medisiner har omtrent samme virkning som å ikke gjøre noe i det hele tatt: kun noe slikt som 20-30% av de som går til samtaleterapi får midlertidig kontroll over sykdommen, men de fleste får tilbakefall innen få år.

Som kontrast til dette har vi en revolusjonerende svenskutviklet terapi som, etter min mening er en heftig kandidat til en fremtidig Nobelpris i medisin/fysiologi. (Dessverre er metoden utviklet ved det Karolinska Institut, som årlig deler ut Nobelprisen i medisin/fysiologi. Derfor er det tvilsomt at disse forskerne får denne Nobelprisen på veldig lenge.) Dens viktigste premiss er at årsaken til anoreksi er den stikk motsatte av det psykiatrien antar: spiseforstyrrelser forårsaker psykiatriske symptomer, ikke omvendt.

Spiseforstyrrelser har primært fysiologiske årsaker, dvs. et ødelagt spisemønster og overdreven trening. Ved å korrigere spisemønsteret forsvinner de psykiatriske symptomene. Derfor har forskerne utviklet en spesiell type vekt som hjelper pasientene å gjenopprette et normalt spisemønster. Den fungerer veldig enkelt: På en skjerm kan man se en graf med tid langs den ene aksen og vekt på den andre. Man setter maten man skal ha til et måltid på vekten og spiser fra vekten. Når man tar en matbit bort fra vekten endrer grafen seg. Målet er å få grafen til å følge en strek på skjermen. Streken forteller pasienten hvilken spisehastighet som er den korrekte. Bulimikere spiser typisk for fort og må senke tempoet sitt, mens anorektikere spiser typisk for sent og må øke tempoet. Dette apparatet, som kalles et Mandometer, hjelper en å spise rett mengde i rett tempo.

Premiss nummer to i denne terapiformen er også viktig og er meget vidtrekkende: samtaleterapi er skadelig. Derfor er en viktig del av terapien å ikke snakke om psykiske problemer, grave i fortiden etter årsaker osv. Dette fører bare at fokuset skifter over på at man er psykisk syk og sedimenterer sykdommen. Med andre ord, alle pasientene behandles for et fysiologisk problem, ikke et psykisk.

Resultatet er slående: utrolige 70% blir kurert med denne metoden, og tilbakefallsprosenten er kun 15%! Kort sagt, metoden er svært effektiv og utgjør en revolusjon i behandling av anoreksi og bulimi.

Narkotika

Det er et paradoks at landene med de strengeste narkotikalovene ofte har de største narkotikaproblemene. Tradisjonell behandling av narkomani er kriminalisering og sykeliggjøring. Men i Danmark har man i flere år kjørt et prøveprosjekt som går ut på noe så enkelt som å gi ut gratis heroin til heroinmisbrukere. De blir også tilbudt egen leilighet og får en månedlig trygd som sikrer dem stabile økonomiske rammer til mat og klær. Dette prosjektet har minst like gode resultater som metadonbehandling. Etter 5 år er rundt 20% rusfrie.

Enda mer interessant er det at Portugal har oppnådd bedre resultater enn Danmark, simpelthen ved å avkriminalisere narkotika. For ti år siden gjorde Portugal narkotika fullstendig lovlig til privat konsum. Offentlig konsum er fremdeles forbudt, men er kun en sivil overtredelse (som en parkeringsbot), ikke en kriminell overtredelse.

Resultatet av denne avkriminaliseringen har vært at narkomane har fått det veldig, veldig mye bedre. Narkotikaforbruket har holdt seg stabilt eller falt, men overdosedødsfall har stupt, HIV-smitte blant narkomane har stupt, vinningskriminalitet har stupt og plutselig begynner narkomane å oppføre seg som folk: De holder på jobber, de eier egne hus, de har stabile rammer.

Og enda mer gledelig: Forbruket av narkotika blant de mellom 15 og 19 år har blitt halvert. Det som er lovlig er ikke like kult som forbuden frukt.

Homofili og prostitusjon

For 50-100 år siden var homofili forbudt i de fleste vestlige land, og har vært generelt tabubelagt og uglesett. I Norge var for eksempel homofili kriminalisert frem til 1972 og frem til på 60-tallet ble homofili betraktet som en psykisk lidelse som kunne kureres. I denne perioden var depresjoner, selvmord og andre afterds- og psykiske problemer blant homofile langt mer vanlig enn i befolkningen for øvrig. For eksempel førte en selv-destruktiv seksuell atferd med hyppige partnere til at HIV-smitten (og andre kjønnssykdommer) nærmest eksploderte blant homofile på 70-80-tallet. Etter at homofili ble legalisert og stigmatiseringen forsvant har dog homofile normalisert seg på de fleste av disse områdene og ligger i dag temmelig tett opp til den heterofile befolkningen på psykisk helse og atferd.

Ole Martin Moen tar opp dette poenget i en aldeles glimrende artikkel om prostitusjon hvor han spør om prostitusjon er skadelig. Der argumenterer han med at prostituerte i dag lider av de samme problemene som homofile gjorde i sin “mørketid” (depresjoner, narkotikabruk, selvmord osv. ), men at det ikke er noen grunn til å tro at dette i hovedsak skyldes noe annet enn stigmatisering, kriminalisering, sykeliggjøring og stakkarsliggjøring.

Bjugn-saken

I 1992 startet det som skulle blir Norgeshistoriens største overgrepssak. Opp mot 30 voksne ble mistenkt for overgrep mot barn mot hele 36 barn i barnehagealder. Etter en lang rettsprosess ble alle de mistenkte sjekket ut av saken, unntatt en barnehageassistent som til slutt ble frikjent og ble tilkjent erstatning. Det skjedde høyst sannsynlig ikke noen overgrep i Bjugn. Likevel sliter mange av barna som i dag er voksne med depresjoner, angst og psykiske problemer, som om de hadde vært utsatt for overgrep. Dette ble forårsaket av selve saken og etterforskningen.

Stockholmsyndromet

Stockholmsyndromet er navnet som er gitt på fenomenet hvor ofre etter gjentatte og kroniske overgrep utvikler sympati for sine overgripere. Fenomenet fikk sitt navn etter et bankran i Stockholm i 1973 hvor bankraneren holdt gisler i seks dager. Når politiet endelig stormet banken motsatte flere av gislene seg arrestasjonen av bankraneren og nektet å vitne mot raneren i rettssaken etterpå.

Placebo-effekten

Alle har hørt om Placebo-effekten, men de færreste tenker over hvor kraftig effekten er og hva slags implikasjoner den har. Tenk litt over det: Placebo-effekten er så sterk at ingen forskere i dag tar et medisinsk resultat alvorlig før det har blitt dobbeltblindtestet og funnet mer effektivt enn Placebo-effekten. De fleste ser på Placebo-effekten som en feilkilde, noe som må korrigeres for, men det er langt mer korrekt å se på den som et potensielt legemiddel. Hvilket legemiddel er det som er så kraftig og så effektivt at det potensielt kan påvirke alle sykdommer?

Tenk også over hva Placebo-effekten er: våre overbevisninger har ekstremt stor påvirkning på livene våre. Så stor påvirkning at det faktisk kan påvirke helsen vår positivt og negativt. Ja, for det finnes nemlig noe som heter Nocebo-effekten også, som er den negative varianten av Placebo-effekten. Og bare for å illustrere hvor sterk denne er: på 50-60-tallet drev amerikanske forskere mye med forskning på Placeboeffekten, og i temmelig ekstreme varianter. Blant annet fortalte forskere kreftpasienter at de ble gitt cellegift mot kreft, mens de i realiteten kun fikk saltvanninnsprøytninger. De ble fortalt at de ville miste alt håret på kroppen, og mange av de som fikk saltvannsoppløsning mistet alt håret, inkludert øyebrynene! Jeg gjentar: dersom man er fullstendig overbevist om at man skal miste håret, er det gode sjanser for at man gjør det!

Jo mer overbevisende og omfattende inngrepet er, jo større og mer målbar er Placeboeffekten. En stor fargerik pille har bedre effekt enn en liten hvit pille. En injeksjon har bedre effekt enn piller, og en operasjon har større effekt enn injeksjoner. For eksempel fant forskere ut at Placebo-operasjon på hjertepasienter hadde samme helseforbedrende effekt som det å få et helt nytt hjerte, med datidens teknikker.

Lightning-prosessen

Tenk om det hadde gått an å bruke Placebo-effekten som behandlingsform? Da kunne man oppnådd enorme helsegevinster uten medisiner, simpelthen med sinnets kraft! Faktisk er det noen som har tenkt denne tanken før. En av disse er Phil Parker som har utviklet en teknikk som han kaller Lightning-prosessen.

Jeg har selv vært på kurs hos han i et forsøk på å bli frisk av min kroniske sykdom (ME). Jeg var blant de friskeste på kurset, og jeg ble noe bedre, men endringene jeg så i de andre som var på kurset var bare helt utrolig. Her var det mennesker som hadde problemer med å gå 100 meter, folk som var sensitiv til mat, lys og lyd, og som led av energimangel. (Jeg var på et eget ME-kurs, de hadde også kurs for depresjoner, angst o.l. ME er ingen psykisk lidelse, men straks man har fått ME spiller psyken en svært stor rolle.) Det var bare helt utrolig å se endringen på disse menneskene i løpet av bare to dager. Dette ga meg stor respekt for sinnets makt over kroppen vår. Vi har forbløffende stor makt over vår egen helse. På godt og vondt, for på akkurat samme måte som at Placebo-effekten kan brukes som behandlingsform kan Nocebo-effekten brukes til å skape sykdom.

Virkelighetsterapi og valgteori

En annen som har oppdaget sinnets makt er Dr William Glasser som har utviklet det han kaller Reality Therapy og Choice Theory, eller på norsk virkelighetsterapi og valgteori. Glassers teorier har opphav i eksperimenter hans læremester utførte på 60-tallet. Han arbeidet ut fra antakelsen om at moderne psykiatri ikke bare er ineffektivt, men direkte skadelig og sykdomsskapende. Han fikk derfor satt i gang et eksperiment med en mentalinstitusjon med de aller sykeste mentalpasientene institusjoner har å by på: angst, depresjoner, psykoser, schizofreni og tvangsnevroser. Han arbeidet ut fra antakelsen om at dette var mestringsmetoder for å håndtere stress og smerte i livene sine. Sagt litt banalt: noen drikker når de blir overveldet av negative følelser, mens andre vikler seg inn i behagelige fantasier – psykoser – for å glemme ubehagelighetene i livet sitt. Disse finner trygghet i sine mestringsmetoder, enten det nå er stemmer i hodet, hallusinasjoner eller annen form for galskap. Når omgivelsene reagerer med å betrakte dem som sykelige, stakkarslige, unormale og hjelpetrengende oppleves det som en bekreftelse, en trygghet. Søken etter oppmerksomhet, selv negativ oppmerksomhet, blir en erstatning for ekte sosiale og kjærlige relasjoner med andre mennesker.

Løsningen som ble utprøvd på dette mentalsykehuset gikk enkelt og greit ut på å behandle pasientene som om de var helt friske. Det vil si at medisiner i stor grad ble kuttet og hele staben, inkludert vaskepersonell, ble instruert om å behandle alle pasientene som om de var helt normale og ikke belønne “galskap” med negativ tilbakemelding. Hele staben ble i stedet instruert til å være vennlige og vise varme og omtanke.

Resultatet av dette eksperimentet var svært oppløftende. Mange av pasientene, inkludert folk med massive psykoser, ble helt friske og de fleste av disse fikk aldri tilbakefall.

William Glasser fortsatte dette lovende arbeidet og har utviklet et alternativ til tradisjonell psykiatri og samtaleterapi som har langt bedre resultater å vise til enn den ordinære psykiatrien. Jeg skal kjapt oppsummere hovedpunktene i hans valgteori:

# 1: vårt liv består av atferd, og det meste av vår atferd er valgt.

# 2: Vår totalatferd består av fire komponenter: tanker, handlinger, følelser og fysiologi

# 3: vi velger vår totalatferd, men har kun direkte kontroll over våre tanker og handlinger. Følelser og fysiologi kan vi kun kontrollere indirekte via våre tanker og handlinger.

# 5: den eneste personen i hele verden vi kan kontrollere er oss selv, og vi blir ulykkelig når vi forsøker å kontrollere andre mennesker.

# 6: sinnslidelse/ulykkelighet skyldes primært en dårlig/manglende relasjoner til andre mennesker.

Glassers virkelighetsterapi bygger direkte på valgteori og innebærer følgende hovedprinsipper:

– Fokuser på nåtiden og unngå å diskutere problemer i fortiden fordi psykiske lidelser primært skyldes utilfredsstillende relasjoner i nåtid.

– Unngå å snakke om symptomer og plager siden dette ofte er mestringsmetoder for å takle dårlige relasjoner og at man er ulykkelig.

– Fokuser på hva man har direkte kontroll over – tanker og handlinger. Bruk mindre tid på det man ikke kan kontrollere direkte, altså å forandre følelser og fysiologi. Følelser og fysiologi kan endres, men bare indirekte via handlinger og tanker.

– Unngå kritikk, beskyldninger og klager og hjelp klienten å gjøre det samme. På denne måten lærer man å unngå forsøk på å kontrollere andre mennesker, hvilket er skadelig for relasjoner.

Trådnøsting

Det er på tide å nøste opp noen av de løse ledetrådene jeg har lagt ut. Jeg har helt bevisst unnlatt å gjøre noen analyser av dem så langt, men kun satt sammen en rekke fenomener og metoder som i utgangspunktet er helt uavhengige av hverandre og overlatt til leseren å ane konturene av en sammenheng mellom disse ledetrådene.

La meg først begynne med en fellesnevner som går igjen: en rekke gruppe mennesker (anorektikere, homofile, narkomane, sinnssyke) utviser eller har utvist en sykelig atferd når de blir stigmatisert, sykeliggjort, kriminalisert eller generelt behandlet med forakt og respektløshet. I visse ekstreme tilfeller kan vi spore sykeligheten direkte tilbake måten de har blitt behandlet på. I Bjugn-saken var det høyst sannsynlig ingen seksuelle overgrep, men likevel fikk mange av barna psykiske senskader og ekle, implanterte minner for livet om ting som ikke hadde skjedd. Stockholmssyndromet er en annen form for sykelighet: det er sykt å sympatisere med ens overgriper, men vi ser dette stadig vekk, både hos barn og voksne som har blitt utsatt for voldelige foreldre og ektefeller.

Når den dårlige behandlingen av disse gruppene opphører og de tvert i mot behandles bra forsvinner i stor grad også de sykelige symptomene. Den observante leser vil også ha registrert at Placebo/Nocebo-effekten passer inn i dette mønsteret. Et Placebo/Nocebo er jo ikke noe annet enn at pasienten er overbevist om at han behandles bra/dårlig.

Faktisk er Bjugn-saken mer eller mindre et perfekt eksempel på Nocebo-effekten. Politiavhøret med svært ledende spørsmål og medieoppstyret var av en så overveldende karakter for de små barna i Bjugn-saken at flere av dem reagerte med å bli overbevist om at de var blitt utsatt for et overgrep, og utviklet dermed de samme symptomene som faktiske overgrepsofre, inkluderte distinkte minner av overgrepet. Og hvis du ikke tror noe på at minner kan implanteres gjennom suggesjon bør du kikke på følgende imponerende opptreden av Derren Brown:

[youtube]http://www.youtube.com/watch?v=jTwCMX5sUQU[/youtube]

Også anoreksi er relatert til Nocebo-effekten. Anoreksi gjør at man blir overbevist om at man er overvektig selv når man ikke er det. Denne overbevisningen oppstår fordi man utsetter kroppen for et meget krevende trenings- og spisemønster. Denne atferden kan lett bli totalitær i karakter, det vil si altomfattende, og da vil den påvirke ens overbevisninger. I dette tilfellet er atferden med på å styrke ens grunnoverbevisning om at man er overvektig. Det er jo tross alt derfor de fleste begynner å slanke seg og trene, fordi de er overvektige og ikke fornøyde med kroppen sin. I tillegg styrkes ens kroppsfiksering. Slanke- og treningsatferden forsterker altså verdien om at det er bra å være tynn. Dette fungerer helt fint helt til man begynner å bli undervektig hvor da ernæringsmangel manifesterer seg i psykiatriske symptomer som tvangsnevroser, vrangforestillinger og til og med paranoia. Disse symptomene styrkes ytterligere når omgivelsene begynner å omtale vedkommende som syk i hodet og får råd om å gå til psykiater. Dette tolkes da gjerne som misunnelse og er generelt med på å styrke opp om overbevisningen om at det man gjør er fundamentalt gjør er rett.

På mange måter kan anoreksi betraktes som et eksempel på Stockholmssyndromet, der hvor offer og overgriper er en og samme person. Slanke- og treningsmønsteret er så omfattende at det innarbeider seg som en totalitær vane som nærmest holder en som gissel. På samme måte som et gissel utvikler sympati for sin gisseltager for å mestre situasjonen utvikler en anorektiker sympati for sitt slanke- og treningsregime og de verdiene dette medfører.

I begge tilfeller er forutsetningen at man må være predisponert for sympati for det aktuelle verdisynet man blir ledet til å innta. Anorektikere verdsetter jo det å være tynn og liker trening. På samme måte vil gisler som utvikler sympati for gisseltakeren være predisponert til å synes synd på mennesker som av en eller annen grunn har problemer. Kanskje har bankraneren fortalt at han ikke har råd til å kjøpe julegaver til ungene, og kanskje har gislene et sosialistisk verdensbilde hvor de ser på det som moralsk riktig å ta fra de rike (feks. banker) og gi til de fattige (feks. de som ikke har råd til å kjøpe julegaver til ungene). Under ekstreme hendelser kan disse verdiene drives til ekstremiteter.

Alle de tre behandlingsmetodene jeg har nevnt så langt (Mandometermetoden, Lightningprosessen og virkelighetsterapi) benytter seg i betydelig grad av Placebo-effekten eller de samme underliggende psykologiske mekanismene. Mandometeret virker til dels fordi pasienten er overbevist om at den virker. Lightningprosessen sier eksplisitt at den benytter seg av Placebo-effekten, mens Glassers valgteori fremhever at selve overbevisningen om at man har fri vilje styrker kontrollen over ens eget liv, mens overbevisningen om det motsatte, nemlig at det er ytre faktorer som styrer ens atferd, fører til at ens evne til å foreta selvstendige valg blir svekket. I Glassers valgteori heter det derfor ikke “hun får meg til å føle meg dårlig” men “jeg velger å la hennes atferd få føle meg dårlig.” Overbevisningen om den frie vilje fungerer altså som et Placebo, mens overbevisningen om determinisme/materialisme fungerer som et Nocebo.

Krig

Felles for alle de tre metodene er at de fremhever vennlig, tålmodig og respektfull atferd. Dog innrømmer Glasser at virkelighetsterapi ikke fungerer på en bestemt gruppe mennesker: sosiopater. Tvert i mot, her fungerer slik vennlig atferd mot sin hensikt. Sosiopaten blir bare styrket i sin sosiopati. Hvorfor er det slik?

Dette gir Glasser ingen svar på, men her skal jeg gi et svar som er kjent blant de som har studert krig, kriminalitet og konflikter opp gjennom tidene. På slutten av 1700-tallet var amerikanske skip plaget av pirater i Nord-Afrika. Til å begynne med kom relativt beskjedne krav om løsepenger, og amerikanerne svarte først med å gi etter for kravene. Denne snille og gavmilde atferden førte ikke til at piratvirksomheten opphørte. Tvert i mot tiltok den i styrke og løsepengekravene bare økte og økte. Først når USA gikk til krig mot disse røverstatene opphørte piratvirksomheten. Ole Martin Moen har skrevet en glimrende artikkel om dette.

Krigshistorikeren Victor Davis Hanson har studert antikkens nedtegnete kriger og vurdert når en krig førte til varig fred og når den bare førte til mer konflikt. Mønsteret som gikk igjen var at fredsavtaler mellom stridende parter nesten aldri førte til varig fred. Fredsavtaler ble nesten alltid brutt etter kort tid, og ble brukt av en eller flere av partene til å bygge opp nye styrker for å fortsette krigen. Varig fred oppstod nesten bare når 1) den ene parten knuste den andre parten militært, og 2) normaliserte forholdene etter krigen. I moderne tid har vi kun to eksempler på en slik varig fred: Tyskland og Japan. Begge ble totalt sønderknust i krig, begge ble behandlet godt etter krigen var over, og begge ble svært fredelige og la alle krigsplaner på hylla og ble venner med sine tidligere fiender.

Hvorfor er det slik at snillhet og respekt fører til at atferden svekkes hos anorektikere, mens tilsvarende atferd mot pirater eller mot en fiende styrker deres atferd? Det enkle svaret er at respekt og godhet overfor anorektikere (og andre stigmatiserte grupper) er i strid med deres overbevisning om at det er noe galt med verden, mens nøyaktig samme atferd overfor pirater eller fiender er i samsvar med deres overbevisning om at de har moralsk rett til å forsyne seg av andre menneskers penger.

Dette gjelder også for sosiopater. Felles for sosiopater, pirater og krigsaggressorer er at de er overbevist om at de har moralsk rett, og ettergivenhet vil da bare være en bekreftelse på at de har rett, noe som da styrker deres overbevisning om at de har rett og vil gjøre dem enda mer frimodig.

Vi kan da abstrahere ut et meget generelt psykologisk prinsipp:

Atferd som er i samsvar med ens overbevisninger vil ha en tendens til å styrke disse overbevisningene, mens atferd som er i strid med ens overbevisninger vil ha en tendens til å svekke dem.

Denne abstraksjonen er så generell at den i sin konsentrerte form nærmest fremstår som en selvfølge, en intetsigende floskel. Men den er ikke det. Husk at den er utledet fra konkreter som er så forskjellige som anoreksi og krig. Brukt og forstått riktig gir dette en kraftig innsikt i menneskets psykologiske natur. Fellesnevneren for anoreksi og krig er at i begge tilfeller foregår det en kamp om overbevisninger. I begge tilfeller er slagmarken atferd og handlinger som motiverer eller demotiverer forskjellige og motstridende overbevisninger. Krigen er over i det øyeblikket den ene av de stridende partene gir opp sine overbevisninger og blir fullstendig demoralisert. Det gjelder både anorektikeren (som har en indre strid mellom to konkurrerende overbevisninger og atferdsmønstre) og de stridende parter i krig.

Det sosialistiske eksperiment

Placebo-effekten kan i enkelte tilfeller kurere kreft, men likevel viser det sosialistiske eksperimentet at sterke overbevisninger alene ikke er nok til å endre samfunnet. Jeg vet om få mennesker som er så brennende overbevist som sosialister og i mange land (slik som Venezuela) er overbevisningen om sosialismens fortreffelighet svært utbredt og folk er glødende overbevist. Likevel er sosialismen en katastrofe. Hvorfor fungerer ikke Placebo-effekten i dette tilfellet?

En av Glassers kjepphester er at overbevisninger kan være en stor kilde til forandring (eller bevaring), men stort sett bare i en selv. Overbevisning er knyttet fysiologisk til vår egen kropp, ikke til samfunnet eller virkeligheten rundt oss. Derfor nytter det ikke å være overbevist om at det finnes UFOer eller at sosialisme fungerer. Det går ikke an å overbevise bort virkeligheten og menneskets natur. Derfor fungerer ikke sosialismen og derfor vil den heller aldri fungere med mindre man slipper små Dr Mengele-forskere løs til å avle frem den perfekte dronen som marsjerer i takt uten reservasjoner. Vi kan gjerne si at sosialismen er i strid med vår helt grunnleggende natur som egoistiske vesener. Hele vårt legeme skriker ut etter individualitet, selvbestemmelse, eiendomsrett og fredelig sameksistens, og når vår atferd og relasjoner er i strid med disse blir vi demotivert, og dette gjenspeiler seg i vår atferd.

Ingenting illustrerer dette bedre enn fenomenet som er kjent som “Fellesskapets tragedie” (Tragedy of the commons). Til alle tider har folk observert at felleseiendom behandles svært dårlig sammenlignet med privat eiendom. Aristoteles sa for 2500 år siden “Det som ikke eies av noen blir ikke tatt vare på av noen.” Felleseiendom er organisert slik at det er i strid med menneskets grunnleggende behov. Den fungerer slik: sett nå at du planter poteter i en felleseid åker. Du går og arbeider på denne åkeren lenge, men når tiden kommer for å høste er det noen andre som tar potetene. Det er jo felleseiendom. Siden alle mennesker er egoistiske av natur virker denne atferden svært demotiverende. Det skaper raskt en overbevisning i hodet ditt om at arbeid lagt ned i felleseiendom gir dårlig avkastning. Denne overbevisningen manifesterer seg så i atferd: du slutter å gjøre noe arbeid på felleseiendommen. Felleseiendom fungerer som et sosialt Nocebo på arbeid og innsats. Dette er fellesskapets tragedie.

Privateiendom fungerer motsatt. Når du er overbevist om at handlingene du gjør på og med egen eiendom faktisk er noe som er fullt ut under din kontroll og noe du vil nyte godt av motiveres du til handling. Privat eiendomsrett fungerer som et sosialt Placebo på arbeid og innsats.

Velferdsstaten

Velferdsstaten skaper atferdsmønstre som påvirker folks overbevisninger og atferd på en helt bestemt måte. Et av disse er kravmentaliteten. Hvor enn man beveger seg i velferdsstaten har man krav på alt mulig. Folk flaskes opp på at man har krav på alt mulig. Resultatet av dette er at folk blir mer opptatt av hva de kan kreve av andre enn hva de kan gjøre selv. Lærere får merke dette. En vits blant lærere i dag er at når en elev på 60-tallet fikk dårlige karakterer fikk hun kjeft av foreldrene, mens når en elev får dårlige karakterer i dag får læreren kjeft av foreldrene og eleven. Grunnen? Velferdsstaten har motivert folk til å bli overbevist om at barn har krav på gode karakterer. Eller generelt: alle har krav på alt mulig fra staten.

Samtidig slår fellesskapets tragedie inn: mennesket er naturlig egoistisk og folk liker derfor ikke å betale skatt eller gjøre noe for andre uten å få noe igjen. Derfor ser vi i alle velferdsstater en god del korrupsjon, skatteunndragelse, svart arbeid, trygdesvindel og misbruk av offentlige stillinger. Dette blir selvfølgelig motivert av alle de som betaler skatt og er lovlydige, og disse blir demoralisert. Unnasluntringen sprer seg derfor og problemet vokser i omfang og over lang tid vil det da danne seg en korrupsjonskultur slik som i Italia eller Hellas. Dette svekker dog ikke folkets tro på velferdsstaten, bare motivasjonen til å betale skatt.

Velferdsstaten skal også ta seg av de aller svakeste. Problemet er bare de som er nesten syke nok eller svake nok til å få støtte. Disse faller akkurat utenfor. Disse motiveres til å forsøke å bli sykere eller svakere slik at de kan få støtte. Alternativt vil politikere i et forsøk på å unngå dette lette på kravene slik at flere defineres som svake, eller ansette dem i det offentlige. Uansett er resultatet at det som startet som en bitteliten gruppe med ressurssvake mennesker vokser og vokser. I dag går 1,5 millioner mennesker på trygd i Norge (30%) og over 0,7 millioner nordmenn (15%) jobber i staten. Nesten halvparten av Norges befolkning er altså i dag enten en svak gruppe eller ansatt i staten for å ta seg av disse svake.

Med andre ord, velferdsstaten fungerer som en slags sosial variant av anoreksi. Dette er ikke bare en analogi. Velferdsstaten virker virkelig utmagrende på et samfunn, og i ekstreme tilfeller fører velferdsstaten til underernæring (Cuba) og endog sultedød (Nord-Korea). Det er nøyaktig de samme mekanismene som er i spill i en anorektiker som i en velferdsstatstilhenger. Anorektikeren vil slanke fett og bygge muskler. Velferdsstatstilhengeren vil slanke rikdom og bekjempe fattigdom. Anorektikeren sulter seg selv og trener for mye. Velferdsstatstilhengeren avmagrer næringslivet og krever for mye. Anorektikerens trenings- kostholdsregime gjør at anorektikeren begynner å miste kontakt med virkeligheten: hun tror hun er feit selv når hun er undervektig. Velferdsstatstilhengeren mister tilsvarende kontakt: hun tror at folk er fattige når de ikke har råd til jordomseiling, Playstation 14, to biler, stort hus, hytte og ferie til månen. (Norge er et av historiens rikeste land. Selv de som tjener minst i Norge er blant verdenshistoriens desidert mest velstående.) Anorektikeren nekter å tro folk når de sier at hun er mager. Velferdsstatstilhengeren nekter å tro at noe er fundamentalt galt med velferdsstaten. Anorektikeren legger skylden på alle andre og mener at andre bare er misunnelig på hennes flotte utseende. Velferdsstatstilhengeren legger skylden på sine problemer på kapitalismen og de fæle finansfolkene. Begge er fanget i et sett med ekstremt destruktive overbevisninger som, dersom de føres til sin logiske konklusjon, fører til sult, nød, elendighet og til slutt død.

Liberalismen

Hva er så den optimale måten å organisere samfunnet på slik at god atferd styrkes og motiveres og dårlig atferd svekkes og demotiveres? Liberalismens svar på dette er å spille på lag med menneskets natur. For liberalister er ikke egoisme et fy-ord. Folk motiveres av ting de selv tjener på, og derfor vil et samfunn hvor alle motiveres til å handle i sin egeninteresse, samtidig som de motiveres til å respektere andre mennesker gi et godt samfunn.

Liberalismens svar er å la folk leve i fred når de er fredelige og å slå knallhardt ned på dem med straff og voldsmakt når de er kriminelle. Vi så tidligere at felleseiendom er et sosialt Nocebo, og på tilsvarende vis er privat eiendomsrett et sosialt Placebo. Privat eiendomsrett fungerer motiverende fordi mennesket er et skapende vesen og det simpelthen å få lov til å få eiendomsrett over seg og sitt er nok til å få ting til å yngle.

Erfaringene viser også at jo sikrere eiendomsretten og jo bedre rettssystemet fungerer, jo mer tillitsfulle blir folk. Tillit er overbevisningen om at man folk er til å stole på. Dersom man slår knallhardt ned på ekte kriminalitet (mord, overfall, voldtekt, ran, tyveri, svindel) vil kriminalitet demotiveres. Resultatet er at folk opplever at de kan være trygge på andre mennesker. Dersom man, for eksempel som i Norge, over lang tid har bygget ned politiet og rettssikkerheten og senket straffene og sydd puter under armene på kriminelle er resultatet en eksplosjon av voldtekter. Disse voldtektene skjer fordi 1) det er liten sjanse for å bli tatt (grunnet dårlig belysning, manglende vakthold, manglende sikkerhetskamereaer etc.), 2) liten sjanse for å bli straffet (grunnet politikernes nedprioritering av politiet) og 3) når man først blir dømt er straffene lave og fengslene reneste hoteller (grunnet sosialdemokratiets stakkarsliggjøring av kriminelle). Derfor florerer voldtekter. Resultatet er at tilliten i samfunnet forsvinner. Kvinner er redde for å gå ut og tror at alle menn med mørk hud som de treffer på gaten er potensielle voldtektsmenn.

Et liberalistisk samfunn er altså et samfunn som demotiverer dårlig og sykelig atferd (kravmentalitet, korrupsjon, kriminalitet, utrygghet) og motiverer god atferd (produktivitet, ærlighet, selvstendighet, gjensidighet og tillit).