Simon Bæk Andreis havde været soldat i to uger, da han sammen med sin deling i Den Kongelige Livgarde blev sendt til træning på en feltbane ved Høvelte Kaserne i Nordsjælland. Forude lå otte måneders værnepligt ved regimentet, som flere af Simons kammerater havde anbefalet som et sted med mulighed for stærke oplevelser.

En af opgaverne bestod i forcering af en tre meter høj mur. Simon er en kraftigt bygget tyveårig mand, og han sad nederst i hvad der bedst kan beskrives som en menneskeskabt trappe. Nederste mand i trappen sætter sig med ryggen op ad muren og med benene bøjet i 90 graders vinkel. Den, der skal over muren, bruger Simons ben og skuldre som trappetrin for at få fat i murens overkant, hvorpå han – i teorien – trækker sig over.

Men en af dem, der brugte Simons trappe, magtede ikke at trække sig op og over muren. Fuldlæsset med gevær og udrustning faldt han ned fra muren og ramte med sin støvle Simons skulder. I dag, henved fire måneder senere, stritter højre skulderblad i en helt forkert vinkel ud, som en vinge, ud fra skulderen, når højre arm strækkes.

Værnepligten var ellers begyndt godt, og ligesom Simon havde forestillet sig. 4. august mødte han på Birkerød Station, hvor han og mange andre blev samlet op af lastbiler og kørt ud til Høvelte. Omkring 300 værnepligtige blev stillet op i kasernegården og inddelt i delinger og kompagnier efter fødselsdato. Simon Andreis havnede i 1. kompagnis 1. deling.

»De inddrog vores sygesikringsbeviser, fordi nu var vi under forsvarets vinger, også hvad lægebehandling angår,« forklarer Simon Andreis.

»Jeg lider af fucking OCD«

Billedet af værnepligten, som farfar oplevede den, blev komplet, da en sergent gav sig til at råbe højt:

»Jeg går op i alle detaljer, og jeg lider af fucking OCD,« råbte sergenten og brugte den engelske forkortelse for den psykiske lidelse Obsessive Compulsive Disorder, der er skyld i tvangstanker og tvangshandlinger som f.eks. at vaske hænder ustandseligt.

»Vi vidste ikke, om vi bare skulle grine,« husker Simon.

Den fysiske træning begyndte med det samme. Men efter et par uger, da Simon og hans deling tog af sted for at øve sig i at klatre over høje mure, var de stadig grønne og fysisk endnu ikke i topform.

»Ham, der ramte mig, vejede vel på den gode side af 100 kilo,« mener Simon Andreis.

Resultatet blev særdeles smertefuldt.

Han gjorde med det samme opmærksom på, at den var helt gal med skulderen, men i stedet for at blive sendt til læge blev Simon sendt over muren, efter de andre.

»Jeg døjede med smerten hele dagen, og kunne ikke forstå, at det gjorde så ondt. Næste morgen stillede jeg på kommandokontoret for at få tid hos lægen, men blev afvist, fordi jeg var kommet et par minutter for sent,« fortæller Simon.

I stedet fik han under morgenappellen besked på at lave armbøjninger sammen med de andre.

»Jeg spurgte, om jeg måtte lave mavebøjninger i stedet. Men det måtte jeg ikke, så jeg forsøgte at lave armbøjninger kun med venstre arm.«

I dag – fire måneder efter ulykken – stritter Simon Andreis’ højre skulderblad stadig ud i en helt forkert vinkel, når højre arm strækkes. »Ham, der ramte mig, vejede vel på den gode side af 100 kilo,« fortæller han om den rekrut, som ikke magtede at trække sig over en mur under en øvelse og i stedet faldt ned og ramte Simons skulder med støvlen først. Foto: Erik Refner Fold sammen Læs mere Læs mere

Senere samme dag skulle de værnepligtige løbe otte kilometer. Det gjorde ondt at løbe, men Simons protester blev affærdiget.

Simon husker ordvekslingen med sergenten således:

»Har du ondt i benene«?

»Nej«.

»Er du bøsse?«

»Nej.«

»Det er kun bøsser, der piber.«

Opkrævning på 2.300 kroner

Simon Andreis opfattede bemærkningerne som »enormt provokerende«. Dagen efter, nu var det to dage siden uheldet, forsøgte han atter, men forgæves, at få tid hos lægen på Livgardens infirmeri. Det var svært at deltage i gymnastikken om eftermiddagen, og en anden sergent, der kaster et blik på Simons strittende skulderblad, lod ham motionere på en motionscykel i stedet.

»Dagen efter, om torsdagen, insisterer jeg på at se en læge,« fortæller Simon.

Klokken 11 lykkedes det, og beskeden lød på omgående at køre til Hillerød Sygehus. En sergent kørte, og Simon Andreis blev scannet, fik smertestillende medicin og blev sendt hjem. Hele fredagen gik med nye undersøgelser, og den følgende tirsdag blev Simon Andreis hjemsendt. Lønnen ophørte, og i stedet fik Simon en opkrævning på 2.300 kroner, fordi han havde fået udbetalt for meget løn.

Først i begyndelsen af november sendte forsvaret en arbejdsskadeanmeldelse om ulykken, men den gjorde i øvrigt ingen forskel for Simon Andreis, der grundet den korte tid som værnepligtig ikke havde krav på sygedagpenge fra kommunen.

I stedet for otte måneder med løn i Livgarden stod Simon Andreis med en skulder med stærkt beskadiget muskel, udsigt til 15 måneders behandling, risiko for varige men, en regning fra forsvaret og uden forsørgelse.

Ved hjælp af sine forældre har han fået advokatbistand og lån til dels at få forsvaret til at svare på henvendelser, dels til at overleve indtil han for nylig fik et midlertidigt arbejde.

Gælden til forsvaret er også betalt, og efter rykkere fra advokaten lykkedes det at få Livgarden til at anmelde ulykken til Arbejdsskadestyrelsen 3. november. Han går til genoptræning med den skadede højre arm, og har håb om at få sin førlighed tilbage, men skulderbladet stritter stadig i en uhyggelig vinkel bagud, når Simon Andreis strækker armen fremad.

»Forsvaret gjorde sig færdige med mig, men de gjorde ikke arbejdet færdigt,« siger Simon Andreis, der med sin beretning ønsker at advare fremtidige værnepligtige og deres familier om, hvad de kan vente sig, hvis de kommer ud for ulykker undervejs.

Livgarden: En uacceptabel fejl

Livgardens regimentschef, oberst Klavs Lawes, beklager både at den lovpligtige anmeldelse af arbejdsskaden ikke skete, som den skulle. Han beklager også, at Simon Andreis ikke straks efter skaden blev tilset enten på infirmeriet eller på et hospital.

»Der er i den specifikke sag sket en uacceptabel fejl. Det har vi handlet på, og sagen har givet grundlag for en indskærpelse af gældende regler og procedurer ved den pågældende enhed,« skriver obersten i en mail.

Tonen over for de værnepligtige beklager obersten derimod ikke.

»Når så mange mennesker med forskellige personligheder, aldre og erfaringer arbejder sammen, kan det ikke undgås, at der ryger en »finke af fadet« indimellem,« forklarer Klavs Lawes.

»Vi uddanner soldater til krig, og det sker under vilkår, hvor man kan komme til skade. Det giver et kontant miljø, hvor vi blandt andet udvikler den unges modstandskraft og viljestyrke,« siger obersten – og påpeger at »med det høje niveau, Livgardens soldater har, så er metoden og måden nok ganske god.«