Selvom Jacob Olsen på 24 år har haft en depression i to år, er der stadig mange af hans gode venner, der ikke kender til den. I løbet af årene har han fortalt det til to kammerater, men her gik det ikke helt, som han havde håbet.

»Den ene grinede, og den anden blev berøringsangst. Jeg er bange for, at der er nogle af mine venner, som ikke kan håndtere at have en kammerat med en depression,« fortæller Jacob Olsen.

»Hvis mine venner så, at jeg havde brækket benet, ville de sige ’fint’, og så ville de måske joke og sige, at den sidste, som når hen til kiosken, giver en sixpack. Men når det handler om, hvad der foregår oppe i hovedet, så bliver folk stille.«

Jacob Olsen tror, at det handler om, at mange ikke ved, hvad det vil sige at have en depression, og at mange forestiller sig, at hvis man er deprimeret, står man på den ene eller den anden måde uden for samfundet.

»Men jeg tror, at det er et meget misvisende billede på folk med depression – langt de fleste af os vil du se på arbejdspladsen, på studierne eller i foreningslivet.«

På overfladen er Jacob Olsen en ganske almindelig ung dansker, der er vokset op i Rungsted nord for København med en søster og mor og far. I folkeskolen gik han til tennis og fodbold fire gange om ugen, og i gymnasiet festede han og spillede computer med vennerne efter skole. Da han blev færdig med gymnasiet i 2011, begyndte han på Roskilde Universitet for at læse en bachelor i EU-studier. I dag er han i gang med at tage en kandidat i International Public Administration and Politics.

Som et slag i hovedet

På universitet faldt Jacob Olsens energiniveau langsomt mere og mere. Han kunne ikke overskue at have et studiejob ved siden af universitetet, fritidsaktiviteterne faldt fra, og til sidst orkede han ikke at tage til forelæsning i løbet af ugen.

Jacob Olsen spejlede sig i sine studiekammerater og ønskede, at han havde lige så meget overskud som dem til at læse, arbejde, feste og være social. Efterhånden begyndte folk omkring ham at spørge, hvorfor han ikke havde et studiejob, som kunne hjælpe ham med økonomien og give ham noget på cv’et.

»Hver gang, jeg fik det spørgsmål, var det som at få et slag i hovedet, for det var jo ikke fordi, jeg ikke ville – jeg kunne bare ikke overskue det.«

Da han først begyndte at opleve symptomerne på sin depression, var han ikke selv klar over, hvad der gjorde, at han fik det dårligere. På et tidspunkt faldt hans aktivitetsniveau så meget, at han ikke kunne overskue noget længere. Han fik ofte tankemylder, hvor alle tanker kørte rundt i hovedet på ham, og i løbet af dagen lå han mest i sengen og holdt sig for sig selv.

»Hvis jeg havde et socialt arrangement om fredagen, ville jeg bruge det meste af weekenden på at komme mig over det,« husker han.

I efteråret 2014 besluttede Jacob Olsen sig for at gå til lægen, fordi han ikke kunne gennemskue, hvad der var galt med ham og ønskede at gøre noget ved sin situation. Lægen henviste ham til en psykolog, og for første gang fik han at vide, at hans drastisk dalende energiniveau ikke havde noget at gøre med dovenskab. Efter få gange hos psykologen blev han diagnosticeret med en depression.

»Det var en lettelse at få et ordforråd, der kunne forklare mig, hvad der var i vejen. Før jeg fik konstateret en depression, var jeg bare dén der dovne dreng, der ikke kunne leve op til mine egne eller mine kammeraters forventninger. Jeg fungerede ikke, men anede ikke hvorfor,« fortæller Jacob.

Fra Duracell til standardbatteri

Da Jacob Olsen gik til forelæsninger, deltog han aktivt i diskussionerne og havde styr på det faglige. På universitetet var det nemt at sige til de andre, at han havde andre planer eller var syg, så ingen lagde mærke til, at han missede flere og flere forelæsninger. Men når han endelig deltog, brugte han så meget af sin energi på at gå på universitetet med alt, hvad det indebar, at omkostningen blev, at han skar alt andet fra.

»Jeg tænker tit på de her reklamer for Duracell-batterier: Du har et standardbatteri og et Duracell-batteri. De kører lige godt til at starte med, indtil standardbatteriet går dødt. Jeg er et standardbatteri, og mine studiekammerater er Duracell-batterier,« siger Jacob Olsen.

Han ved godt, at han ikke er den eneste, der kæmper med det sociale pres. Alligevel fylder tankerne om, hvordan han bør være for at leve op til sine egne forventninger.

For et år siden begyndte han i sin drømmepraktik, og i begyndelsen gik det godt. Men lige pludselig begyndte presset igen at blive for stort for Jacob.

»Jeg kunne udføre noget ret krævende, uden min arbejdsgiver lagde mærke til det. Det gjorde bare, at tingene faldt fra hinanden efterfølgende, fordi jeg havde brugt så mange kræfter på det,« siger Jacob Olsen.

Da praktikken sluttede, flyttede han hjem til sine forældre for at bo, fik ordineret antidepressiv medicin og blev sygemeldt fra studiet. Til gengæld fik han en flot anbefaling af sine chefer med på vejen.

Ifølge Jacob Olsen er praktikken et eksempel på, at man ikke nødvendigvis behøver at kunne se på folk, at de har en depression.

»Det kan godt være, at jeg har den smukkeste facade, men indvendigt er jeg et faldefærdigt håndværkertilbud. Jeg har jo gået med en facade og kørt et dobbeltliv. Og det gør jeg til dels stadig.«

Det brækkede ben

For tre måneder siden var Jacob Olsen i byen for at drikke øl med sine studiekammerater. Da han klokken 23 sagde, at han ville tage hjem, spurgte en ven, hvad 19-årige Jacob havde sagt, hvis han havde set ham gå så tidligt.

Jacob Olsen grinede af sin ven, men tænkte ved sig selv, at spørgsmålet ramte lige der, hvor depressionen sidder.

»Jeg havde lyst til at svare, at 19-årige Jacob ikke vidste, hvordan jeg i dag ville have det. 19-årige Jacob var ikke gået så tidligt, men den person er jeg bare ikke længere. Det er lige præcis der, at min mentale sygdom har ændret billedet af, hvem jeg er,« fortæller han.

Netop derfor vil han også gerne blive bedre til at være ærlig omkring sin psykiske tilstand.

»Mine venner skal vide det, så de bedre kan forstå, at jeg ikke har et studiejob, nogle gange går tidligt hjem fra byen og holder orlov fra studiet.«

»Hvis man tager eksemplet med det brækkede ben igen, så åbner folk døren for en, når man kommer gående med krykker. Hvis jeg kan være åben om de ting, jeg kæmper med i forhold til min depression, så er jeg nået langt. Det er det, jeg ønsker at kunne gøre for mine omgivelser,« siger Jacob Olsen, der allerede er begyndt at stå mere frem.

Han er for eksempel blevet tilknyttet et projekt i Det Sociale Netværk, der hedder Unge På Vej, hvor unge med psykiske problemer tager ud til andre unge og fortæller om deres erfaringer med psykisk sårbarhed.

»Jeg håber at kunne skubbe til opfattelsen af, hvordan det er at have en depression og samtidig udfordre mig selv ved at sige det højt.«