Sætter man sig ind i en jeep i Qatars hovedstad Doha, hvor skyskraberne kæmper om at kaste den længste skygge, og græsset vokser, fordi mennesket har tvunget det frem, vil man efter cirka en halv times kørsel i nordlig retning ud af byen se ørkensandet blive afløst af en enorm byggeplads.

Her pukler tusindvis af gæstearbejdere med at rejse byen Lusail ud af ingenting. 22 hoteller i forskellige internationale standarder skal stå klar i 2022, hvor byen forventer en invasion af turister til verdensmesterskaberne i fodbold. Et splinternyt metrosystem vil forbinde byen med Doha. Og så er der selve grunden til, at der overhovedet skal ligge en by på lige præcis den plet ørken: Lusail Stadion, hvor mesterskabernes åbnings- og finalekamp vil samle millioner af tilskuere bag tv-skærme fra Namibia til Smolensk.

Et hidtil uset antal gæstearbejdere befinder sig lige nu i Qatar på grund af den slags byggeprojekter. Over 1,5 millioner mennesker er rejst fra deres asiatiske hjemlande og udgør 94 procent af landets samlede arbejdsstyrke. Deres forhold har været udsat for kras kritik i talrige rapporter. “Slavelignende” kaldte Amnesty gæstearbejdernes situation så sent som i december.

Men måske er Qatars migrationsmodel ikke kun et skræmmeeksempel på et rædsomt arbejdsmiljø. Måske er Golfstatens migrationsmodel ligefrem en, vi i Vesten bør tage ved lære af.

Eller – hvis det skal være storladent – selve velfærdsstatens redning.