Det er tidligt på eftermiddagen, da 32-årige David Buabasah begynder at gå nervøst frem og tilbage mellem sit hus og kystlinjen for at holde øje med de stigende vandstand.

Mens højvandet gradvis skyller hen over den stejle forstrand ved den lille fiskerby, der ligger mellem Atlanterhavet og floden Voltas udmunding, forbereder de lokale indbyggere sig på det værste.

»Når de store bølger kommer, kan de nemt koste dig livet. I sidste uge havet tog en del af mit hus, mens min familie lå og sov i det,« forklarer fiskeren og peger hen mod en mur med to dørkarme – det er de sidste rester af hans ødelagte hjem.

Få minutter senere afbryder en truende rumlen vores samtale. Buabasah løber ned mod havet og kommer tilbage med et bestyrtet udtryk i ansigtet. »Havet er strømmet ind i skolen,« råber han.

Mens tidevandet minut for minut bliver stærkere, presser det bølge efter bølge ind i landsbyen og slår med støt stigende kraft mod dens faldefærdige huse. Og mens husmure kollapser under havets raseri, fyldes centrum af Fuvemeh med enorme søer af saltvand, der ligger i vejen for de beboere, der prøver at redde deres få ejendele.

De, hvis huse er tættest på kysten, kan intet stille op. De må blot se bølgerne rive alt, hvad de ejer, med sig. I aften vil de være nødsaget til at finde ly i familiemedlemmers huse eller i skolegården – i angstfyldty venten på det natlige tidevand.

For 20 år siden var denne ghanesiske landsby et blomstrende samfund med 2.500 indbyggere. De levede dels af fiskeri, dels af de mange kokosplantager, der lå mellem havet og byen. »Jeg kunne ikke se havet fra mit hus«, siger Buabasah, der selv er fisker.

»Jeg var nødt til at gå forbi kokospalmerne og op på en bakke, for at få et glimt af det.«

Men de seneste årtier har klimaændringer og andre menneskeskabte forhold udløst en kombination af højere temperaturer, stigende vandstand og kysterosion. Og over de sidste 10 år er denne dynamik taget yderligere til. Gradvis, men ubønhørligt har havet efterhånden slugt flere hundrede meter af kystlinjen. Først kokosplantagerne, dernæst den første række huse.

De, som før boede tættest på vandet, har i nogen tid klaret sig ved at rive deres huse ned og genopbygge dem længere inde i landet. Men på den stadig vigende kystlinje er den sandstrækning, der skiller havet fra flodmundingen, nu ikke længere end 300 meter.

Det betyder, at Fuvemehs beboere ikke har mere plads at trække sig tilbage på. Hvor Buabasahs hus før lå på flodmundingssiden af landsbyen, ligger det nu direkte ud til havet. De sidste træer er revet op af bølgerne og ligge døde på forstranden. Som et grumt varsel om, hvad udsigterne er for en befolkning, der allerede har måttet se sit levebrød delvis ødelagt.

Familien Setor levede tidligere af, hvad Komlan Setor (t.h.) kunne tjene som fisker. Men den mindskede fiskebestand har tvunget ham til at tage et deltidsjob som skrædder. Familiens hus ligger nu i vandkanten, og den regner med at blive tvunget væk i løbet af de næste seks måneder Matilde Gattoni

Storbyer trues

Fuvemehs situation er symptomatisk for et meget større problem, der berører over 7.000 km kyststrækning i 13 vestafrikanske lande – fra Mauretanien til Cameroun. Drevet frem af varmere globale temperaturer fjerner de stigende vandstande aflejringer fra kysten og fører dem ud i havet, hvilket forårsager massiv erosion, som kan æde snesevis af meter jord hvert år.

I en region, hvor kystzonen huser 31 procent af de berørte landes befolkninger og tegner sig for 56 procent af deres samlede BNP, er dette et kæmpeproblem.

»I Vestafrika er infrastrukturer og økonomiske aktiviteter centreret langs kystregionen, så når vandet fortsætter med at stige, truer det selve vores eksistens og indtægtsgrundlag. Vi sidder på en tidsindstillet bombe,« forklarer Kwasi Addo Appeaning, professor ved Institut for Marinbiologi og Fiskevidenskab på University of Ghana.

Fænomenet forværres yderligere af menneskelig aktivitet, som bygning af dæmninger og ocean-havne, som holder sediment tilbage, hvorved det forhindres i at nå kysten. Hertil kommer sandudvinding og fældning af mangroveskove – selvom sandet og skovene begrænser bølgernes effekt på kysten.

Hvor vandstanden forventes at stige globalt af 48 cm frem til sidst i århundredet, har man beregnet, at selv et lidt mindre drastisk scenarie med en vandstandsstigning på 43 cm i Vestafrika omkring næste århundredskfite vil resultere i oversvømmelser, der rammer 16 millioner mennesker om året og forårsager årlige skader for 38 milliarder dollar.

Havet har allerede ryddet flere kystsamfund og truer nu nogle af de mest dynamiske byer i regionen. Lavtliggende områder i Lagos, den 15 millioner mennesker store nigerianske megapolis og syvendehurtigst voksende by i verden og den ghanesiske hovedstad Accra, hvis økonomi anslås til at have en værdi på tre milliarder dollars, oversvømmes allerede i et rekordstort omfang.

De sydlige dele af Nouakchott, hovedstaden i Mauretanien, mister op til 25 meter strand om året, mens kysterosion allerede har skadet flere hoteller i Gambia og Senegal, hvor turisme udgør 11 procent af den lokale økonomi. Desuden trues vandresevoirerne i Cotonou, Benin økonomiske centrum.

Havstigningen påvirker de lokale økosystemer foruden flere unikke historiske steder. I omegnen af Fumeveh forsvinder ynglepladser for havskildpadder, mens antallet af delfiner, hajer og hvaler i farvandene ud for kysten mindskes.

Også de UNESCO-beskyttede koloniale forter langs Elfenbenskysten og Ghana, hvorudfra slavehandelen mellem Afrika og Amerika udgik, er truede – de er et levende vidnesbyrd om en af de mest dystre sider af nyere tids historie.

Om morgenen efter et højvande er stranden i Fuvemeh fuld af alger og knuste træstrammer, som bølgerne har revet op. En palme, som dagen før stod flere meter inde på stranden, står nu på kanten af den stejle forstrand med halvdelen af sine rødder blottet. I erkendelse af, at havet vil bliver ved med at rykke ind på landsbyem, er mange af dens boere febrilsk gået i gang med at rive deres huse ned, for i det mindste at kunne genbruge murstenene.

Janeth Akorli, en fiskehandler på 46, var ikke så heldig.

»Jeg var i gang med at lave mad i mit hus, da havet kom. Vandet tog min mobiltelefon, madras og mange andre ting«, forklarer hun. »Alle værelser blev oversvømmet. Jeg er så bange for havet, at jeg ikke har kunnet sove i de sidste tre dage.«

Situationen er den samme i nabolandet Togo, hvor kystlinjen ifølge de lokale myndigheder sidste år trak sig op til 36 meter tilbage. Det er et ildevarslende tegn i en region, hvor voodoo – en religion baseret på dyrkelse af forfædre og den fædrene jord – i sin tid opstod og stadig i vid udstrækning praktiseres.

»Hver gang havet tager en af vores feticher eller skytsånder, har det negative konsekvenser for befolkningen,« forklarer 70-årige Koffi Amegnekou, voodoo-præst i Baguida, en erosionsramt forstad til hovedstaden Lomé. »Hvis vi ikke kan tage os af dem, vil de ikke beskytte os.«

Blot få kilometer herfra, i byen Agbavi, ligger der rækker af ødelagte bygninger langs stranden.

»Den nationale motorvej plejede at gå forbi der, lige ved siden af mit første og andet hus,« forklarer Togbe Agbavi Koffi, en 60-årig lokal høvding, og peger ud mod det åbne hav. »Men nu er også mit tredje hus ved at synke i havet. Jeg har lyst til at græde, men en høvding græder ikke.«

Klimaforandringerne ødelægger ikke bare byer, helligdomme og marker. De ødelægger også levebrød, kulturarvsminder og sociale strukturer i hele samfund. De stigende temperaturer har desuden medføret nedgang i fiskebestandene og begyndende sult hos lokale fiskere, samtidig med at erosion og tilsaltning har gjort indhug på agerjorden og forurenet ferskvandsreserver.

Fiskeren David Buabasahs hus blev taget af vandet for en uge siden, mens hans familie lå og sov. Muren og dørkarmene er alt, hvad der er tilbage. Beboerne i de huse, der ligger tættest på havet kan intet stille, kun udskyde katastrofen for en stund. Matilde Gattoni

Kortsigtede løsninger

Frataget livgrundlaget og de sociale strukturer mister disse lokalsamfund deres mest ressourcestærke mennesker til migration, mens arbejdsløshed driver andre ud i narkotika- og alkoholmisbrug.

I Agbavi er situationen så desperat, at kriminelle bander er de eneste, der kan tilbyde et værn mod fattigdommen. De gør sig typisk i smugling brændstof og strand-sands-minedrift – en forbudt aktivitet, der forværrer erosionen.

»Nogle af vore børn arbejder i sandlejerne, så snart de kommer hjem fra skole, for at tjene lidt penge,« klager høvding Koffi. »Folk er sultne og små børn bliver tvunget til at stjæle. Vi lider meget.«

Udviklingen i Vestafrika er på ingen måde blot et afrikansk problem. Den er et forvarsel om, hvad man også vil kunne opleve mange andre steder i verden, hvis ligevægten mellem menneskelige aktiviteter og natur ikke snart bliver genoprettet.

»En af de største bekymringer i den udviklede verden er migrationsstrømmene, men migration er også fattigdom – migration er også klimaændringer,« forklarer Fredua Agyeman, direktør for Ghanas Ministerium for Miljø, Videnskab, Teknologi & Innovation. »Så længe dette problem består i Afrika, vil ingen grænsehegn, skydevåben eller politisoldater kunne forhindre folk i at komme til jer.«

I stedet for at arbejde med langsigtede tilpasningsteknikker har de lokale myndigheder grebet til mere primitive værn som diger og bølgebrydende høfder. Sidstnævnte er lodrette stenblokke, pæle og eller cementblokke i strukturer vinkelret ud fra land. De hindrer aflejringerne i at bevæge sig langs kysten og får dem til at bundfælde sig i et bestemt område.

Hvis de bliver bygget ordentligt og holdt ved lige, kan høfder være effektive på kort og mellemlang sigt. Men fordi de er beregnet til kun beskytte de områder, hvor de er opstillet, kan de ved at gribe ind i den naturlige strøm af sedimenter føre til forværret erosion andre steder langs kysten.

»Høfder er ikke den bedste løsning, men de er den billigste måde at stabilisere kysten på,« forklarer Placide Cledjo fra Institut for Geografi og Miljøvidenskab ved Université d’Abomey-Calavi, Benins vigtigste kystforvaltningsekspert.

»Vi har brug for en samlet kortlægning af lystens probemer, så vi kan finde en integreret løsning fra Nigeria hele vejen til Ghana og Elfenbenskysten for at løse problemet en gang for alle.«

En mindre radikal metode er påfyldning oppumpning af enorme mængder af sand fra havbunden. Selv om denne ’sandfodring’ er mere miljøvenlig, er den langt dyrere og skal gentages flere gange om året for at erstatte det sand, der føres tilbage til havet.

I den østlige ende af Ghanas kyst er byen Keta påmindelse om, hvor tvivlsomme de grove teknikker kan være. Keta var engang et blomstrende handelsknudepunkt og hovedstad i Volta-regionen, men har i de seneste årtier værfet ramt af massiv kysterosion, som har ødelagt byens økonomi og fået over halvdelen af befolkningen til at udvandre.

Fort Prinsensten, et handelsfort fra dengang Danmark havde besiddelser i Ghana, og som engang lå i byens centrum, ligger nu på kystlinjen og er delvis ødelagt af bølgerne. Resten af byens gader og elegante koloniale bygninger er tynget af en spøgelsesagtig stemning, der vidner om, at stedet aldrig vil kunne genvinde sin livsgnist.

Hvordan måler vi civilisation

I sidste øjeblik har Ghanas regering dog opført diger og høfder, der ser ud til at beskytte, hvad der er tilbage af byen. De har til gengæld forværret erosionen i landsbyen Blekusu længere nede ad kysten.

»Vi har fået så mange problemer på grund af disse høfder,« forklarer 68-årige Alice Kwashi, en lokal enke, hvis hus allerede er delvis ødelagt af bølgerne. »Havet har ødelagt elnettet og forurenet vores ferskvandsbrønde.«

Selv om kvinden har bygget en lille, interimistisk dæmning for at beskytte husets døre, har havvandet allerede taget hegnet og er begyndt æde sig ind på fundamentet. »Hver gang jeg lægger mig til at sove, ved jeg, at det kan være min sidst nat, fordi bølgerne når som helst kan tage mig.«

Tilpasning til de udfordringer, kysterosion medfører, er ikke let, og ventes at koste mellem 5 og 10 procent af de berørte landes BNP. Nogle af mulighederne er bedre kystforvaltning, genopbygning af infrastrukturer langt fra kysten og genbosættelse af de mest truede samfund. Men eksperter er enige om, at det er nødløsninger, og at en langsigtet løsning ikke vil være mulig uden grundig nytænkning af hele vores udviklingsmodel.

I en verden, hvor fremskridt er synonym med urbanisering og forbrugsvækst, bliver de traditionelle samfund systematisk ofret på modernitetens alter – selv i en situation, hvor stigende pres på naturressourcerne burde få os til at genoverveje vores prioriteter.

»Hvis vi ikke kan finde en balance mellem vores umættelige appetit på modernitet og naturens muligheder for genopbygge sig selv, vil vi altid løbe ind i problemer, uanset hvor store fremskridt inden for moderne videnskab eller teknik vi mener at opnå«, siger Agyeman. »Vi betragter os selv civiliserede, fordi vi har været på Månen, men først når vi har lært at leve fredeligt med miljøet, kan vi hævde at have præsteret noget for alvor«.

Indbyggerne i Fuvemeh er blandt de millioner, der betaler den ultimative pris for et problem, de ikke selv har skabt. Med det nuværende erosionstempo vil landsbyen kunne være væk om mindre end et halvt år.

Stillet over for det bitre valg mellem at blive her og blive skyllet væk eller opgive jord, historie og levevis ved David Buabasah ikke, hvad han skal gøre. Hans skræmte børn og kone er indtil videre flyttet til en anden landsby, men han kan ikke følge dem, da landsbyens havn er udgangspunktet for hans fiskeri.

At migrere vil indebære, at han skal opgive sit job og ikke vil kunne brødføde sin familie længere, da der ikke findes genbosættelsesområder langs kysten.

»Jeg er meget bange for fremtiden for dette sted,« indrømmer han fortvivlet og ser ud mod horisonten. »Før eller senere bliver vi nødt til at tage af sted. Men vi har ingen steder at tage hen«.

© Matteo Fagotto og Information

Oversat af Niels Ivar Larsen