Ingen ville høre på ham, da han i 2006 advarede om en økonomi på kanten af kollaps.

Den amerikanske professor Nouriel Roubini fik tilnavnet »Dr. Doom«, og kritikerne kaldte ham en reaktionær chok-økonom, som ikke forstod den nye verden.

Hvad havde han da forudsagt? I sin analyse til den internationale valutafond, IMF, i 2006 skrev Roubini, at »det amerikanske boligmarked står over for et sammenbrud, olieprisen vil eksplodere, forbrugertilliden vil styrtdykke, og ultimativt vil verdens­økonomien gå i recession«. Og han fik ret, han fik så inderligt og smerteligt ret, og som nobelpristageren Paul Krugman konstaterede: »Hans tilsyneladende vilde prognoser blev alle matchet eller overgået af virkeligheden.«

Siden har verden som regel lyttet, når Nouriel Roubini har talt, og han har rådgivet både IMF og Obama-regeringen, og til trods for sit dystre øgenavn har han generelt i år udtalt sig positivt om den amerikanske økonomi­.

Men tag ikke fejl. Nouriel Roubini er stadig en bekymret mand; hans bekymring ligger bare et andet sted i verden – i Europa – og mere konkret i den nationalkonservative bølge i Europa.

De nationalkonservative, f.eks. Dansk Folkeparti, har først og fremmest fået succes og opmærksomhed på deres anti-indvandringspolitik, og i debatten har kun få set på de makroøkonomiske perspektiver i deres politik. Og den økonomiske politik er, hvad der især bekymrer Roubini.

For det er en næsten enslydende økonomisk politik, der kendertegner de nationalkonservative partier i EU, og de er alle »imod frihandel, globalisering, immigration og direkte udenlandske investeringer«, og de »vil give fortrinsret til hjemlige arbejdere og virksomheder«, skriver han.

Tiden vil blive skruet tilbage til 30erne

Sådan en udvikling vil sætte den europæiske liberalisering i efterkrigstiden i stå – den vil opløse den og skrue tiden tilbage til 1930ernes lukkede grænser og protektionisme, advarer Roubini – og der er en god grund til, at de nationalkonservative har udpeget EU som topfjende, for EU er den liberaliserende kraft i Europa. EU er, hvad den liberale økonom Friedrich von Hayek drømte om, da han i 1930erne skrev om sit håb for et føderalt europæisk fællesskab med en »genfødt og ærlig liberalisme, som holder fast i sit ideal om frihed og internationalisme ...«

Derfor er der heller ikke noget mærkeligt i, at den yderste højre- og venstrefløj er enige om modstanden mod EU, som Dansk Folkeparti og Enhedslisten er i Danmark. Begge fløje er anti-liberalister og vil en økonomisk politik, som ikke ligger langt fra hinanden, og som Nouriel Roubini skriver:

Den nationalkonservative »økonomiske politik er imod frihandel og frygter, at kapitalismen og globaliseringen vil undergrave den nationale identitet og suverænitet – og den har mange elementer til fælles med de populistiske partier på venstrefløjen,« skriver han og ser også her en parallel til 1930erne og med samme resultat.

»Perspektivet er en uliberal statskapitalisme ledet af autoritære højrepopulister,« skriver han.

Problemet er ikke, at de national­konservative er der; problemet er, at de bliver mere og mere populære og får magten. Det er sket med Viktor Orban i Ungarn, i sidste måned skete det med det ultranationalistiske Lov og Orden Parti i Polen, og i Frankrig stiger og stiger Front National i målingerne. Og med deres opstigning risikerer »den fredelige, integrerede og globaliserede overnationale stat – EU – at dø, og den vil blive erstattet af dystopiske nationalistiske regimer,« advarer Roubani. Dr. Doom har talt.