I et par år gik vi rundt og vidste ikke rigtig, hvad vi skulle tro. Var vi paranoide? Ofre for den slags vidtløftige konspirationsforestillinger, der altid har haft grobund i systemkritiske, venstreorienterede kredse?

Kunne vi stole på de let excentriske, forhenværende hemmelige agenter, der fodrede os med udokumenterbare udsagn om skæg og blå briller i den elektroniske tidsalder?

Kunne det overhovedet lade sig gøre, rent teknisk, alt det, de berettede om? Og var de store uskyldshvide bobler ude på Amagers sydspids virkelig en trussel mod privatlivets fred, mod demokratiet?

Til slut lod vi os overbevise. Det var præcis så uhyggeligt, krænkende og uacceptabelt, som kilderne havde hævdet. Og så glemte vi det hele. I mere end 10 år.

Indtil en ung amerikansk computernørd med ondt i samvittigheden i maj i år begyndte at lække tophemmelige amerikanske efterretningsfiler til udvalgte medier. Og dermed udløste den skandale, der i disse dage har udartet til en storpolitisk krise mellem USA og en række såkaldt allierede lande i bl.a. Europa. NSA-aflytningsskandalen.

Sig navnet …

Nu er det pludselig så indlysende logisk, at det selvfølgelig har været der hele tiden. At systemet gennem hele perioden er blevet målrettet, raffineret, ekspanderet og konsolideret, alt mens vi i medierne lod os aflede af 11. september-angrebet, Irakkrigen og krigene i Afghanistan, Libyen, Syrien foruden af den vedvarende tragikomiske forestilling i den paralyserede amerikanske kongres.

Dengang det startede, havde vi ikke meget andet end det spøgelsesagtige navn at holde os til. Echelon kaldte de det, typerne, der brugte al deres vågne tid på at rode med det påståede, mystiske spionageapparat.

Den allerførste var den skotske journalist Duncan Campbell, der helt tilbage i 1988 som medarbejder på det venstreorienterede magasin New Statesman skrev artiklen Somebody’s listening om »et tophemmeligt nyt globalt overvågningssystem«, der skulle kunne »tappe millioner af opkald om året, alene i Storbritannien«.

»Specialhold fra GCHQ Cheltenham (den britiske efterretningstjenestes aflytningshovedkvarter, red.) er i hemmelighed blevet fløjet til et computercenter nær San Francisco for at blive trænet i computersystemer, der kan gennemføre hjemlig og international opsnapning,« skrev Campbell om det påståede ny spionagesystem for det 21. århundrede, der skulle »være i stand til at aflytte de fleste af os det meste af tiden«.

1988 var dengang, en bærbar telefon vejede mindst tre kilo, kostede op mod 15.000 kr. i datidens penge og mest var legetøj for de få udvalgte. 1988 var også 10 år før søgemaskinen Google. Ikke mange tog notits af Campbells artikel i det kontroversielle socialistiske blad.

Lidt mere genlyd gav det, da den newzealandske journalist og forfatter Nicky Hager i 1996 udsendte bogen Secret Power og som den første angav Echelon som det påståede, interne navn på det tophemmelige elektroniske overvågnings- og aflytningssystem, som skulle være under udvikling i et samarbejde mellem USA, Storbritannien, Canada, Australien og New Zealand.

Ifølge Hager, der angiveligt havde interviewet 50, primært newzealandske, efterretningsfolk, kombinerede Echelon-projektet et antal lyttestationer og avancerede supercomputere med såkaldte Echelon-ordbøger, der med tusindvis af søgeord automatisk aktiverede en aflytning og tapning, når et af de udvalgte ord blev brugt i en elektronisk kommunikation.

Vi ved ingenting

Gradvist begyndte folk i bl.a. Europa-Parlamentet at interessere sig for det påståede overvågningssystem med USA’s National Security Agency, NSA, som edderkoppen i nettets centrum.

I 1998 blev Echelon for første gang nævnt i Informations spalter, og fra 1999 begyndte mediejagten på overvågningssystemet og dets implikationer for Danmark – her i avisen og i Ekstra Bladet, hvor journalisterne Bo Elkjær og Kenan Seeberg endte med at skrive en hel bog, Gåden om Echelon, da det meste i 2002 var optrævlet og dokumenteret.

»Stol på mig. Echelon eksisterer,« sagde den tidligere canadiske efterretningsmand og aflytningsekspert Mike Frost, da Information fandt frem til ham i september 1999.

»Når du har fem lande med evnen til at opfange resten af verdens økonomiske kommunikation, giver det dem en fordel. EU burde være rasende over Echelon. De burde hoppe op og ned og skrige som vanvittige,« sagde Frost.

Det var et halvt år efter, at Danmarks daværende justitsminister, socialdemokraten Frank Jensen, i et samråd havde oplyst Folketinget, at »Danske efterretnings- og politimyndigheder har intet kendskab til et amerikansk aflytningssystem ved navn Echelon«.

Omtrent samtidig med Informations interview med Mike Frost i september 1999 modtog Justitsministeriet, Forsvarsministeriet og Forsvarets Efterretningstjeneste fra Erhvervsfremmestyrelsen en rapport udarbejdet for styrelsen af Institut for Fremtidsforskning og med bl.a. denne passage:

»Det er generelt offentliggjort, at USA, Canada, England, Australien og New Zealand samarbejder om overvågningssystemet ECHELON. Systemet overvåger via en række lyttestationer i de involverede lande al international telekommunikation via de geostationære satellitter over ækvator. Man undersøger automatisk al kommunikation for en række på forhånd fastlagte søgeord og kombinationer heraf for at opfange eventuelle sikkerhedstrusler.«

Denne formodede indsigt afskar ikke daværende forsvarsminister Hans Hækkerup (S) fra efter et samråd i Folketingets Europaudvalg i september 1999 at sige:

»Jeg benægter ikke eksistensen af Echelon. Jeg siger, at jeg ikke har kendskab til det (…) Jeg ved kun om det, hvad jeg har læst i pressen.«

Jo, vi spionerer

Linjen med ’næh, vi ved ingenting’-meldinger blev fastholdt i gentagne svar fra regeringen på kritiske spørgsmål. Herunder spørgsmål om Danmarks mulige samarbejde med Echelon via lyttestationer som den kraftigt udbyggede, af Forsvarets Efterretningstjeneste bestyrede, Aflandshage-lyttepost med de hvide domer og 1.000 medarbejdere på Amagers sydvestpynt.

Helt fremme i 2001, da det meste forekom blotlagt og dokumenteret, svarede f.eks. Hækkerups efterfølger som forsvarsminister, Jan Trøjborg (S), på et spørgsmål fra Enhedslisten:

»Jeg er ikke vidende om Echelon-samarbejdet og kan ikke bekræfte, at samarbejdet eksisterer.«

Og:

»Jeg kan ikke bekræfte, at samarbejdet eksisterer, men der foregår intet ulovligt i dette land.«

Kort forinden havde både den hollandske regering og det franske parlament erkendt Echelons eksistens. Og allerede året før – den 17. marts 2000 – havde den tidligere chef for CIA James Woolsey skrevet følgende i Wall Street Journal:

»Ja, mine venner på det europæiske kontinent, vi har spioneret mod jer. Og det er sandt, at vi bruger computere til at sortere data ved hjælp af nøgleord.«

Woolsey begrundede spionagen med, at man ville afsløre europæiske virksomheder, der brugte bestikkelse. Han navngav ikke systemet Echelon, men bekræftede altså evnen til at opsnappe kommunikation via datasortering baseret på søgeord.

Fra officielt amerikansk hold benægtedes fortsat konsekvent Echelon-systemets eksistens. NSA, der omkring år 2000 havde 25.000 medarbejdere i hovedkvarteret Fort Meade i Maryland og andre 25.000 medarbejdere spredt rundt om på kloden, kendte angiveligt intet til systemet – ej heller da tidligere tophemmelige amerikanske forsvarsdokumenter dateret 1991 og 1995 dukkede op og talte direkte om Echelon.

En kryptisk kontrovers

Endnu inden danske medier rigtig havde fået fært af sagen, foregik der bag kulisserne et højspændt drama mellem den amerikanske og den danske regering. Et drama om evnen til at beskytte sig mod den elektronisk overvågning og opsnapning af kommunikation, som Echelon-systemet formåede.

Dramaet, der udspandt sig i 1997-98, gjaldt de internationale regler for kryptering, dvs. sikkerhedskodning, af elektronisk kommunikation. Reglerne var formuleret i den såkaldte Wassenaar-aftale, der havde 33 lande som deltagere.

Hidtil havde en række lande – også Danmark – tilladt fri eksport af krypteringssoftware, herunder af software der muliggjorde meget stærk kryptering. Og altså gjorde det meget svært for nogen at bryde kodningen og spionere på kommunikationen.

I 1998 bar det imidlertid mod fælles regler for Waasenaar-landene, og her insisterede USA på en øvre styrke på 56 bit for denne type software. 56 bit er så svag en krypteringsstyrke, at f.eks. NSA’s eksperter kunne bryde kodningen på nogle timer. USA’s officielle begrundelse var, at f.eks. terrorister ikke måtte få adgang til så stærk en kryptering, at de amerikanske efterretningstjenester ikke kunne læse og lytte med på deres kommunikation.

Danmark derimod gik ind for uhindret ret til stærk kryptering af elektroniske meddelelser og i hvert fald mindst 128 bit som grænse. Retten til fri, uovervåget kommunikation for enkeltpersoner såvel som virksomheder var i centrum. Og var krypteringsnøglen på 128 bit, ansås kodningen af kommunikationen dengang som i praksis umulig at bryde.

En aktindsigt, som bl.a. Information senere begærede, viste imidlertid, at der var stærkt delte meninger internt i den danske regering.

Mens Forskningsministeriet og Erhvervsministeriet gik ind for at fastholde retten til ubegrænset kryptering – støttet af Dansk Industri der ønskede bedst mulig beskyttelse mod industrispionage – lagde Forsvarsministeriet, Justitsministeriet og deres respektive efterretningstjenester – FE og PET – sig på den amerikanske linje.

Den liberale linje ville nemlig ifølge et notat fra Forsvarsministeriet skabe »problemer i relation til Danmarks internationale samarbejdspartnere.« Læs: USA.

18. november 1998 – bare to uger før den afgørende forhandling i Wassenaar-gruppen – sendte USA’s viceforsvarsminister John Hamre et brev til departementschef i det danske forsvarsministerium, Anders Troldborg, med beskeden: »Det er nødvendigt, at vore regeringer demonstrerer fodslag for at fremme en afbalanceret afgørelse.«

Og ugen efter sendte den amerikanske justitsminister Janet Reno en telefax til sin danske kollega Frank Jensen. Faxen indeholdt ifølge Informations kilder slet skjulte trusler mod Danmark, hvis regeringen ikke føjede sig. Da Information senere via aktindsigt fik telefaxen, var stort set alt malet over med sort.

Kort før Wassenaar-mødet 3. december 1998 fik Erhvervsministeriets departementschef Jørgen Rosted, der skulle repræsentere Danmark, besked på, at nu skal der rettes ind.

»Den besked kom ikke fra erhvervsministeren. Den kom ikke fra forsvarsministeren og ikke fra justitsministeren. Den kom helt oppefra,« fortalte dengang Dansk Industris chefkonsulent og medlem af Danmarks Wassenaar-delegation, Marianne Castenskjold, der var sikkerhedsclearet og vidste besked.

Umiddelbart før mødet 3. december skrev Anders Troldborg i Forsvarsministeriet så til USA: »Danmark er nu på linje med den amerikanske holdning.« Og da landene mødtes i Wien den 3. december, stemte Danmark – og alle andre – for en maksimal styrke på fri krypteringssoftware på 64 bit. Kun koder på e-mails, telefaxer, mobilsamtaler m.m., som National Security Agency kunne knække, måtte fremover sælges og købes uden eksporttilladelse. En barriere for Echelon var fjernet.

Ingen tvivl

Mens journalister i Danmark og andre lande ledte videre med lys og lygte efter stumper af information, der kunne føje mere til puslespillet om NSA’s lyttesystem, havde et udvalg i Europa-Parlamentet boret dybt og længe i sagen.

Og den 11. juli 2001 præsenterede udvalget sin 194 sider store Rapport om eksistensen af et globalt system til opfangning af privat og kommerciel kommunikation (ECHELON aflytningssystemet).

Allerførste sætning i konklusionen lyder:

»At der eksisterer et globalt system til at opfange kommunikation, som fungerer i kraft af et samarbejde under UKUSA-aftalen mellem USA, Storbritannien, Canada, Australien og New Zealand proportionalt med deres kapaciteter, er der ikke længere tvivl om. Det kan antages, (…) at systemet eller dele af det i hvert fald i en periode har haft kodenavnet ECHELON. Det afgørende er, at dets formål er at opfange privat og kommerciel kommunikation, ikke militær kommunikation.«

Side op og side ned fremlægger udvalget indicier og beviser på lyttesystemets eksistens. Og EU-parlamentarikerne slutter med en lang række anbefalinger af, hvordan EU bør skride til handling for at beskytte sine borgere og virksomheder mod den ulovlige aflytning.

Nøjagtig to måneder senere flyver to passagerfly ind i World Trade Center i New York. Alle får med ét noget andet at tænke på. Glemt bliver beretningen om Echelon. Indtil Edward Snowden i sommeren 2013 begynder at lække sine NSA-filer, der afslører, hvor foruroligende meget dygtigere, man er blevet i den mellemliggende periode.