Jeg ansøger hermed om posten som musikredaktør på P3.

Jeg er klar over, at jeg som musikredaktør på Information kan virke som en umage ansøger. Men jeg har en solid viden om musikkultur og magtelite, et stærkt musikanalytisk apparat og en indgående forståelse af jeres prioriteringer, som kan komme jer til stor nytte.

Ser du, jeg forstår, hvilket sprog der skal tales for at berolige humanister og politikere, der befinder sig i den vildfarelse, at I på P3 skal levere public service. Altså kultur, der er med til at forme nationen og præsentere den i hele sin diversitet. Jeg har været embedded i denne musikelite, som mener, at P3 formøbler sin mulighed for at formidle en sammensat og farverig musikkultur. At jeres idé om den brede smag er for snæver.

Bare rolig, disse folk udgør en lille magtkoncentration af smagsdommere og rundkredspædagoger, der jo ikke har forstand på, hvad folk i virkeligheden vil have. De overvurderer folk og tror, at flertallet ønsker selv at tage stilling. Men der er jo ikke tale om frit tænkende individer, blot om en masse, der skal aflæses og serviceres.

Jeg ved – og du ved – at jeres playlister så også samtidig handler om branding af P3. At I leder efter den musik, som I kan eje og gøre til jeres varemærke – og efter de musikere, som I kan forvandle til P3-ambassadører. Ikke i et aftalt samarbejde, men blot ved at spille dem igen og igen, så de bliver til lyden af P3.

Rihanna, Coldplay, Nik & Jay, Beyoncé, Medina. Det er også dét, som jeres afgåede konge af P3's playlister og nu øverste strategiske musikchef, Lars Trillingsgaard, henviser til, når han i Politiken taler om »at bygge kunstnere op.«

Jeg har kun ærefrygt til overs for, hvordan I har opløst magtens tredeling. I er både lovgivende, udøvende og dømmende magt. I skriver loven ved at sammensætte jeres playlister. I udøver magten, når I spiller udvalgte numre fra playlisterne i tung rotation, eller lige frem udnævner dem til Ugens Uundgåelige.

At netop disse heldige sange bliver succeser er selvindlysende, da de jo spilles så massivt, at de bliver de facto landeplager. Endda i så høj grad, at folket får dem på hjernen og frivilligt transporterer deres succes til andre musikplatforme og dermed hitlisterne. Magt udøvet. Bum.

Og endelig kan I fælde dommen over musikkens fedhed ved at tildele den jeres helt egen pris, P3 Guld. Se bare, hvordan Alex Vargas er Ugens Uundgåelige på P3 i denne uge samtidig med, at han på fredag kan vinde den største P3 Guld-hæder, nemlig P3 Prisen. Det er en genialt lukket succescirkel.

Jeg forstår, at I ikke interesserer jer for Danmarks musikalske økosystem, men for at udvikle jeres eget varemærke. At I ikke kærer jer om diversitet. Se bare på det massive fald i antallet af spillede kunstnere – fra 3.694 forskellige kunstnere i 2011 til 1.612 kunstnere i 2014 – som I kun har haft skuldertræk og bortforklaringer tilovers for. I vil eje fyrtårnene, men ikke nære det brede kulturelle landskab, de vokser opad.

Og jeg forstår i dén forbindelse så udmærket, at når Lars Trillingsgaard i Politiken taler om P6's tidligere sammensatte musikudbud som præget af »hvalsang og polsk garagerock«, så er det for at parkere interessen for diversitet hos new age-hippierne og de venstreorienterede musiknørder. Altså gøre det til noget elitært og esoterisk pladder – frem for at anerkende det som noget spændende og bevidsthedsudvidende, som egentlig bare kræver en smule formidling. Det er en strategi og et ordvalg, som jeg allerede nu har taget ved lære af.

Lad os være ærlige. Musikformidling er en saga blot på P3. Formidling er at åbne noget op for lytterne, forklare dets kvaliteter og derigennem give dem dybere oplevelser. Men for Trillingsgaard er playlisting af musik bare en hjælp, »så folk kan tage stilling til, om det er værd at streame, købe billetter til eller google, eller hvad det skal være.«

Så er dén ikke længere – dét har jeg naturligvis taget til mig.

Formidling gør vores kultur til et rigere og rummeligere sted. Men det kræver mere mikrofontid, research, sproglig kreativitet og kompetente værter. Altså koster det penge, og i de fleste tilfælde heftig værtsuddannelse. Og hvorfor spilde ressourcerne? Musik er mennesker, der fortæller historier. Musik afspejler vores tid. Men det er for tungt og krævende, det er jeg med på.

Musikken skal jo blot være soundtrack til quizzer, sociale medier og værternes fortryllende fortællinger om deres privatliv, ikke sandt? Musik skal være noget, der ikke støder folk fra kanalen. Altså er musikkens kvalitet, at den ikke influerer negativt på lyttertallene – P3's ét og alt.

Og bare rolig, jeg ved hvilke buzzwords, der skal bruges for at tale politikerne til ro. Sammenhængskraft, danskhed, folkelighed, kvalitetssikring, indsatsområder. Den slags. Og: internationalt potentiale, innovation, synergieffekt, stjernestatus og outsourcing.

Jeg er med andre ord bevidst om den corporate culture, I har udviklet på DR. Og jeg anerkender den musikindustrielle tankegang, der ligger bag jeres mesterlige newspeak. Og pardon my french i noget af det ovenstående. Jeg vil selvfølgelig formulere mig langt mere familie- og politikervenligt i medierne, bare rolig.

Jeg vil for enhver pris være firmaets mand.

Yours truly,

Ralf Christensen