På mit andet år på arkitektskolen lavede jeg et projekt, hvor værket i stedet for selv at være midtpunktet havde til formål at fremvise de smukke omgivelser omkring ruinen af en gammel læderfabrik. Det var en sti, der skabte møder mellem mennesker og gav muligheden for at komme helt tæt på ruinen og naturen.

Projektet blev kritiseret: Selv om det ifølge min vejleder var et godt og realistisk projekt, var dets udtryk ikke ikonisk nok. Megen arkitektur i dag afspejler min vejleders kritik af mit projekt.

Arkitekturen bliver til i kåde drømmesyn om skabelsen af det næste store ikonbyggeri: Alene på Aarhus Ø har vi alt fra et isbjerg til en vulkan. At gå en tur gennem den nye bydel er som at høre et kor synge, hvor alle sangerne forsøger sig på hver sin solo på samme tid. Alle vil gerne ses og have ikonstatus, men der foregår så meget må samme tid, at det ikke længere er muligt at skelne det ene fra det andet.