Den store fortælling - om markedet som garanten for vejen mod den bedste af alle verdener, hvor den enes succes pr. definition er alle andres, og hvor påstanden om det modsatte reduceres til kedelig misundelse - lurer i baggrunden, som det der anfægtes af dette salg.

Afstandtagen i forhold til Goldman Sachs og de mange forsøg på at personificere og moralisere over kritikkens genstand, den finanskrise, som bedsteborger med hang til markedsværdi forstår til fulde, kan godt se ud som en dårlig undskyldning for ikke at gå dybere i.

Selve de økonomiske modeller blev taget med bukserne nede af krisen. Mainstreammodellerne slog ikke til, de så ikke, de forstod ikke og de kan stadig ikke forklare krisen, grunden til at boblerne brast. Cash and Flowmodellerne var bedre udrustet her og forudsagde finanskrisen, da de skelner mellem den side af økonomien, der ernærer sig af at sætte fordringer på produktet, uden at bidrage til det modsat resten af økonomien, der kun kan få andel i produktet ved at bidrage til det, dvs. producere og sælge mod betaling, løn, profit ect. Cand. politterne lærer at man ikke kan differentiere markedsværdien, og at finanssektorens andel og bidrag til den derfor er lige så produktiv som resten af økonomiens. Det er så den løgn, som de ernærer sig ved at sælge til finanssektoren! Sandheden om markedet skabes for markedet, efterspørgslen mødes af udbuddet, den økonomiske beskrivelse af markedet skabes for markedet, for de bedst købedygtige. Problemet er, at den ikke bliver sand af at sælge.

De seks bankpakker, sat i verden af et næsten enigt folketing, er et intellektuelt knæfald for den rationalitet, der handler om at de store er for systemisk vigtige, store, til at lade gå ned. De stores succes var vejen til alles lykke, og blev solgt på fortællingen om, at den var garanten for alle andres, så længe at den enkelte på markedet orienterede sig ud fra den lov, der handler om at man her må bære konsekvenserne af egne handlinger.

Men nu, hvor man er på overførsel, offentlig bistand, ja så gælder det jo så ikke længere, at man må bære ansvaret for egne fejlkalkulationer. Så må markedet sættes ud af kraft for at de store kan overleve. Så må staten ofre sig for markedet, som ikke kan gå selv. De seks syv største inden for den finansielle sektor her til lands er således taget ind under statens beskyttelse. Overskuddet er deres eget, men deres underskud er statens.

Mængden af kognitive svigt er så overvældende til stede i kredsen af Cand. politter, Oeconer, politikere, bankdirektører, professionelle italesætter i kommercielle medier og public servicekanaler, at man ikke længere kan se sig selv, skoven for bar træer. Man har nok i at sidde på fortællingen, tvinge den ned i spiserøret på forbrugeren, der er reduceret til samme standard som de tvangsfodrede franske gæs, som skabt til at indgå i målet for succes, fedtlever og eleverpostej.

Symbolet på ondskaben er dog ikke til at gå fejl af her hvor Goldman Sachs samler Dong op for en slik. Knæfaldet og overdragelsen af magten over fremtidens nationale energinet til fænomenet udløser det sidste desperate udfald fra de magtesløses side. Det skvulper lidt i leverpostejen, men afmagten hersker.

Spørgsmålet er, om det bliver den sidste øjenåbner eller om det bliver det ultimative bevis på nederlaget.

Sandheden om markedet har det ikke godt på markedet:

https://www.google.dk/#q=sandheden+om+%C3%...