Ve všeobecném šílenství z vulgarit Miloše Zemana se objevují pohoršené hlasy, že jenom skáčeme geniálnímu manipulátorovi na špek, aby odvedl pozornost od důležitějších věcí. Myslím si pravý opak.

Je notoricky známo, že Al Capona nedostaly na Alcatraz jeho vraždy a taková ta domácí gangsteřina, ale podvodné účetnictví. S politiky to bývá podobné. Ona vzývaná většina, která nesleduje politické dění dnes a denně, totiž pochopitelně neřeší každý prohřešek, neanalyzuje situaci, nepátrá v dokumentech a neporovnává tvrzení proti tvrzení, natož pak konzistenci názoru v čase.

Jakkoliv by skladník ve šroubárně mohl číst Vergilia v originále, těžko doufat, že bude nějak zásadně posuzovat politiku jednotné Číny nebo to, jestli prezident měl jet soukromým letadlem v režii nejbohatších mužů téhle země.

Zato na „kundu“ slyší každý. A pražská „lumpenkavárna“ by udělala obrovskou chybu, pokud by začala vzývat „plebs“, aby se zabýval jinými věcmi.

Městské elity nerozuměly tomu, jak někteří (a byla jich nakonec většina) mohli volit Zemana. Prostě ty dvě části národa pro sebe nenacházejí moc empatie. Jsou to pro obě strany „ti druzí“. A v tomhle případě je to stejné – myslíme si o těch druhých, se kterými tady musíme žít, spíš to horší. Je to karikované tvrzení, ale mnohé městské elity považují voliče Zemana automaticky za stejné kanály, jako je „jejich prezident“.

Jistě, někomu vulgární mluva prezidenta nevadí a užije si, že i člověk z Hradu mluví stejně jako on doma, a v diskusích najdeme spoustu podobných případů. Ale troufám si říci, že opravdu velká část bývalých Zemanových voličů v sobě bude řešit silný rozpor. Ač to je pro někoho z Prahy nepředstavitelné, tito lidé Zemana skutečně volili jako důstojného reprezentanta sebe sama, jako silnou, byť lidovější osobnost, která charismatem válcuje soupeře z druhé strany. Ovšem i tito lidé, zvláště strašího věku, kteří chovají úřad v úctě, jeho současné chování nemohou pochopit a musejí se k němu stavět odmítavě.

Není třeba pochybovat, že je pro vývoj téhle země násobně důležitější, jak prezidenta využívají nejvlivnější podnikatelské skupiny, než bohatost jeho slovníku. Ovšem něco takového v České republice zatím stále ještě volby nevyhrává ani neprohrává. Gross skončil kvůli pár set tisícům za byt, nikoliv kvůli obchodům s Chrenkem a Babišem. Topolánek kvůli špatně interpretovanému rozhovoru o homosexuálech, nikoliv kvůli Dalíkovým kšeftům. Nečas zase kvůli zaslepené zamilovanosti. I Babiš vyhrál volby bez ohledu na své styky s StB. A dokonce i Václav Klaus byl nepostradatelnou součástí české politiky do roku 2013, při tom v ní měl skončit ideálně v roce 1998, kdy o něm už všichni, kdo chtěli, věděli úplně všechno…

Buďme proto vděční, že je buranství Miloše Zemana už nezpochybnitelně na očích i těm, kteří si o něm možná při neznalosti či ignoranci jiných faktů mohli dělat nějaké iluze. Zemanova vulgarita není geniální tah, který by ho zachránil před analýzou jeho pročínských a proruských kroků. Právě naopak. Zeman si podrazil nohy, vystavil se posměchu, pohrdání, pohoršení, a to napříč voličskými skupinami a v takové míře, která zabrání jeho znovuzvolení. Navíc to bude jenom horší a u jedné kundy to neskončí. Zeman odkryl ledví a udělal ze sebe do budoucna mnohem snadnější terč. Jeho legitimita, autorita a přesvědčivost jsou současným chováním (a nejde jen o vulgarity, ale i o předávání státních vyznamenání atd.) poškozeny natolik, že bude těžké pro stále větší počet lidí brát vážně jeho samotného i kroky, které učiní.

Ostatně reakce lidí tomu dávají za pravdu. Sociální sítě vymýšlejí tuny vtipů, učitelé sundavají obrazy s prezidentským portrétem, píšou se výzvy na všechny strany, bulvár už opatřuje články titulky „Vítejte v zemi vycházejícího kosočtverce“. Takto okázalou trapnost a buranství, za kterou už nelze než se jen stydět, už napříč většinou národa neustojí ani Zeman.

Může nám být líto, že jako národ potřebujeme ránu kladivem do hlavy, místo abychom byli mnohem citlivější na překračování všech možných hranic. Ale díky za to, že potřebná rána kladivem přišla, aniž by z ní vyplývaly nějaké těžko napravitelné důsledky. A ačkoliv to jednou při samotné volbě vyšlo, ukazuje se dost záhy, že nelze klamat rádoby vtipnou bodrostí všechny diváky donekonečna (proč to v češtině prochází a ve slovenštině hůř, krásně popisuje Martin M. Šimečka). A pokud tyhle rány kladivem umožní nám všem uvědomit si trochu lépe, co už opravdu nechceme, možná vedle toho najdeme snáz to, co chceme. A třeba se z uvěznění v 90. letech konečně rozhodneme odvážněji vykročit do 21. století. Na Slovensku se už přesně taková velká symbolická změna podařila.

Související:

Srdečné pozdravy z Vidlákova

Prezident 2.0

Zrada češtiny (Martin M. Šimečka)