S brněnským graffiti umělcem Timem o strachu z agrese, nechuti k radikalitě, otrocké ilegalitě, balancování na jedné noze, vytříděných sprejích a dělání si srandy z Boha. Jak moc se tento fantom podobá vlastním vzkazům?

Když jsem v září připravoval článek o Brně, chtěl jsem v něm mít i zmínku o graffiťákovi, jehož věci se zaseknou do hlavy každému, kdo navštíví metropoli pod Špilasem. TIMA ale nebylo snadné vypátrat, nevěděl jsem, jak se jmenuje, stále nemá web, nikde ani mail. Nakonec se mi ozval, ale až po uzávěrce článku. Naštěstí! Díky tomu mohl vzniknout tento velký rozhovor, který vyšel o číslo dál. Za TIMEM jsem se vydal do kraje, kde řidiči autobusu klidně zastaví mimo zastávku, aby si koupili nové boty u pouličního prodejce. Na zastávce v malé vesnici mě čekal obyčejný kluk s havraním pohledem, domácí víno a sedum hodin povídání.

Proč jsi souhlasil s tímhle rozhovorem?

Díky značce Nový prostor. Naposledy se jsem se vyděsil, když se na mě obrátili z Šípu.

Mám teď opět záchvaty aktivity, dostal ses do vlny té smršti. Potěšilo mě, že to bude delší, jinak se to většinou smrskne do něčeho formálního a pak si říkám, že je zbytečný tyhle krátký štěky dávat ven.

Napsal jsi: “Nikam nevstupuju ani neklepu. Zůstávám venku a klepu se zimou.” Popisuješ tady sám sebe? Jsi pozorovatel, samotář?

Jo, od lidí jsem si držel distanc a graffiti se stalo mým nástrojem ke komunikaci s okolím, jinak jsem to jako introvert neuměl. Tehdy jsem si tu míru introspekce, pitvání se, až tak neuvědomoval. Ale zpětně to uznávám.

Občas, když ze mě něco vyvřelo, chytal jsem se za hlavu a říkal si si jejda, co jsem to vyvedl. Velká část dospívání je patetická, ale zpětně bráno, je dobrý být romantikem, dělat chyby a být trapnej (smích).

Z té doby si pamatuju svou neschopnost někoho se dotknout. Na Balkáně, kde mě na uvítanou objímali až ždímali, jsem z toho byl vyděšenej. A když mi bylo dvacet a pořídili jsme si doma psa, tak jsem byl vyřízenej z toho, jak hřeje. Proto tam problikává tohle téma.

Vyhledával jsi nějaké objetí od okolí?

Spíš jsem se čím dál víc zavíral a ulítával do představ. Když si čtu deník z té doby, tak i přes sebekontrolu – která počítala s tím, až to bude někdo číst – je tam cítit z čeho to vyvěrá. Kolem 20-ti jsem byl regulérně na diagnózu..

Kdy sis poprvé všimnul nějakého obrázku, který na ulici “nepatří” a co sis o tom myslel?

V Brně se graffiti rozjelo někdy v letech 1994, 1995. Bylo to nový a zdálo se mi, že tehdejší společnost byla více otevřená novým věcem a i graffiti bylo braný jako něco zajímavého.

V Bohunicích u šaliny pod mostem jsem pozoroval dva borce v kapuci, kteří tam nějak polonenápadně stříkali. Ve vzduchu bylo cítit zakázaný ovoce, takovej pocit partizánství, to se mi líbilo a úplně mě to semlelo.

A chápal jsi je jako dobrou nebo špatnou stranu?

Nevím, co je dobrý nebo špatný. Já dodnes nevím, jestli mám graffiti obhajovat nebo na něj nadávat. Některý lidi mám strašně rád, ale většina mě sere. Vadí mi ta silovost, ten machismus, značkování území, vymezování teritoria. Někdo říká, že je to o adrenalinu, ale mě přijde, že je to spíš o testosteronu. Je to svým způsobem dobrý jako iniciační přechod do mužství, ale já nikdy nebyl schopnej přistoupit na ty polovojenský manýry, šikanu nováčků mazáky.

Tak to chodí?

Tam jsou “ti, kteří ví” a mají toho hodně za sebou, svoje “piecy”, na který jim nikdo nesmí šáhnout. Je to jako ve školce. Ze začátku jsem si myslel, že jsou lehce hippies, parta co trošku hulí, ale jsou to spíš machoseskupení individualistů, kteří spíš chlastaj. Je to často o agresi a alkoholu.

A to jsi nevytušil už v těch začátcích?

Já o tom nic nevěděl. Mě to lákalo jako velká neznámá. Myslel jsem, že jsou to lidi, kteří chtějí světu něco říct, že jsou v tom skrytý nějaký poselství, šifry, jako v Záhadě hlavolamu, že když přiložím něco k něčemu, tak složím lítací kolo… Až pak mi došlo, že jsou to jen prázdný písmenka, kteří člověk maniakálně šíří kolem sebe. Ikdyž i to může být ve své rytmice očišťující. Cokoliv ritualizované nabývá na síle.

Za ty roky jsi nepoznal nikoho s oduševnělejším přístupem?

Občas se najde někdo, kdo si udělá šablonu a něco tam foukne, ale neznám nikoho, kdo by to dělal dlouhodobě nebo intenzivně.

Ani streetart podle mě nepřekračuje hranice grafickýho designu. Je to stále jen o značce, hrozně formální. Což mě nevadí, někdy je naopak trapný, když se to toho snaží narvat obsah, pak je to často klišé, ve kterým chybí záblesk nějakých skutečných problémů. To je obecně problém českýho hiphopu, rapování o pseudoproblémech, který ani nejsou. Ale jsou výjimky, Lipo z Liberce rapoval proti radním, kteří tam rozkrádali veřejný peníze. To mi přišlo super.

Formu a obsah tedy bereš jako rovnocenné dimenze?

Já od začátku dělal hlavně obsahový věci bez ohledu na formu. Neměl jsem vůbec barvy, bral jsem je ze zapomenutých dvorů, sklepů, garáží, bral jsem všechno, co jsem našel – spreje, syntetický barvy. Pak jsem to jen tak našudlal, ještě bez šablony a většího přemýšlení.

Ale jasně, pokud na ulici udělám něco, co má skvělou formu, tak je to o to víc poutavý (zvlášť, když se přiživuju na nějaký známý značce). Teď, když mám dobrej verš, tak přemýšlím, jak by to bylo hezký vyvézt, aby na sebe víc upoutal.

Příklad: třeba Chovejte se slušně, na to nejvíc pasuje policejní font. Seriózní, oficiální, tlustej, aby hodně seděl na zemi. Taky mi přišlo vtipný požadovat slušnost skrze nelegální sprejování. Jo, nad formou přemýšlím víc.

Chovejte se slušně?

V době zásahu proti Czechteku Paroubek apeloval na všechny slušný občany, na tu znormalizovanou zglajchšaltovanost. Společnost vymezil na čistou a na špínu, které je třeba se zbavit, a pak už to bude celý super, bude se to lesknout, že se z toho asi všichni posereme.

Generační záležitost to ale asi nebyla, překvapilo mě, že i mezi mladýma byli děsivý konformisti – kteří souhlasili, že technaři jsou smažky a paraziti – běhal mi z nich mráz po zádech.

Ivan Wernisch říká, že základ poezie je tajemství. I tvoje verše jsou často dost mlhavý. Nebojíš se, že je lidi pochopí jinak, než jsi zamýšlel?

Nezajímá mě, jak si to kdo vykládá. Přišlo by mi hloupý dělat to proto, abych lidem sdělil něco konkrétního. Občas mě ale překvapí, že to někdo pochopí úplně jinak. Ikdyž něco možná jinak pochopit nejde.

S Wernischem souhlasím, když něco pojmenuju, získám nad tím moc, ale taky to umrtvím. To je nakonec důvod graffiti tagů – přisvojovat si cizí prostor.

V poezii cítím pokoru, ikdyž i v ní může být spousta ambicí. Básně jsou jako sedmý den, ve kterém člověk přestává pracovat a jen sleduje stvoření, jak plyne život a přiznává, že ho to přesahuje, sice tomu nerozumí, ale ty pavučiny vedoucí od někud někam mu přijdou krásný a on z nich tuší souvislosti. Snaží se to říct, ale jinak je to nesdělitelný. Paradoxně to vzdoruje samotné psané formě. Poezie je spíš údiv dětství, kdy člověk ještě neumí psát.

Záleží na jednotlivých slovech?

Když někdo nosí na tričku love, future nebo forever, tak nevím, co tím míní, tyhle slova jsou už únavný, radši by měly zůstat schovaný. Mě se líbí slova ne tak silný jako třeba: moje, kolem, zatím – ty jsou jednoznačně čitelný.

Záleží i na délce sdělení. Myslím, že čím víc politik mluví, tím víc se podkopává, najednou se mu tam přichomítají slovíčka, který ho odkryjí. Delší texty nabízí víc variant interpretace.

No vidíš. Mně víc rozdmýchá fantazii jedno slovo.

No tak to je taky pravda. Aha, tak to fakt nevím…

Někteří lidi jsou z mnohoznačnosti nervózní. Občas to nevydrží a abstraktní chtějí posadit do konkrétního. Musí definovat, co to připomíná jim. Třeba k moje Neboj někdo dopsal na Neboj se a věř Ježíši. Nějaký host v rozhlase říkal, že opakem lásky není nenávist, ale strach. Líbilo se mi „neboj“ jako synonymum lásky. Ale interpretací to může mít víc. Dřív jsem se podepisoval i jako TIMOR, to je latinsky strach. Strach mi přijde jako hybnej moment.

Z čeho máš strach?

Na střední mě paralyzovalo veřejný vystupování, zkoušení. Naopak recitování básniček mě bavilo, to se dalo naučit dopředu. Pořád mám strach z agrese. V rodině jsme se nikdy nehádali, neumím na to reagovat, nejsem drzej. Buď si z agrese dělám srandu nebo se konflikty snažím ukecat, což vede spíš k mýmu ponížení. Zrovna včera jsem se byl podívat na vytipovanou plochu a nějací asi o deset let mladší týpci na mě začali: “Co si to fotíš? Tady nic dělat nebudeš, táhni vocaď!” A já byl vytřepanej, odcházel jsem odtud jako debil. Sice jsem se ohradil, ale nezněl jsem úplně přesvědčivě. Vítězové byli oni (smích).

Proto jsem byl tak neštastnej, když Zeman, který lhal a byl hnusnej, porazil Schwarzenberga, který reprezentoval jemnou sílu. A to se pořád opakuje. Je snazší přilepit se na agresory, než na ty, kdo dlouze vysvětlují.

Prostě nevím, jak odpovědět na Co čumíš pičo? Ale na druhou stranu, proč by to ti lidé dělali, když by si byli sami sebou jistí? Kdyby je někdo rozebral na součástky, tak zjistí, že jsou slabí.

Píšeš vzkazy na záchodky?

Ne. Ale děkuju za návrh, to je docela dobrý.

Jak tě napadne na okap napsat Tiskový mluvčí deště? To je mi podobná záhada, jako zrození vtipu.

Nevím, co to je nápad nebo, jak dlouho vzniká, někdy je to jako lusknutí prstu. Tohle vzniklo jako koláž dvou věcí, které se normálně nepotkají.

A Máš na míň?

Třídil jsem si fotky – ikdyž policajti mají asi lepší archiv – a uvědomil si, že mi chybí důvěra k aktivnímu rozhodnutí. Teď jsem byl sice v návalu aktivity, jakože všechno půjde, Všechno bude (další Timova věc), ale jinak tomu kladu odpor a ironizuju stylem Máš na míň. Jak jsem ty fotky dával vedle sebe, říkal jsem si: no, mohl by ses nad sebou zamyslet.

Nelákalo tě psát básničky?

Bál bych se, je to moc vážný vylézt ven a říct: tady jsou moje texty. Ta svázanost v knížce má přílišnej punc oficiality. Opře se do toho kritika… Moje texty jsou psaný “na vodě”, rozplynou se, přetřou, to mi vyhovuje. Dá se to brát jako alibismus, ale je mi to takhle příjemný.

Z těch, kdo ven vylezli, máš rád koho?

Ivana Blatnýho, Jana Zábranu a zhudebněný texty Pavla Kolmačky od Karla Vepřeka. V polici mám i Skácela a Mikuláška, ikdyž některým těm věcem vůbec nerozumím. Mám rád zesnulýho písničkáře Jiřího Bulise, kterej jakoby řval na lesy, písničku od Viléma Závady Holubi, taky Radůzu a Navarovou. Zjevení je Petr Váša, je jak necivilizivonej domorodec tančící na plesu ve Vídni, živočišnej a živelnej, na nic nehraje.

Často si mě uklidní Krchovský: „Dnes jsem si koupil květináč / a zasadil pažitku / Děkuji, Bože! Není zač… / dnešek byl plný zážitků.“

Zrajou v tobě tvoje verše dlouho?

Když mě něco nasere, tak nejsem schopnej reagovat jinak, než napsat transparent a vylézt s ním na barikádu. Poslední dobou mi tyhle prvoplánový věci přijdou lepší.

Když vidím Zemana, chce se mi jednat agresivně. Takže hned po volbách jsem udělal pár výkřiků sprejem. Měl jsem pocit, že se na to musí reagovat teď, že není čas si někde týden šudlat šablony. Ale na druhou stranu, ty věci, který vznikaíj dlouhodobě jsou sofistikovanější a vtipnější, neagresivní – takový jsou nejsilnější. Agrese působí jako výkřik krysy zahnané do kouta, vlastně je sama silová. Někdy to ale nejde jinak: na Putina, který zavírá lidi z politických důvodů, už nejde reagovat vtipem.

Říkám si, že by muselo být skvělý být v 50. nebo 70. letech v disentu a dělat nějaký nápisy. Slyšel jsem pamětníka, který se v osumdesátých letech účastnil hromadných akcí, kdy běhali Prahou a křičeli vládní hesla – ale křičeli to ty máničky a nabývalo to úplně jiných významů a policajti vůbec nevěděli co s nima. Anebo po sobě stříkali pistolkama a křičeli: my chceme mír. Říkám si, jestli bych toho byl schopnej třeba v 50. letech. Mám pocit, že adekvátní reakcí na dnešní neonormalizaci v podání Zemana a Šloufa a těch, co by tu chtěli všechno vybetonovat a postavit víc Temelínů, by byl obří čůrák na mostě, který namalovali v Rusku. Bývalí agenti KGB, dnes hlavy pravoslavné církve a prezident na to říkali, že to bylo nevhodné nebo, že se to mohlo dotknout věřících. Na to je jediná reakce: vyslíct se donaha nebo souložit galerii.

Myslíš, že na to u nás nazrála doba?

Jo, ale kvůli demonstraci by musela přijet nějaká Ya Basta a zapálit pár aut. Nevím, kdo by tady byl schopnej radikálního přístupu.

Sleduješ nějaký aktivisty?

Nadšenej jsem z Milana Mikuláštíka a jeho skupiny Guma guar. Ti jsou radikální, nejsou lapení jen v umění, to má koule, ne začít malovat mimo rám. Nebo ruský skupiny, který jdou přímo na dřeň. Tam jsou aktivisti i novináři, kteří napíšou o válce v Čečensku.

Nemám rád třeba Rafany, skupiny vymezující se vůči něčemu, co nejmenují. To je revolta končící přesně na hraně, tak aby se nespálili (a oni tím budou určitě argumentovat, že zkoumají právě ty hranice). Pokud má být umění angažované, tak je třeba přímý akce, řešit problémy, který jsou tady teď. Proto jsem rád třeba za Dymákovou a její film Šmejdi.

Neměl bys sám přidat plyn?

Chybí mi ta velkorysost naplánovat to tak, aby to mělo velkej dopad, asi se toho bojím. Je mi jedno, jestli to uslyší pět lidí nebo 20 000. Jsem rád, když s tím někdo rezonuje. Ale mohl bych víc kalkulovat s těmi místy, třeba jít na D1.

Co se týče témat, nemám zájem dělat moc politický věci, trochu mě to obtěžuje. Nechci nasírat. Spíš něco nasere a vyžene ven mě. Předtím to byl Klaus. Ale tím, jak jsem byl vůči němu úplně zaslepenej, jsem za celou dobu nenašel formu, jak ho sestřelit inteligentně. Udělal jsem jen jeho portrét s nápisem Pravda a láska zvítězí nad lží a nenávistí. Úplně mi vzal vítr z plachet, když to pak skutečně použil! Klaus mi permanentně dával motiv k něčemu se vyjadřovat, teď je to Zeman.

Ale mě nejvíc těší čistě výtvarný věci, který nic neznamenají – to vnímám jako nutnost, kterou je třeba dělat.

Je to tím, že politický věci jsou dočasný, kdežto ty abstraktní říkají pořád něco nového?

Možná jo, možná proto se mi to líbí.

Jak by měli být aktivistický lidi, kteří neumí malovat?

Nedělat to sami, nebát se spolupráce, což je v našem prostředí vnímaný jako kolaborace (jako zrada a ne jako co-laboratio, tj. spolupráce). Další lidi ti toho řeknou víc.

Když zůstanu u výtvarnýho umění tak stačí Photoshop, internet, plakáty…

Jaká je role TIMA ve společnosti?

Necítím, že bych měl celospolečenský dopad. Hodnotit svou roli, je jako dívat se do zrcadla a prohlížet se v něm ze všech stran. TIMA neberu jako kult. Občas mi přijde, že ať už bych udělal cokoliv, tak brněnská scéna to přijme s pozitivníma předsudkama. To je sice pohodlnej prostor, ve kterým můžu tancovat, ale nechci na to přistoupit, nepracuju pro nějakou značku.

Není to čas na novou přezdívku?

Z většiny jsem se už přestal podepisovat, ale lidi to asi stejně poznají. Změnit přezdívku mě nenapadlo. Ikdyž, předtím jsem byl Bubák nebo Freak. Možná se toho i bojím. Třeba jo, třeba mi to dělá dobře, ikdyž ta zpětná vazba v tom stejně není.

Ta ti nikdy nechyběla?

Chybí mi čím dál víc. Dřív mi stačilo být s tím spokojenej sám. Prvně jsem si tím řešil osobní věci, bez nějakýho dohledu. Takový způsob vyjadřování, kdy si můžu dělat co chci, mě ale zbavil té kritiky. Tvořit dlouhodobě bez zpětné vazby je sobecký, nezodpovědný.

Kritiky jsem se bál obzvlášť na začátku, že tě někdo sejme. “Když si na nás zuby cení, kritika a hodnocení, bojím se i proto křičím, sám se raděj předem zničím” (smích). Mladej člověk si všechno moc bere. A starší generace mu moc nepomáhá. V momentě, kdy se odstěhuje do squattu nebo přestane jíst maso (nebo jak jinak se dá revoltovat v rámci dnešní společnosti), se mu vysměje, že si na něco hraje, a jedním dechem mu vyčítá, že je cynickej, že se zajímá jen o prachy a nový telefony.

Napadlo tě podepsat se někde vlastním jménem a tím se kritice vystavit ?

Ne. Akorát mě napadlo udělat plátno a podepsat se do rohu – poslední piece do galerie, definitivní tečka.

Chtěl jsi s graffiti někdy seknout nebo jen jít něco svého přetřít?

Něco jsem dělal i natřikrát, ve dne to totiž vypadalo jinak. Nejdýl jsem něco dělal 34 hodin jako pracovní týden (smích). Ale něco jsem dělal tak dlouho proto, že jsem je to šel předělat.

Ale myšlenku, že toho nechám, mám v hlavě posledních osum let. Končím s každou věcí, ale pak si řeknu ještě udělám tohle… Je to jako představa vlastní smrti nebo přemítání, jak spáchat sebevraždu. Jít si koupit provaz, je ale druhá věc. Furt si to ale představuju, protože tu partizánštinu vnímám jako kouli na noze. Chtěl bych se osvobodit.

Omezujeje tě to tedy, ikdyž větší svobodu projevu už mít nemůžeš?

Někdy mě to naplňuje. Mívám symetrickej pocit, že stojím na obou nohou, že jsem udělal to, co jsem udělat měl, ale ta ilegalita omezuje. Docela mě zajímá, jak se s tímhle vyrovnávají ostatní s alernativní identitou.

V hebrejštině značí slovo otrok toho, kdo se dívá stranou, uhýbá bokem, za to sluha jde tam, kam ho vede Bůh, osud nebo okolnosti – když prší, tak dělá ve stodole. Oba dělají stejnou práci, ale otrok je vnitřně nasranej a to ho znesvobodňuje.

A já pořád nevím, jestli mám nahlas říct: ano, já jsem TIMO a budu to dělat do konce života a přiznat si to sám před sebou, anebo se na to radši vykašlat.

A neprolínají se v tobě tyhle pozice dohromady? Nejsi sluhou, který má otevírat lidem oči právě tímto pro tebe otrockým způsobem?

Tak mohl bych se nazvat prorokem nebo pastýřem (smích). Tak se cítí možná Tomio Okamura a je mi ho líto.

Jsi věřící?

Jsem katolík, který občas chodí k evangelíkům, furt na to nadávám, ale mám to rád. Do kostela jsem začal chodit až po revoluci s otcem. Poprvý mě to dojalo, úplně jsem se tam rozbrečel.

K tomu mě napadá tvé Chybuj a odpouštěj – jsi takovej moralista?

Sám nevím. Každej chválí Boha jinak. Zázraky neprobíhají certifikovaně jen skrze církev, dějí se všude. Nestavím se tím za církev nebo proti ní. Moralizuju, ale zároveň si z toho dělám srandu. Nemyslím, že si to protiřečí. Myslím, že Bůh se dá chválit i tak, že si z něho děláš srandu. Přijde mi to i jako základ Starýho zákona nebo židovství, jako vtip, spojit dvě věci, který fungujou vedle sebe. Ve světě přeci není vymezený prostor, kterej stvořil ďábel, kterej vykolíkujeme a tam nebudeme chodit a prostor, stvořený Bohem, kterýho máme ve zlaté krabičce v kostele a chodíme se na něj jednou týdně dívat, jestli tam pořád ještě je a pak jdeme domu.

Konkrétně u Chybuj a odpouštěj šlo spíš o to, že po vysoké výtvarné škole musíme znovu najít odvahu dělat blbosti, bavit se, čili chybovat, systém pokus-omyl a zároveň tolik nesledovat a nesoudit ostatní, takže odpouštět.

Co říkáš na lidi jako Honza Kaláb, který se jako sprejer (CAKE, POINT) etabloval v oficiálním galerijním prostoru?

Je to logický řešení vlastního vývoje. Malovat chromy v padesáti je sice obdivuhodný, ale trochu slepá ulička. Zároveň neznám moc lidí, kteří by uměli zkombinovat ulici a galerii. Hodně těch kompromisů mi přijde zajímavých, ale nepřináší nic moc novýho. Nedá se to totiž postavit jen na zkušenosti z ulice. Něco, co je určený ven, bude uvnitř viset jako mrtvej motýl. Nemá cenu tahat to dovnitř.

Já kromě spreje maluju a kreslím si úplně bokem. Sám jsem si nic moc nezařizoval, takže jsem ani nevystavoval, opomenu-li pár pajzlů. Až teď, na leden mám v brněnským Off Formatu domluvenou první regulérní výstavu a furt nevím, jak to pojmout.

Představ si, že by tě za graffiti město platilo. Jak by se změnilo?

Párkrát jsem v téhle situaci byl a byl jsem překvapenej, to klišé, že kritizovat je snadný, ale zkus to udělat nějak jinak, platí. Najednou zmizí ta bezstarostná oprsklost, musíš to nějak pojmout, člověk se toho až bojí. Pak možná hledá nějaký jistější řešení.

Má to zase svý podmínky. Vystavoval jsem v nekonfliktní galerii Myšina (galerie provozovaná VUT v podchodu u nádraží), která zakazuje cokoliv rasistickýho, sexistickýho a politickýho. Přitom ve veřejným prostoru by měly být věci, týkající se veřejného života – takže především politický. V Myšině zbývá okomentovat leda chování soukromých firem (TIMO zde vystavil billboard Home Less parodující Home Credit. Po nekompromisní intervenci firmy musel být přetřen). Nebo ti nabídnou legální plochy, kde máš zpracovat třeba téma Brno, aby to vyšlo lidem vstříc. Z toho je mi smutno. Plnit tyhle požadavky je už skoro prostituce.

A kdyby ti dali úplně volnou ruku? Čmárej co chceš, kde chceš.

Takové dobývání se do otevřených dveří… Cítil bych větší zodpovědnost, ale bylo by to stejný jako teď, jen bych se nemusel vyhýbat kamerám. Možná až kdyby mi za to začali platit, tak bych byl nervózní a dělal líbivější věci. Když mi někdo zaplatí, tak jsem mu zavázanej.

Maloval jsem zeď areálu jedné firmy v Řečkovicích, co svařuje kolejnice, jde jim to, tak nemají ani web. Majitel nikam nechtěl umístit svoje logo, vše nechal na mě. To je donátor, jak má být – zaplatí a nic za to nechce, jenom tak.

Když byl teď zvolen nový papež a začal to celé revidovat, chodit pěšky, jezdit metrem a tak, Václav Klaus se vyjádřil, že tomu nevěří, že je to promyšlená PR akce. A já si říkal, no ty vole, tak v tuhle chvíli úplně odkryl svoje myšlení. Nevěří, že by někdo dělal něco zadarmo, že všude musí být něco za něco.

Co říkáš na mural art sponzorovaný velkými firmami, graffiti přes půl domu s logem pivovaru?

To tak je? Představa, že mi nabídnou plochu, zaplatí práci a barvy a řeknou, že si můžu dělat co chci, jen pod tím bude podepsaný, mi přijde v pořádku. Zakomponovat nějakou bečku piva přímo do toho, mi ale přijde dost poťapaný, ikdyž s pivem problém nemám. Třeba pro ČEZ bych asi nedělal ani první variantu.

Proč mezi graffiťáky není víc TIMŮ?

Spousta lidí přistupuje na požadavky graffiti, který říkají, že musíš být takovej a takovej, dělat vlaky, metra a potom přijde uznání.

Moji rodiče jezdí na čundry, jsou trampové a znám bratry Ryvoly, ten folk je naivní a ta naše cynická společnost se pomočí u Nedvědů, tak co se děje? Jsou to asi trochu idioti. Nevěřím tomuhle folku, country a hiphopu, odvarům z Ameriky. Ti Ryvolové jsou dobrý, byli vyobcovaný z té komunity, protože si to začali hrát po svým. Přitom úkrok stranou je oživující.

Graffiti má náboj, ale je potřeba z toho vylézt ven, jinak skončíš v ghettu s partou řvoucí hesla. Je to jako nějaký oficiální náboženství. Mě baví zakládat sekty, subkulturu. Říct, na tohle já vám seru. Ale těžko říct, jak budu reagovat, až někdo přijde ke mně a řekne já dělám revoltu vůči tobě.

Inspirativní mi přijdou právě ti anarchoautonomové v podobě Váchala, Reynka, Tichýho. Rozhodně je lepší si tu v český kotlině šudlit něco malýho, než napodobovat světový trendy. Myslím, že naší republice odpovídá grafika 10×15 cm a ne plátna 6×10 metrů a velký tahy štětcem. To už přetékáš do Francie, kde na to maj právo, protože je tam dost slunce. My se blížíme spíš intelektuálnu seveských zemí.

Jak vnímáš město? Zakázal bys reklamy v ulicích?

Hned bych zakázal auta v centru a všechny reklamy, po čase by se zjistilo, že nikomu nechybí. Města navrhují inženýři, kteří mají pocit, že to bez nich nejde: “Tak to je a proč by to mělo být jinak”. Ale do toho “zlá” Evropská unie zaplatí lidem stáže, aby se podívali, jak to funguje třeba v Kodani nebo v Lyonu a ti vidí, že to jde i jinak, že to není nějaká levičácká extravagance, jak se to u nás prezentuje. Občas si přijdu, že jsme v nějakým Kyrgyztánu, kam vrthla volná ruka trhu.

Když se v Brně jednalo o zrušení výherních automatů, protiargumenty byly, že to si nemůžeme dovolit, když to sopnzoruje tolik sportovních klubů. Líbila se mi reakce Žít Brno: No jako mi bysme hrozně rádi přestali vyrábět stínítka na lampy z lidských kůží, ale ono se to skvěle prodává a spousta lidí by ztratila práci… To je přesně ono, produkujeme to, čeho se jednou budeme zbavovat.

Pokud dnes dělat reklamy, tak bych zakázal plotry a dělal je ručně, aspoň by v nich zůstala nějaká rozechvělost, lidské měřítko. Když vidím obří orlici v poli, nasadil bych jí hákový kříž, to už není propagace ale propaganda.

Máš pocit, že člověk dnes ztrácí soukromí?

Nějak mi to nevadí, dotýkají se mě jen kamery, ikdyž kriminalita prý díky nim klesla o třetinu. Nelíbí se mi softwary na označování ksichtů, ale zdá se, že to všem vyhovuje, odhalujou ještě víc, můžou exhibovat. V momentě, kdy se tohle stává normou, to mele i ty ostatní. Mám taky facebook, mám pocit, že předbíhá realitu. Už v momentě, kdy se někdo fotí, ví, že to dá na facebook a uzpůsobuje se tomu, co je chtěný. Líbí se mi lidi, kteří na to serou. Ale nevím, facebook jen zvýrazní charakter každého. Generace, která na něm roste, bude mít hodně odlišný mentální mapy.

Já do svých 25-ti neměl telefon, email, ani jsem neuměl psát ve Wordu, byl jsem snad poslední, komu dovolili psát diplomku v ruce.

Co tě trápí v této společnosti a naopak, z čeho máš radost?

Asi je to dědictví minulého režimu, který devalvoval humanitní obory a hlavní slovo tak dnes stále mají ty technické. Všechno se spočítá a naplánuje, nepřemýšlí se nijak alternativně.

Trápí mě nesnášenlivost k tomu, co je jiný. Souhlas s tím, co dělají všichni.

EU nám posílá peníze, abysme si to tu zkultivovali, ale my je prošustrujeme a pak na EU nadáváme, že nám něco přikazují. Mám pocit, že jsou mentálně jinde než my. Vadí mi inklinace k Rusku. Zpochybnování individuálního hrdinství za komunismu, řeči o zištných disidentech placených ze zahraničí.

Jsem nadšenej z lidí, kteří dokázali dobře využít svobody, různý evangelický, katolický, ekologický okruhy, často vycházejí z Havlova odkazu. Jsem rád za lidi z občanské společnosti, za radikální Matěje Hollany, osobnosti jako Drtinovou a lidi, kterým se podařilo zestárnout do moudrosti, Jaromíra Štětinu, Koháka, Sokola, Lukavského, Špidlíka, faráře Františka Liznu.

Je podle tebe stranická demokracie dobrý model vlády? Koho budeš volit?

Je. Sice mám anarchistický sklony, ale zároveň respekt k autoritám, které si to zaslouží a jsem smutnej, že ti neustále stojí bokem. Byl bych rád, kdyby se tam dostali Zelení nebo KDU.

Taky věřím v občanskou společnost, je třeba kontrolovat, trochu zlobit. Protože s mocí politiků roste chuť.

Jsi optimista?

Nevím, mám radost z detailů, ze třpytivý reality, potom to jde. Ale vím, že nemá cenu zabývat trámy, který tíží lidstvo, který nemůžu ovlivnit. Často se nechávám semlet okolnostmi. Apolitickým známým, kteří si hledí jen své práce, závídim ale nerozumím.

Nevím, jak by to dopadlo, kdyby došlo na slova veškerých liberálů – s kterými často souhlasím – jestli by to nebyl tak trošku průser. Nekontrolovat migraci apod. Jak by asi anarchie řídila sama sebe?

Zapojuješ se do veřejného života i jinak než jako TIMO?

Vyráběl jsem transparenty na brněnský protináckovský pochody, třeba hajlujícího borca v odpadkovým koši, pod kterým bylo švabachem Ordnung muss sein nebo opičáka s nápisem Übervandas. Ale neměl jsem koule to nést, naštěstí se přihlásili kámoši.

Jezdím cyklojízdy, z letošní účasti jsem jsem nadšenej. Ikdyž v Budapešti prý jelo 100 000 lidí.

Svýho času jsem chtěl být nějak aktivní v Hnutí Duha a nabídli mi roznos letáků. Já si přitom myslel, že budu buď sázet stromky anebo někde radikálně fyzicky protestovat. S kamarády jsme čistili potok u Kohoutovic. Za to uložení pneumatik jsme pak ještě zaplatili ve sběrným dvoře.

Ekologii ve svých věcech moc neprozrazuješ.

Napsal jsem tu známou řeč náčelníka Seattla na zeď Lidlu, když vykáceli stromy kvůli reklamě. Na plátno jsem dělal čárovej kód, kterej tvořily stromy. Nebo nápisy Čím víc aut, tím víc štěstí, Znovu pou-žiju. Ale máš pravdu, že se tím moc nezabývám, byť to vnímám hodně vyostřeně. Jdu vyhodit odpadky a z kontejnerů vyhazuju cizí odpad. Spreje vystříkám, probodnu, sešlápnu a nesu přes půl města do sběrnýho dvora.

Líbí se mi heslo vynálezce horského kola Garyho Fishera: Kdokoliv jezdí na kole je můj přítel. – to bych měl napsat k nějaké zacpané křižovatce. Myslím, že k ekologii je lepší přesvědčovat pozvolna, než radikálně, jako v politice.

Mám v plánu udělat Miloš Zeman na hrad a jaderný odpad do Blaníku. – to by mělo zaznít (smích).

Jaká tvoje vlastnost zařídila, že jsi to vydržel 16 let?

Asi právě ta introvertnost jako pohon samomluvy. Introverti se vydrží soustředit na jednu věc.

Co by se tedy muselo stát, abys toho nechal?

Musel bych přestat sledovat, co se děje okolo a kreslit si nějaký rajčata, nadčasový věci. Anebo by mě museli zavřít.

– konec –

TIMO

Jeho obrazy, básně a vzkazy ve veřejném prostoru se staly brněnským folklórem. Nikdy nebyl členem žádné skupiny a dodnes tají svou identitu. Cítí se být městským nomádem, kterého nejčastěji napadají věci na kole, ve vlaku nebo na čundru. Nemá webové stránky, jenom fanouškovskou skupinu na Facebooku.

(autor: Jakub Holzer Chatt, nahráno 3.10.2013, kdesi za Brnem, zkrácená verze rozhovoru vyšla v Novém Prostoru č. 426)

Timova další díla: https://www.facebook.com/groups/249761179094/photos/