Næringsministeren forstår ikke næringen

19. okt. 2017 19:30 Sist oppdatert 11. desember 2017

Når næringsminister Monica Mæland satser på at Kolonial.no skal pulverisere makten i dagligvarebransjen, har hun enten berøringsangst eller svak forståelse for hvordan næringen fungerer, mener Joacim Lund. Roald, Berit / NTB scanpix

Denne uken bestemmer et lite knippe mektige menn hva du skal spise det neste året. Det vil koste deg dyrt.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Jo større makt, desto farligere er misbruket av den, sa konservatismens irske far, Edmund Burke. Det var nok ikke norsk dagligvarebransje han siktet til. Men kunne han stirret ned på gårsdagens maktmøte i Tønsberg fra sin plass i himmelen, ville han fått bekreftet at tesen hans funker som ei kule 200 år etter at han selv trakk sitt siste sukk.

Dagligvareleverandørenes forening åpnet i går sitt høstmøte, startskuddet for den årlige høstjakten, der leverandører og dagligvarekjeder barker sammen. Avtaler skal forhandles, kontrakter skal signeres.

Det eneste jeg kan si med sikkerhet om utfallet, er det Burke fryktet: Makten blir større og misbruket av den farligere.

Forbrukerne får svi

Rapport etter rapport slår fast det samme: Maktkonsentrasjonen i dagligvarebransjen er enorm og økende. Det går ut over forbrukerne, som betaler for mye penger for et for dårlig utvalg hver gang de går i butikken. Og myndighetene løfter ikke en finger for å gjøre noe med det.

Denne uken sa næringsminister Monica Mæland (H) til Nationen at hun ikke vil sette et tak på størrelsen til Norgesgruppen, men satser på at «aktører som Kolonial.no og Godt levert vil fortsette å vokse og utøve et sterkere konkurransepress på de etablerte aktørene».

I verste fall er det berøringsangst. I beste fall avslører hun en svært begrenset forståelse av mekanismene i dagligvarebransjen.

Dagligvarebransjen for begynnere

Grovt sett kan dagligvarebransjen deles i tre: Leverandører, grossister og forhandlere. De to sistnevnte kontrolleres av tre aktører. Norgesgruppen er klart størst, og blir stadig større, for tiden mest på bekostning av Rema, mens Coop er litt mitt og litt ditt og gjør det litt bra. Tilsammen kontrollerer de tre 96,1 prosent av markedet.

Da er det bare ett ledd igjen, og det er leverandørene. Også der er kjedenes makt økende, fordi de satser stadig mer på egne merkevarer. Men noen leverandører er utilnærmelige. Produktene fra Tine, Orkla, Nortura og Ringnes utgjør en betydelig del av omsetningen i dagligvarehandelen. Det gir dem stor makt i forhandlinger. Jo mindre kjede, desto større blir leverandørenes makt.

En mur av muligheter

Tidligere denne måneden publiserte Oslo Economics sin rapport om det norske dagligvaremarkedet. «Relative volumgevinster i innkjøp – at aktører som kjøper store volumer fra leverandører oppnår mer fordelaktige betingelser enn aktører som kjøper inn mindre volumer – fremstår som den mest betydningsfulle etableringshindringen,» skrev de der.

Eller for å si det enda tydeligere: Det er nesten ikke mulig for nykommere å etablere seg i det norske dagligvaremarkedet.

Kolonial.no, som næringsministeren tror vil pulverisere makten, er et hederlig unntak. Men nøkkelen til suksess er at de har fått til et samarbeid med Rema på innkjøpssiden. Alene ville de fått for dårlige betingelser. Den dagen Reitan-familien skyver dem ut i kulden, trekker opp stigen etter seg og lager sin egen nettbutikk (jeg tror samtlige kjeder lefler med slike planer nå), eller kjøper resten av selskapet, for den saks skyld, har kjedene all makt også på nett.

Løsningene finnes

Når det har gått så langt, er det ikke helt enkelt å fjerne etableringshindrene. Men det finnes ting man kan gjøre. Oslo Economics-rapporten ramser opp en lang rekke mulige tiltak, som å redusere importvernet, redusere markedsreguleringen i landbruket, subsidiere små leverandører, tvangsoppløse store leverandører, begrense kjedenes størrelse, regulere næringseiendom eller motvirke kompliserte innkjøpskontrakter.

Mye av dette virker som dårlige ideer som vil få uønskede effekter på andre områder. Når Coop-sjef Geir Inge Stokke ber politikerne gripe inn for å begrense størrelsen på Norgesgruppen, deler jeg bekymringen hans, men ikke troen på tiltaket. Å regulere leverandørprisene virker mer fornuftig.

Like konkurransevilkår

Prisene kan reguleres slik at de mest dominerende leverandørene, de som har fra 40–50 prosent andel i en varekategori, slik Orkla har det innen vaskemiddel og frossenpizza, Ringnes innen mineralvann og Tine i meierikategorien, er nødt til å selge varene sine til samme pris til alle forhandlere (meierigiganten Arla gjør dette i Danmark).

Det ville gjort prisene høyere for den mektigste kjeden, Norgesgruppen, men lavere for Coop, Rema og alle de andre. Dermed ville det blitt mulig for nye aktører – altså dem Mæland heier på – å etablere seg i både leverandørleddet og forhandlerleddet i dagligvarebransjen. Det ville i sin tur gitt økt konkurranse, lavere priser og større utvalg til oss som handler og spiser – og mindre makt å misbruke til de mest dominerende aktørene i dagligvarebransjen.

Det enkle er ofte det beste.