Hvis du tar et norgeskart og betrakter det morfologisk, så ser du straks at landet består av tre deler. Grensene går som følger: Fra Skagerak omtrent ved Mandal eller Kristiansand, nordover gjennom Langfjellene til Dombås–Hjerkinn, så skarpt østover Dovre til svenskegrensen og så nordover igjen langs grensefjellene til Lyngen-Alta, der blir grensen utydelig og går i havet i nordvest.

Begrepene «Nord-Norge», «Midt-Norge», «Sør-Norge» er tilfeldige, byråkratiske begreper uten basis i fysiske forhold og derfor uten naturlige grenser. Østlandet, Kyst-Norge, Finnmark er derimot tydelig adskilte land, også når det gjelder livsforhold, klima, økonomi, næringsliv.

I Kyst-Norge fins drittværet, nedbøren, fjordene, de bratte fjellene, oljen, naturgassen, fisken, vannkraften, den kraftkrevende industrien, skipsverftene, sjøfolkene.

I Østlandet fins godværet, gress-slettene og skogen. Befolkningen – særlig i sentrale deler – lever av såkalt intelligens-industri, nemlig av å legge avgifter på det som produseres i Kyst-Norge – enten direkte, eller indirekte i form av noe som kalles «avkastning på kapital», en engelsk oppfinnelse fra den gang de drev forretning i India og Afrika i tre-fire hundre år. Prinsippet er følgende: først tar man med makt lett-tilgjengelige verdier. For de penger man skaffer seg på denne måten, kjøper man resten og oppretter monopoler, økonomiske eller administrative. Pengene fordeles ved hjelp av et såkalt næringsliv: kontorer, restauranter, boutiques, etc.

Folk i den nordlige delen av Østlandet lever dessuten av turister som ennu ikke har oppdaget at de har kjørt feil, og av å bygge såkalte hytter, med boblebad, elektriske oppkjørsler og seminar-rom hvor man under avslappende forhold kan diskutere verdens nød, og energikrisen – alt sammen finansiert av de avgifter som er nevnt ovenfor.

Finnmark ligner Kyst-Norge, men har dessuten et ekstra folkeslag som setter preg på landet, har reindriften og bemerkelsesverdige sangkor.

Dessverre er det ustanselig konflikter mellom de tre landene. Et par eksempler på typiske konflikter er følgende:

* Eksempel A: En fisker i Lofoten får 100 kroner for torsken. Derefter fraktes den til en sentral by på Østlandet. Der deles den i ti stykker og selges videre, dels over disk, dels på restaurant og innbringer i alt 1000 kroner. De som har vært med på dette: befrakteren, grossiten, restaurant-eieren, alle bosatt sentralt på Østlandet naturligvis, og som altså til sammen har tjent 900 kroner, beklager seg bittert over at de – via skatter – må bidra med til sammen 20 kroner for at fiskeren i Lofoten skal få en molo å legge sjarken bak så ikke stormen tar den.

De kaller overføringen av de 20 kronene «subsidiering» og ser det som et uimotsigelig bevis på udugeligheten i Kyst-Norge – verre og verre jo lenger nord man kommer. De betrakter det derfor som en katastrofe hvis parlamentet skulle ville legge et universitet, et polarinstitutt eller et vinter-OL til en del av verden som i den grad har markert seg ved inkompetanse. Når det gjelder Polarinstituttet påpeker de dessuten, at dersom instituttet ble lagt til Østlandet, f. eks. i Bærum, ville det være nærmere Sydpolen.

* Eksempel B: Olje og gass pumpes kontinuerlig opp langs Kyst-Norge og selges til utlandet. Ved hjelp av mekanismer som i sitt raffinement nærmer seg idealene fra Sicilia, havner storparten av pengene i det sentrale Østland, f. eks. et sted som heter Aker Brygge. Ordet «Brygge» henspiller på at folk – i stor grad turister fra Kyst-Norge – storøyet kan gå langs sjøen og speide efter såkalte «eksperter» og «finansfolk» som har sagt seg villige til å ta hånd om pengene. Noen få fra Kyst-Norge føler at det er noe galt med ordningen og skriver tennerskjærende leserinnlegg i lokalavisene.

Det er ikke bra for en stat å ha slike langvarige indre konflikter. Jeg foreslår derfor i fullt alvor og efter å ha gjennomtenkt mitt standpunkt i årevis – en radikal løsning: La oss dele Norge i tre land, eventuelt i form av et statsforbund USN, slik at man i noen sammenhenger (landskamper i fotball, svenskevitser) kunne opptre samlet, men ellers: Østlandet får beholde godværet, nasjonalromantikken, torvtakene på postkassene, storparten av cappuccinoen, sine egne lokalaviser (Dagbladet, VG o.a.), og kan beskjeftige befolkningen med å vise frem Vigelandsanlegget og freskene i Oslo Rådhus. Kyst-Norge beholder nedbøren, oljen, gassen, fisken, vannkraften, fjordene, fjellene. Finnmark beholder seg selv.

Mange vil påpeke at næringslivet på Østlandet som beskrevet ovenfor neppe vil være bærekraftig uten avgiftene, men at selve området antagelig er ganske verdifullt som landareal, som tomt, spesielt eftersom man må regne med en betydelig folkestrøm nordover ved tiltagende global warming. I et slikt perspektiv vil det være bedre å selge Østlandet – til svenskene (naturgeografisk er Østlandet en del av Sverige), eller kanskje like gjerne til danskene (som historisk i lange perioder var de egentlige herskere i denne landsdelen) som er smarte forretningsfolk og kan få mye ut av å selge parseller til overopphetede, trangbodde spanjoler. Det formelle blir ikke noe problem her, eftersom det er flertall på Østlandet for tilslutning til EU. Urbefolkningen, altså østlendingene vil således finne seg vel til rette og vil trives godt under de nye spennende, urbane forhold.

Folk i Kyst-Norge kan glede seg over at de på denne måten blir kvitt 2.5 millioner konsumenter og derved blir verdens rikeste land i særklasse. Hovedstad i Kyst-Norge kan f. eks bli Trondhjem, eller kanskje heller Brønnøysund hvor vår nasjonal-helligdom Brønnøysundregisteret allerede er etablert.

Finnmark kan inngå politisk union med Kyst-Norge hvis det er ønskelig, eller kan slå seg sammen med Nord-Finland og den aller nordligste delen av Sverige til et Sápmi, antagelig verdens nest rikeste land når man får summet seg litt.

Store problemer krever drastiske løsninger. Særlig i forbindelse med diskusjonen om vinter-OL 2018 har det fremkommet sterk misnøye, ja bitterhet på Østlandet, i forhold til dette å være lenket til en del av Norge som ikke kan få til noe som helst. Vi som bor i Kyst-Norge, nord eller sør, vi bør være så storsinnede at vi frigjør våre brødre og søstre der øst – sørøst fra dette åk (med en samtidig frigjøring fra grisete oljearbeid, ekkelt fiske og ustanselig efterfylling av vannmagasinene ovenfra). Alle vil bli fornøyd ved en slik deling. Østlandet kan ubesværet toge inn i en cool fremtid preget av opera, golf og ekspertkonferanser, og vi kan fortsette å leve i vår vrangforestilling om at vi klarer oss utmerket uten.

Hvis man syns forslaget er for drastisk og skremmende som alt nytt, så kunne man tenke seg en prøveordning, hvor hver av de tre landsdeler får leve av det de selv produserer. F.eks. i 10 år. Det er mange bra enkeltmennesker på Østlandet. De kunne da få tid til å flytte til steder med bedre fremtid.

Det er min faste tro at man ved en ti-elleve års evaluering vil ha et mye klarere bilde av realitetene i USN. Kanskje til og med et tankeeksperiment vil være nok.