Det sutres ikke i Nord-Norge! | Harald Stanghelle

24. juli 2019 20:00 Sist oppdatert 24. juli 2019

Protestaksjonen for å bevare Andøya flystasjon ga tidenes økning i valgresultatet for Senterpartiet i Andøy kommune i Nordland. Mariam Butt, NTB scanpix

Det oser ekte forbannelse og dyp mistillit – av et opprør som er til å forstå.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Det er nå akkurat 30 år siden en av de mest oppsiktsvekkende annonsene i norsk avishistorie sto på trykk i Dagbladet. Under tittelen «Vil noen ta imot oss?» la innbyggerne i den vesle bygda Bugøynes seg selv ut for salg.

«Finnes det sted sør i Norge som kunne tenke seg en befolkningsøkning på ca. 300 mennesker? Vi som spør er innbyggerne i Bugøynes i Øst-Finnmark som nå er gått lei. De siste årene har vært en stadig kamp for å opprettholde bosettingen», begynte annonseteksten.

Harald Stanghelle er kommentator og tidligere redaktør i Aftenposten. Tor G. Stenersen

Den beskrev en feilslått politikk og et lite samfunn som på sitt spesielle vis hadde gitt opp. For nå «føler vi at tiden er inne til å legge alt bak oss, og starte på nytt et annet sted. Vi vil unngå å bli utbrent og utslitt i vår kamp for tilværelsen til ingen nytte».

Det svært så kreative nødropet fra Bugøynes vakte enorm oppsikt. Over natten ble Finnmarksbygda landskjent. Året etter kom det over 2500 turister som ville se hvordan de hadde det der.

Og for å ta fasiten med det samme:

Det ble ingen samlet masseflytting. I dag går det bra i og med Bugøynes. Ikke minst takket være en like bevisst som kreativ utnyttelse av en havressurs få visste om for tre tiår siden. For bygda er blitt Norges «kongekrabbehovedstad», skriver Øyvind Seipæjærvi i en spennende artikkel i Varanger Årbok 2018.

Les også Kronikk av Jonas Gahr Støre: Politikk i nord må handle om mer enn forholdet til Russland.

Politisk unntakstilstand

Nå ropes det igjen et varsku fra Nord-Norge. Vi ser det i form av kraftige protester mot en politikk som oppleves som politisk tonedøv for den av våre landsdeler som ligger lengst fra sentralmaktens høyborg. Og vi gjenkjenner opprøret i meningsmålinger der de to store styringspartiene, Høyre og Arbeiderpartiet, får brutal medfart.

I slutten av juni viste en måling at Senterpartiet er største parti i de to nordligste fylkene. For to uker siden viste en Infact-måling i Nordlys katastrofale 16,8 prosent for Arbeiderpartiet i Tromsø – minus 13 prosent fra 2015. Bompengepartiet får 12,7 prosent.

På Andøya fikk Sp naturstridige 72 prosent ved forrige stortingsvalg. Nærmere en politisk unntakstilstand er det vanskelig å komme her i landet.

Arroganse uten grenser?

«Arrogansen i den sentrale partiledelsen har ingen grenser!», skriver den tidligere Høyre-politikeren Svein Fredriksen i et innlegg i Andøyposten om hvorfor han ved høstens valg stiller på Meløy Senterpartis liste.

For den tidligere flyvelederen Fredriksen dreier det seg selvsagt om avviklingen av Andøya flystasjon. På Helgeland er nedleggingen av studiestedene Sandnessjøen og Nesna viktig. Hele landsdelen er engasjert i den farlige farsen som Babcock-kontrakten på ambulanseflyvning har utløst. I Finnmark og Troms er sammenslåingen til ett storfylke avgjørende.

Stikkord som politireform og sykehusomlegging er også nyttige for å forstå det som skjer. Det er dessuten bare to år siden «Kystopprøret 2017», med sitt kraftfulle slagord «Tar dem fisken, tar dem oss alle».

I sum er det nok virke å smi en protest av.

Les også Hit kommer kitere fra hele verden. Og selve konkurransen er en fryd for øyet.

Ingen offerrolle

Likevel vil det være en katastrofal feilvurdering å identifisere opprøret i nord med et nostalgisk ønske om å bevare alt som det en gang var. Like feil er det å putte det i båsen for sutring og rop etter statlig støtte fra «bortskjemte unger», som Carl I. Hagen i 1991 kalte finnmarkingene.

Det er ingen offerrolle dagens Nord-Norge aksler.

Snarere er det en helt annen stemning de tre nordligste fylkene viser frem. Den som vil se, oppdager individuell kreativitet og lokal utvikling. Lokalavisene flyter over av historier om lovende initiativer og et næringsliv på fremmarsj. Troen er sterkt på de nordlige ressursenes kraft i bærekraftige samfunn – fra fiske og oppdrett via olje og gass til turisme og gruvedrift.

Her er det mange små samfunn som får til store ting.

Inge Grødum

Politisk empati

Nord-Norge er selvsagt ingen politisk enhet. Det er ikke vanskelig å finne motstridende interesser og skarp uenighet. Like lett er det å finne forståelse for reformer for et samfunn i rask forandring. Det er altfor mye som ikke fungerer – også i nord.

Men tydeligst ser vi en opprørsk blanding av fortvilelse og forbannelse over en sentralmakt som ikke forstår den samlede virkningen av egen politikk. En følelse av ikke å bli forstått og derfor også bli oversett. I Nord-Norge kan man ane et rop etter noen som ser perspektivet derfra – en politikkutforming i øyehøyde.

«Det som bekymrer meg, er mangelen på politisk empati», sa Andøy-ordfører Jonni Solsvik på et møte nylig i Riggen Restaurant & Dansebar på Andenes.

Politisk empati er det når politikere lytter og erkjenner at politikken rammer folk, refereres Høyre-veteranen i Klassekampen. I to tiår har Solsvik vært en markant og populær ordfører. For ham føyde Andøya-saken seg inn i en større bekymring for at politikere slutter å begrunne politikken sin overfor folk flest.

Det handler ikke bare om å lytte. Det handler like mye om å forstå det man hører. For det er ikke uroen det er noe galt med. Det må vi her sør lære oss, jo før jo heller.

Delta i debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter