Hvis islam var fredens religion hadde muslimer hatt det mye bedre. Og vi hadde ikke vært her i Norge.

Ofte spør jeg meg selv hvorfor jeg bor i Norge. Hvorfor måtte jeg velge et liv i total eksil? Hvorfor kan jeg ikke være med familien min i Iran? Hvorfor kan jeg ikke reise tilbake til fødelandet mitt, til min flokk?



Og svaret er tydelig. Jeg er her på grunn av islam. Ingen andre ting, bare islam, som har tvunget meg til å leve i et situasjon som preges av savn og med et gnagsår på hjertet.

Da jeg bodde i Iran under sjahen, kunne jeg aldri tenke meg å reise på en ferie utenfor Irans grenser. Hvis jeg ville ha en varm og tropisk ferie reiste jeg til iranske byer nær den persiske gulfen. Hvis jeg savnet snø kunne jeg reise til nord-vest. Om jeg ville ha regn døgnet rundt kunne jeg reise nordover mot det kaspiske hav. Det er ikke bare meg, men hele familien min som lider under islam.



Jeg er ikke alene. Millioner av mennesker fra alle land i Midtøsten og Afrika er i min situasjon, hvis de er heldige. Millioner har det verre, fordi de fortsatt ikke har fått asyl og et tak over hodet. Hvorfor har millioner reist fra Iran i de siste 40 årene? Under sjahen hadde vi tusen personer på flukt i andre land, men etter at Khomeini tok makten ble de til millioner. Hva drev dem ut? Hvorfor måtte jøder, bahaiene, zarathustrister og selv muslimer, forlate alt og dra for å redde eget liv eller barnas liv? Islam.

Og Iran er ikke enestående. Etter Khomeini tok makten i Iran og islam fikk gjenoppreist sin politiske makt, raste alt sammen. Så kom Afghanistan, der islam dreper muslimer. Millioner av muslimer ble drept under krigen, mellom Iran og Irak. Så har vi Taliban. Deretter kommer Irak-krigen, sunni og sjia drepte hverandre.

De ga oljen og alt de hadde for å kjøpe våpen fra vantro land for å drepe hverandre. Innen Irak er over kommer Libya. Tre stammer, som alle er muslimer dreper hverandre. I Jemen er det Iran og Saudi Arabia som dreper hverandres tilhengere på brutalt vis.

Hvorfor? På grunn av en maktkamp mellom en sjia-stat og en sunni-stat. To mektig muslimske land som er fra gammelt av er erkefiender på grunn av islam. Muslimske barn ble drept på grunn av islam. Kvinner ble voldtatt, solgt som slaver og drept på grunn av islam. Og det er store flyktningestrømmer som har startet i Tyrkia på grunn av Erdogans islamisering av landet. Muslimske land i Afrika har ikke bedre.

Også fra Afghanistan er mange på flukt. Så mye som 3 millioner mennesker er på flukt som en følge av Taliban. Foto: Qais Usyan (AFP)

Millioner av muslimer har reist fra landet sitt og har kommet til Europa og USA. De bygger opp disse landene. Mange tar jobber som de innfødte ikke tar. Mange nøyer seg med jobber langt under eget utdanningsnivå. Og hva skjer i muslimsk land som er nedbrutt av krig? Hvem skal bygge opp de landene? De som er unge, utdannet og ressurssterke har måttet rømme. De som blir er ofte de som er analfabeter, syke, fattige og eldre. På en måte er det en intelligensflukt fra disse landene. Viktige ressurser som landene trenger forsvinner.

Og i det kaoset hersker krigen mellom ulike grener av islam med våpen fra «vantro» land. Muslimer trenger de vantro mer enn før. Vantro land skal bygge opp krigsherjede land. Det betyr at den lille nasjonale inntekten fra olje eller andre ting blir betalt til vantro land for å bygge veier, strømnett, telefonlinjer, skoler og sykehus. Muslimsk land må kjøpe alt fra medisin og hvitevarer til bil fra de vantro. De er fattigere enn før.

Inntil muslimer slutter å konkurrere med hverandre om hvem som er best til å kopiere profeten, er vi flyktninger og muslimer lider. Muslimer må begynne å leve i nåtiden. De må slutte å lete etter løsninger i hadithene eller høre på hva Muhammed skal ha sagt og gjort for 1400 år siden.



Jeg elsker muslimer, fordi de er menneske og jeg elsker mennesker. Jeg skulle ønske muslimer kunne alliert seg uansett hvilken gren de tilhører eller hvor de bor. Jeg skulle ønske at unge muslimske menn og kvinner kunne bodd i sitt hjemland og hånd i hånd bygget landet. Slik at ingen av dem ble bombet, henrettet, voldtatt eller ender som flyktninger.

Men jeg vet at inntil muslimske menn kan håndhilse på en kvinne, uten å bli opphisset, er det ikke noe håp for muslimer. Jeg er anti-islam fordi jeg har opplevd islam. Fordi jeg så lille Alan Kurdi som druknet på stranda som flyktning. Fordi jeg ser barna i Jemen, Irak, Afghanistan, Syria og Libya bli drept. De dør av sult, de mister hjemmet sitt, moren sin, de har ingen barndom. Lekene deres er rester av utbrente tanks.

Jeg er anti-islam fordi jeg ser at barn på flukt er billige arbeidskraft i nabolandene. Fordi jeg ser at hver eneste gang jeg skriver den minste kritikk om noe som er «norsk» får jeg slengt i ansiktet at jeg «kan dra tilbake dit jeg kommer fra». Jeg vil skrike tilbake: « Jeg vil tilbake, men jeg kan ikke. Hvorfor forstår dere ikke det?»

Fordi jeg ser den lille forskjellen i fjærene våre gjør det vondt hver dag for meg og alle andre som er på flukt. Fordi jeg vet at hvis det ikke var for islam hadde vi ikke vært på flukt, og Iran ville ikke vært et u-land. Muslimske land har alt de trenger, olje, menneskelige ressurser, hav og fjell. Men de har ikke fred. Fordi islam er ikke fredens religion. Hvis islam var fredens religion hadde muslimer hatt det mye bedre. Og vi hadde ikke vært her i Norge.