- Svake, fattige og skitne narkomane engasjerer ikke

Anlov Peter Mathiesen

13. juli 2013 20:42 Sist oppdatert 13. juli 2013

Man kan late som noe annet, men overdoser og narkomani er fortsatt politisk lavstatus. Noen er fortsatt verdt mindre enn andre, skriver Anlov P. Mathiesen. Bildet viser en mann som har satt en overdose heroin i sommervarmen i Calmeyers gate i Oslo i 2001. NTB Scanpix

3000 døde på ti år. Ingen løfter en finger. Årsaken er at det er narkomane vi har mistet, ikke mennesker. Situasjonen er langt verre enn de fleste er klar over.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

I en hvilken som helst annen form ville en dødsrate av slik art utløse strakstiltak og massiv mobilisering i pressen. Men svake, fattige og skitne narkomane engasjerer ikke. De har ingen tung lobby inn mot hverken storting eller regjering.

De har ingen steinrike interesseorganisasjoner som kan ta en telefon til statsrådenes nære rådgivere. Man kan late som noe annet, men overdoser og narkomani er fortsatt politisk lavstatus. Noen er fortsatt verdt mindre enn andre.

Kunne reddet dem

Dødstallene er ikke bare oppsiktsvekkende og skammelige. De er unødvendig stabile. Eller stabilt unødvendige, om du vil. Når vi vet at det finnes metoder. Når vi ser andre europeiske land oppnå svært gode resultater.

Når vi av helsemoralistiske og økonomiske grunner velger å ikke benytte disse metodene. Smak på det: En god del av de 3000 døde kunne vært unngått. Antagelig ganske mange av dem. Om vi ønsket det eller valgte det, så kunne mange av livene blitt reddet.

Anlov Peter Mathiesen, ansvarlig redaktør og daglig leder i gatemagasinet =Oslo og =Norge. Artikkelforfatteren er også styreleder i Fagpressens redaktørforening. Picasa

For uansett hvilken del av den helsemoralistiske skalaen du befinner deg så er det enkelt å være enige i at selve innsatsen mot overdoser og syke narkomane har vært oppsiktsvekkende svak. Både i form av fokus og i form av offentlig pengebruk.Og ja, folkevalgte lyver og skuffer. Setter svake grupper opp i mot hverandre. Lover en rekke gode tiltak som de ikke har planer om å gjennomføre. Som i de rødgrønnes erklæringer i Soria Moria 1 & 2, der løgnene spirer og gror som den mest fargerike sommereng.

Dessverre lynraskt erstattet med den tørreste av virkeligheter, en ørken av «utredninger», utsettelser, bortforklaringer og retoriske sleipheter. På godt norsk: løftebrudd og grov løgn.

Skylden deler vi alle

Vi i gatemagasin-verdenen har altfor ofte opplevd folkevalgte som lyver. Som ser slitne narkomane rett i øynene og lover ting de ikke engang forsøker å holde. Både lokalt og nasjonalt.

De narkomane selv er som oftest de mest likegyldige av alle til slikt oppspinn. De har som oftest gitt opp å lytte. Men vi som jobber med dem eller har dem som kolleger er litt mer naive. Det er rett og slett vår forbannede plikt å være det.

Men skylden hører ikke hjemme hos de folkevalgte alene. Den befinner seg ikke i ett enkelt departement, selv om det kan være svært fristende å peke ut enkelte spesielt løgnaktige og spekulative statsråder.

Nei, skylden deler vi alle. For se for deg at en dødsrate rammet en annen gruppe. En hvilken som helst annen. Da ville riksmediene kjørt voldsomme kampanjer og hatt en enormt fokus, gjerne i fete og røde typer.

Hverken kjendiser eller pupper

Statskanalen ville frontet debatter. Valgkampen ville blitt omringet av tematikken. Om partiene ønsket eller ei. Idag finner du en sjelden gang en tabloid spisset artikkel om utdeling av heroin eller andre kjøttfulle temaer.

Les også Dette er Norges nye rusmarked

For all del, her finnes det også unntak. Aftenposten hadde selv en uke i juni med et solid fokus på overdoser og nye løsninger. Som vanlig møtt med komplett politisk likegyldighet. Som journalist skammer jeg meg over at feltet ikke har større appell blant mediene. Narkomanes situasjon representerer en opplagt gullgruve av sensasjon, aktualitet, identitet og vesentlighet (de fire klassiske kriteriene for godt nyhetsstoff). Men det er tungt og seriøst. Ei heller har det kjendiser, pupper eller en rund ball folk sparker på.

Overkompliserer

At vi ikke bryr oss er et faktum. Men hvorfor? For hvordan kan 3000 døde på få år ikke være godt nok redaksjonelt stoff? Hvordan i all verden kan det ikke være godt nok for en partilederdebatt?

Eller sagt på en annen måte: Hvordan kan en lidelse som innebærer 300 årlige dødsfall, 15.000 sprøytenarkomane, 6000 hjemløse og flere hundre tusen venner og pårørende ikke være godt stoff? Svaret er enkelt: relativt mange har interesse av at det helst ikke snakkes for mye om. Og i hvert fall ikke under en valgkamp.

Myndigheter, forskere frivillige organisasjoner ønsker å få oss til å tro at utfordringene er så fryktelig kompliserte, så vanskelig. Så vrient å gjøre noe med. Det er feil, det vet de også utmerket godt selv.

Men de lykkes, dels fordi de er utplassert i de aller fleste organer, organisasjoner, forskningssteder og institusjoner. Nesten uansett hvor du spør etter svar, så risikerer du å møte på en som har en egeninteresse i å tåkelegge problemstillingen.

Nytt truer gammelt

Det er enkelt å finne en forsker som forteller hvor komplisert dette feltet er. Eller en fagbyråkrat som bekrefter hvor usikker dokumentasjon det er på resultater av behandlingen.

Det er kort sagt enkelt å spore opp mennesker som ønsker å så tvil om effekten av å hjelpe. Svært ofte har de en egeninteresse av å så denne tvilen. Det er en grusom mistanke, men berettiget og korrekt sådan.

Jeg nevnte de tusener impliserte. Men det finnes også en tredje part i dette bildet, nemlig de som tjener på rusomsorgen. De som jobber der, drifter organisasjoner eller institusjoner. Tusenvis av arbeidsplasser over hele landet. Som ikke uten videre ønsker å si opp jobbene sine.

Nei, jeg mener ikke at det sitter en gjeng med skumle menn i en hemmelig ruskonspirasjon. Tvert imot, det er langt enklere enn som så: Nye metoder, nye måter å behandle på og nye måter å tenke på vil alltid true eksisterende tiltak og behandlingsformer.

Står stille

Skal vi tenke nytt så må svært ofte noe gammelt vike plass. Og dette gamle, vel det er plassert over alt. Gjennom de kjente frivillige organisasjonene, kjente og kjære institusjoner. Forskere som har gjort karrierer på avleggs kunnskap.

Rusfeltet har en enorm motstand mot nye krefter, og som oftest har det enkle, menneskelige årsaker. Forståelig er det også. Ingen ønsker å miste jobben sin eller bli ubrukeliggjort som ledende forsker.

Ingen ønsker å miste den enorme offentlige støtten man har mottatt i mange tiår. Men denne motstanden mot endring bidrar i høyeste grad til at rusfeltet står stille. Til at vi fortsatt har monstrøst mange dødsfall fra overdoser, voldsomme behandlingskøer og en uverdig behandling av narkomane.

Arroganse

Få andre grupper har et svakere rettsvern enn narkomane. Behandlingen av rusavhengige i sentrum i Oslo har utviklet seg til en sjeldent stygg ordensmakt-skandale. Der kommunen og politiet opptrer med en arroganse man trodde tilhørte en annen tidsalder.

Og nok en gang: hadde hvilken som helst annen gruppe blitt utsatt for daglige ubegrunnede bortvisninger og ransakelser ville samfunnet reagert med kraftig røst. Men ikke på vegne av denne gruppen.

OK, så situasjonen er litt kjedelig. Men hva så? Jo, det skal jeg fortelle deg. Over 70 prosent av folk i fengsel har et rusproblem. Men vi har fortsatt ikke startet med omfattende behandlingsregime under soning.

Og kommer du ut av fengsel – gjerne for n-te gang – så er det fortsatt med den berømte plastikkposen og null oppfølging. Konsekvensen er at mennesker i rus går ut og inn av både behandling og fengsel. Til en enorm kostand, økonomisk, sosialt og følelsesmessig.

Kunnskapsløs nulltoleranse

Politikere har snakket om rus i mange år, men det koster penger å iverksette. Penger de ikke ønsker bruke. Ikke på dette. Narkomane er redusert til vår tids skoggangsmenn, som samfunnet har dømt til å stå utenfor. Forbrytelsen de har begått er å bli avhengige av et (eller flere) kjemiske stoffer som ødelegger kroppen.

Og i stedet for å hjelpe velger vi å straffe, ydmyke og håne. Dette kommer til å endre seg i løpet av ett tiår, men inntil videre lever 70-tallets kunnskapsløse nulltoleranse og WAR on Drugs i verste velgående.

Ja, partilederen i Norges største parti kopierte dette ganske så nylig. Erna Solberg påstår faktisk at hun tror på en «nulltoleranse mot narkotika». Vi får tro det var en forsnakkelse og en kassert tabbe, og prise oss lykkelige over at Høyre har andre aktører med mere innsikt enn henne i akkurat den delen av politikken.

På den annen side er det hennes partikolleger som står for den daglige forfølgelsen av narkomane i Oslo. Planlagt og med fullt overlegg. Rystende nok.

Skremmende

Det er oppriktig krevende å se noe regjeringsalternativ som kunne bedret situasjonen. Narkomane har blitt holdt for narr i åtte år med den sittende regjeringen, og fire nye år med det samme hjelper ingen. Men en påtroppende statsminister som ønsker å bevege rusomsorgen tilbake til 70-tallet er egnet til å skremme vannet av de fleste på feltet.

Både SV, Venstre, Krf og Frp har gode tilløp til endringsvilje. Isolert sett og på hver sine vis. Men ingen av dem kommer til hverken å ha makt til å gjennomføre nok eller vilje til å prioritere feltet.

Situasjonen har vært helt fryktelig i mange år. Og fortsetter å være det. Ansvaret ligger på det offentlige. Men skylden deler vi alle. De folkevalgtes fordi de later som de bryr seg og lyver om hva de skal gjøre for å hjelpe.

Å se syke mennesker i øynene og lyve er ingen god egenskap. Resten av oss deler skyld fordi vi lar dem gjøre det.

Anlov Peter Mathiesen er ansvarlig redaktør og daglig leder i gatemagasinet =Oslo og =Norge, samt styreleder i Fagpressens redaktørforening.