Feilinformasjon om prostitusjon

Roar Sørensen

13. nov. 2012 11:24 Sist oppdatert 13. november 2012

NGO-ere er hovedsakelig opptatt av gateprostitusjon, selv om den bare utgjør en brøkdel av bransjen, mener forfatter Roar Sørensen. NTB Scanpix

Frivillige organisasjoner svartmaler sexarbeid for å få mest mulig penger fra myndighetene.

Roar Sørensen, http://roarsorensen.com/

Grunnen til at mange har et så negativt syn på prostitusjon, er at informasjonen nesten utelukkende kommer fra den symbiotiske treenigheten: Frivillige organisasjoner (NGO-er), politiet og media.Alle disse «lever av» å fremstille denne bransjen på verst tenkelig måte, og de fokuserer nesten utelukkende på de mest negative aspektene.

NGO-ene gjør det fordi de har en agenda (feministiske, religiøse, samaritanske eller moralske motiver) og fordi de vil ha mest mulig penger av myndigheter og private til driften av organisasjonene sine.

Dette oppnår de kun gjennom å svartmale alle sider ved sexarbeid.

Gateprostitusjon

De er hovedsakelig opptatt av gateprostitusjon, selv om den bare utgjør en brøkdel av bransjen.

Grunnen er innlysende: Det er på gata de kan finne de mest tragiske tilfellene, de mest nedkjørte sexarbeiderne, blant dem stoffmisbrukere.

Politiet gjør det samme. De har ingen interesse av å fortelle hele sannheten og henger seg derfor på NGO-enes bekmørke beskrivelser, spesielt med hensyn til menneskehandel.

At det er dokumentert at bortimot alle utenlandske sexarbeidere er i Norge og Danmark frivillig, og at det er funnet oppsiktsvekkende få reelle ofre for sex trafficking (tvangsprostitusjon) i henhold til Palermo-protokollen i Nord-Europa de siste ti årene, er det ikke deres plikt å informere publikum om.

«Saftige saker» i media

Media suger næring av disse to gruppene. De liker «saftige saker» der de kan bruke følelsesladde ord som «menneskehandel» eller «sexslaver».

Derfor er de heller ikke spesielt interessert i å kontrollere sannhetsgehalten i det de får presentert – sjekke påstander som NGO-er rutinemessig framlegger som fakta og undersøke om det virkelig er seriøs forskning som ligger bak, ikke bare vandrehistorier (som at sexarbeiderne fra fattige land ikke vet hva de skal gjøre når de kommer fram) og myter (som at det eksisterer nettverk av østeuropeiske bakmenn som kontrollerer et stort antall sexarbeidere).

Etter hundrevis av etterforskninger har politiet i Danmark kategorisk tilbakevist begge deler.

— Ikke dokumentert

Til tross for gjentatte påstander i mange år om det motsatte, er det ikke engang blitt dokumentert på noen overbevisende måte at prostitusjon er skadelig for dem som utøver yrket (Ole M. Moen, Is prostitution harmful?).

At sexarbeidere er mer utsatt for vold og traumer enn andre (i den grad dette er riktig), kan like gjerne skyldes den nedverdigende og ydmykende måten samfunnet behandler prostituerte på, gjennom stigmatisering, isolering, forvisning og kriminalisering, samt manglende tilbud og rettigheter.

En annen myte frivillige organisasjoner sprer, er at sexarbeiderne «ville ha valgt en annen jobb om de bare hadde hatt muligheten til det».

Forskning har vist at ikke engang i Thailand har sexarbeiderne noe slikt ønske, ganske enkelt fordi et overveldende flertall faktisk liker jobben og sexen med kundene (når hørte du sist denne enkle, men ubestridelige sannheten fra NGO-er?), og fordi de som sexarbeidere tjener mye mer enn i andre jobber de kan regne med å få.

Hjelpetiltak for å få sexarbeidere vekk fra prostitusjon, er med andre ord i hovedsak bare formyndersk tøv.

Myten om bakmenn

En tredje myte er den høye forekomsten av bakmenn.

I Los Angeles deler sexarbeiderne bare 6 prosent av inntektene sine med halliker, i Malaysia deler de mindre enn 2 prosent (Korn og Edlund, A Theory of Prostitution) og i Thailand har bare 0,1 prosent av sexarbeiderne halliker (professor Thomas Steinfatt, Working at the Bar).

At noen sexarbeidere låner penger for å komme seg til Europa, er like naturlig som at millioner av andre arbeidere gjør det samme – gjennom lovlige arbeidsformidlingsbyråer og agenter. Det gjør dem verken til sexslaver eller traffickingofre.

Slik kunne jeg ha fortsatt, med myte etter myte.

Politikerne bør bli langt mer kritiske til det som kommer av «rapporter» fra frivillige organisasjoner.

Liten støtte for avkriminalisering

Mange av dem er ikke kompetansesentra, som de utgir seg for å være, men feilinformasjonssentraler befolket av amatørforskere, propagandister og fanatikere som kjemper for en sak.

Sånt er lite å bygge god politikk på.

Når FN nå ber alle land i verden om å avkriminalisere prostitusjon (gjøre både sexkjøp og sexsalg lovlig) fordi kriminalisering fører til store lidelser for sexarbeiderne selv, er det nesten ingen NGO-er eller politiavdelinger som støtter forslaget.

Hvorfor ikke?

Selvsagt fordi de har sine agendaer å pleie, sine budsjetter å ta hensyn til, og det siste det kan virke som om de er opptatt av, er sexarbeiderne selv, deres ve og vel, og deres valg.

Det mest tragiske er at de virkelige ofrene på denne måten ikke får den hjelpen de har krav på.