Джокер як пірамідка вкиду інформації та маніпулятори типу Шарія. Інтерв'ю з дослідницею соцмереж Оксаною Мороз 1 березня, 09:22 Вы также можете прочесть этот материал на русском языке Оксана Мороз — авторка книги Нація овочів? Як інформація змінює мислення і поведінку українців (Фото: НВ)

Хто з політиків користується ботами, чому Тік Ток не сприймають серйозно та навіщо Зеленський звертається до аудиторії через відео, пояснює дослідниця вірусного контенту в соцмережах Оксана Мороз.

1 березня у видавництві Yakaboo Publishing виходить книга Оксани Мороз Нація овочів? Як інформація змінює мислення і поведінку українців. Авторка також є засновницею просвітницької ініціативи Як не стати овочем.



У минулому Оксана була по той бік барикад — сама займалася створенням вірусного, маніпулятивного контенту. Сьогодні ж ділиться професійними секретами та розповідає, як топ-політики та інші лідери думок маніпулюють громадською думкою за допомогою соцмереж.

Чому українські політики фотографуються на заправках, у магазинах і викладають смішні відео зі своїми собаками, звідки взявся таємничий Джокер та що не так із Анатолієм Шарієм, Оксана Мороз пояснює у інтерв'ю НВ.

— Які соціальні мережі сьогодні найпопулярніші в Україні як інструмент для розгортання інформаційних кампаній чи транслювання певних меседжів для аудиторії?

— Фейсбук — це основний масштабатор усіх інформаційних вірусів. Якщо виникає якась маніпуляція, і дискусії у Фейсбуці не відбулося, вважайте, що тема пройшла повз, залишилася таким мертвонародженим вірусом.

Всі ці історії, які крутяться навколо Телеграму, як на мене, досить хайпові. Всі зрозуміли, що будь-хто може завести собі канал і за допомогою ботів розкрутити його, щоб була видима популярність. Але навряд чи Телеграм міг би існувати самостійно від Фейсбуку. А от Фейсбук від Телеграму — так.

Тому, я б сказала, що на першому місці за популярністю зараз Фейсбук, а на другому, ситуативно, це Телеграм.

— Сьогодні набуває шаленої популярності мережа ТікТок. Аудиторія ТікТоку — це, переважно, молодь. Тобто майбутній електорат, та аудиторія, з якою політичні сили мали би працювати уже зараз, аби якимось чином повпливати на їхні рішення, коли ця молодь досягне 18-річчя та зможе голосувати. Чи зважають на це в Україні?

Молодь, як правило, перші, хто заходить у нові соціальні мережі. Проте історично якось так склалося, що на молоду аудиторію у нас і політики, і бізнес глобально закривають очі. За винятком, хіба що, якихось локальних брендів, які саме на молодіжну аудиторію й орієнтуються.

Політики і досі сприймають цю категорію як таку, яка і не ходила на вибори, і продовжує на них не ходити. Тому молодь як не була цікавою політикам, так і не буде. Якщо ми дивимося на молодий електорат з точки зору виховання інформаційної гігієни, тобто, попрацювати з ними, аби вони стали свідомими громадянами — всі так само на це закривають очі.

Тому, гадаю, що до певного часу ТікТок залишатиметься такою нішевою історією, допоки туди не перейде велика кількість лідерів громадської думки і не перетягне частину своєї аудиторії за собою.

— Чи не буде вже запізно? Однією із найпопулярніших персон в українському сегменті ТікТоку ще до президентських виборів був Володимир Зеленський. І це — у аудиторії, яка, по суті, ще не може голосувати.

— Так, дійсно, з погляду здорового глузду і логіки мало би бути так. Але соціальні мережі не завжди підкоряються здоровому глузду.

Зараз основні маніпулятори і вірусмейкери в Україні дуже складно сприймають Фейсбук як такий, а Телеграм для них — взагалі щось таке незрозуміле. Поки вони зрозуміють, що таке ТікТок, пройде ще мінімум чотири роки до наступної [президентської] каденції.

Важливий момент: маніпулятори переходять у нову соцмережу, коли вони розуміють, як це працює і мають всі необхідні інструменти для створення штучної популярності, аби гарантовано створити ту картинку, яку вони хочуть.

Просто вийти у ТікТок і завести акаунт — це надризиковано для них [для українських політиків], бо вони отримають реалістичні відгуки від суспільства, до яких морально не готові. Тому поки не навчаться модерувати ці соцмережі — не наважаться туди йти всерйоз і надовго.

Для прикладу, згадаємо розвиток Фейсбуку в Україні. Популярною ця соцмережа стала у 2014 році після революції. Та насправді політики почали розуміти та використовувати її у своїх цілях лише у 2019-му. Тобто минуло п’ять років, поки в Фейсбуці не розвинулися технології.

— Що ви думаєте про популярний телеграм-канал пранкера Джокера?

— Якщо погуглити і згадати 2014 рік, тоді в Україні був такий самий анонімний акаунт, який зливав усі інсайти в мережу. Діяв за схожим принципом, як і Джокер сьогодні. Мав кілька реінкарнацій під різними ніками. Пам’ятаю, в одному з профілів на аватарці стояв Джеймс Бонд. Потім цей персонаж тихенько зник.

У Джокера бачимо такий самий патерн поведінки. Він з’явився під певні задачі, спричинив хайп. Це спровокувало появу інших каналів, схожих, які почали його дублювати. Відповідно, десь більше зайшли російські канали. Це все потрапило під пильну увагу різних рівнів суспільства.

— Скільки людей може реально працювати над створенням контенту для каналу Джокера?

— Моя суб'єктивна думка така: я не вірю, що Джокер — це один моноканал. Найімовірніше, це певна пірамідка вкиду інформації, де канал розглядають лише як один із інструментів. Зрозуміло, що ті ж люди, які пишуть контент для інших телеграм-каналів, для ЗМІ, для акаунтів у Фейсбуці, так само можуть створювати контент і для Джокера. Я маю на увазі базові інсайти. Копірайтери ж можуть бути зовсім різні.

Ви бачите, що головне у каналі Джокера — не стільки форма, скільки інсайди, які він здобуває. Тобто, це може бути кілька людей, які працюють над самим каналом, а також сек’юріті-команда, яка дістає інформацію. Та, з іншого боку, зараз існують абсолютно злагоджені технології щодо того, як влізти у ваш чи мій Телеграм і дістати звідти дані.

Слід знати, що у Фейсбуці зараз без володіння глибокими інформаційними технологіями та програмним забезпеченням важко вкидати і розганяти потрібні меседжі. Фейсбук сьогодні став дуже масовим інструментом. Коли ми говоримо про Телеграм, там ще можна робити якісь вау-речі просто за допомогою інсайтів та хорошого копірайтингу.

— Чи можуть журналісти у своїх матеріалах посилатися на телеграм-канали чи твіттер-акаунти з великою кількістю підписників, які начебто виглядають авторитетними? Я зараз не кажу про офіційні акаунти.

— Українські журналісти досі не навчилися не посилатися на анонімні телеграм-канали, а тому часто самі ж все це і тиражують.

Звісно, перше, що має зробити будь-яка людина, не лише журналіст — перевірити, наскільки такі акаунти реальні, а не штучні. Перевірити власника каналу, також динаміку формування каналу. Тому що зараз це [створити акаунт з великою кількістю підписників] можна зробити, фактично, за одну ніч.

Головне у каналі Джокера — не стільки форма, скільки інсайди, які він здобуває

Згадується старий кейс, коли у [нардепа, голови політради Опозиційної платформи — За життя] Віктора Медведчука на його старому, давно закритому фейсбук-акаунті за ніч раптом виникла шалена популярність. Журналісти робили скріни й дивувалися, це був досить публічний кейс. Але після цього в нас з’являється Телеграм і канали на 40 тис. підписників. І ми думаємо, що це — ок.

Водночас Телеграм, як на мене, швидшими темпами рухається в напрямку забезпечення чистоти ком’юніті. Зараз з’явилася інформація щодо того, що сотні акаунтів ботів, які створювали різним каналам штучну популярність, уже забанили.

— У одному із ваших попередніх інтерв'ю прочитала, що сьогодні вже майже не користуються «ручними» ботофермами у Фейсбуці. Для цього існують спеціальні алгоритми, які заводять нові акаунти та запрограмовані на певні «базові» дії в мережі. Як це впливає на безпеку даних реальних користувачів?

— Я б розділила цю історію на дві паралельні теми. Перше. Лише відносно нещодавно ми звернули увагу на річ, яка, насправді, існувала у Фейсбуці дуже давно. Це різноманітні тести на кшталт: яка ти річ, яка ти пора року і таке інше. Щось, що має емоційно «торкати» людей і спонукає їх натиснути кнопку. Наприклад, це якісь прогнозні моделі, на кшталт, чи хочете ви зазирнути у майбутнє? Дізнатися свій гороскоп?

По-перше, такі тести таргетують вас на психологічному рівні. По-друге, натискаючи на кнопочку, ви віддаєте свої дані. За фактом, даними людини у такий момент користуються два джерела: сама цифрова платформа, яка записує абсолютно все, що ми робимо у Фейсбуці, та ті, хто безпосередньо створив сам тест.

Коли ви підписуєтеся на псевдоінформаційний паблік чи ставите лайк сумнівній сторінці, це також спосіб дешевше таргетувати під вас рекламу. Люди цього не розуміють. Якщо вийти зі своєї «хіпстерської» бульбашки та зайти в стрічку до свого тата чи мами, наприклад, ви побачите, що там купа всього цього.

Думка про те, що Фейсбук записує на диктофон ваші розмови, на 90% — конспірологія. Насправді ж, він записує всі ваші дії в цій соцмережі та на інших платформах, дотичних до нього, і поєднує між собою.

Друге. Якщо ми говоримо про платформи, які автоматично генерують контент у соцмережах, там немає забору ваших персональних даних. Персональні дані під нові акаунти в таких випадках, зазвичай, створюються, фактично, «з повітря»: імена, прізвища, міста, компанії, в яких нібито працюють ці люди.

Чому взагалі використовується це програмне забезпечення? Ще кілька років тому 200−300 лайків під постом могли спровокувати суттєві зрушення та зробити пост видимим. Згадаймо той самий пост Мустафи Найєма у 2013 році, коли він закликав усіх вийти на Майдан. Там йшлося про сотні, тисячі лайків. Сьогодні ж нас уже не здивуєш і десятьма тисячами лайків під постом. Масштаб виріс. Відповідно, аби якимось чином моделювати суспільну думку за допомогою лайків, треба створити штучну популярність за допомогою десятків тисяч акаунтів, накрутити цей «лічильник».

З іншого боку, Фейсбук почав «закручувати гайки»: він відслідковує всі механічні дії, які може відслідкувати. Але Фейсбук може вбивати ботів тільки на етапі їхнього створення. Потім же йому це зробити і досі важко.

— Хто користується ботами в Україні?

— Всі, хто хоче популярності. Від студентів, які хочуть продемонструвати друзям власну популярність, до політиків і бізнесу. Ви просто купуєте лайки за копійки і ваш пост миттєво стає популярним. А Фейсбук — це поле битви для всіх, хто хоче стати популярним.

У фільмі Я — Бот [знятий журналістами Слідство.Інфо] ми бачимо, що ботами користується навіть Святослав Вакарчук. Громадськість почала його критикувати, мовляв, чому ви, новий політик, користуєтеся старими технологіями. Але, де-факто, якщо він йде воювати на поле, де існують інші правила, інакше він би програвав. З іншого боку, звичайно, популярності можна було досягти не ботами, а рекламою.

— Що можете сказати про імідж Петра Порошенка і Володимира Зеленського у соціальних мережах?

— Фактично, ми зараз бачимо, що у Фейсбуці у нас два президенти. Порошенко завжди хоче виглядати не гірше. Інша річ, що він робить це, здебільшого, штучно. Хоча Зеленський цим так само грішить.

У Порошенка ми бачимо помітні перекоси. Наприклад, якщо під постом, який виходить о дванадцятій ночі, одразу з’являється 200 чи 300 лайків. Навіщо «викидати» їх всі й одразу? Видно, що люди просто не заморочуються, їм потрібно досягти певної цифри, і вони це роблять.

Що ж стосується Зеленського і його відеозвернень: коли ми зайшли в цифрову еру, всі ці інструменти почали нас привчати до максимально простих форматів. Ми постійно намагаємося знайти щось у коротшому, яскравішому форматі: інтелектуальному чи розважальному, хто що любить. Відповідно, Зеленський — майстер спрощених форматів.

Фактично, ми зараз бачимо, що у Фейсбуці у нас два президенти

Якщо дуже грубо, то є два табори. Перші сприймають звернення Зеленського як щось аж надто спрощене, це ті, хто намагається аналізувати інформацію. Другі, які вже втратили свій інформаційний імунітет, не можуть відрізнити дійсно правдиву інформацію від просто красивої інформації.



Володимир Зеленський чітко націлюється на цей електорат, якому потрібна красива правда. І слово «красива» часом заміняє слово «правда». Ну і правда тут вже геть не потрібна, по неї треба йти в інші формати.

Останнім часом Зеленський стрімко втрачає популярність у цих форматах, бо він став звертатися до серйозніших форм, вимушено трансформуючись у звичайного чиновника. Отут і виникає необхідність штучної підтримки, бо не може політик, який «виграв вибори у Фейсбуці», показати таке падіння. Не може у Порошенка бути більше лайків, ніж у нього, ну це ж нонсенс.

— Те, як команда Зеленського веде, а, точніше, не веде комунікацію із журналістами, уникаючи контактів зі ЗМІ, це також «спрощена комунікація»?

— Думаю, це, швидше, про контроль. Коли людині нема чого боятися, вона впевнена у своїх словах, коли у неї є, що сказати, вона виходить, комунікує, самостійно доводить до людей свої думки. Якщо ж людина відчуває неможливість спертися на свої знання, переконання, звісно, вона захоче перестрахуватися.

Мені здається, вони [президент Зеленський і його команда] таким чином промінюють хороші відносини з журналістами на те, аби отримати гарантовано хорошу картинку в результаті. Але, як на мене, якщо дивитися у перспективі року, команда Зеленського зрозуміла, що це вже не надто працює.

— Всі знають, що американський президент Дональд Трамп веде свій акаунт у Твіттері самостійно. В результаті, часто дивує публіку емоційними, експресивними постами та реакціями на ті чи інші події. Чи є в Україні топ-політики, які самостійно ведуть свої соцмережі?

— Дональд Трамп, мені здається, просто вважає, що він — найкращий комунікаційник, а всі інші хлопчики та дівчатка просто зафакаплять [зведуть нанівець] всі його геніальні ідеї, які він хоче донести. Плюс, звичайно, відіграє роль і його емоційний стан. Тому він обирає вести свій Твіттер самостійно.

Якщо політик зосереджений на якихось інших процесах, він делегуватиме ці обов’язки іншим. Комунікації — це така сама робота, як будь-що інше. Тому якщо це 177-ме завдання у переліку справ, краще доручити це іншим.

Поки політик намагається стати політиком, він ще може писати сам. Проте якщо взяти політика, який уже при владі, тут уже навряд.

— Тут згадуються різні смішні моменти. Наприклад, як колишній генпрокурор України Юрій Луценко на відео танцював із власною собакою.

— Щоразу, коли приходять рейтинги, які показують, що люди не вважають політиків людьми і треба би мати більше «людяності», вони чомусь гадають, що для цього їм треба з’явитися на публіці з дружинами, з собаками, їсти хот-доги на заправках тощо. І що ставлення їхнього електорату перекриється цією «хорошою» картинкою.

З погляду банальної розкрутки у Фейсбуці чи ЗМІ, такі фотографії чи відео матимуть більше «органіки»: поширення та репости. З погляду іміджу, поки політик не почне справді думати про людей і робити щось для них, жодна картинка цього не замінить.

— Не так давно на Телебаченні Торонто з’явився сюжет під назвою Що не так із Шарієм, де Майкл Щур розбирає, як маніпулює аудиторією Анатолій Шарій. Що думаєте про це ви?

— Що зробило Телебачення Торонто: вони взяли суть і почали аналізувати, які меседжі перетинаються, де Шарій не домовляє, і так далі. Якщо ми беремо звичайну людину — таку, на яку орієнтований Шарій — ці люди можуть або не побачити цього ролика, або мало що зрозуміють у ньому. Тобто ми вимагаємо від глядача бути або достатньо національно свідомим, або медійно грамотним, за фактом, як журналіст, аби зрозуміти всі ці тонкощі.

Але маніпулятори на кшталт Шарія йдуть базовим шляхом пропаганди і говорять одне і те ж саме. Перше: ми будемо говорити про одне і те ж саме. Друге: ми будемо говорити те, що ти і так сам думаєш, додаючи туди свої меседжі. Третє: ми будемо дуже емоційними. Тобто, розвішувати ярлики: ці — «подонки», а ці — святі. Відповідно, звичайний українець, який знає, що його влада ні в що не ставить, який сумнівається у тому, що відбувається в державі, чують від конкретної, досить авторитетної людини те ж саме. Відповідно, що вони думають? «Я — розумний, я думаю правильно».

Комунікації — це така сама робота, як будь-що інше

Що можна зробити? Подивитися на популярність цього блогера. Відкрийте список його підписок і подивіться, скільки серед них людей без аватарок, осіб з прапорами Чорноморського флоту чи ВДВ на аватарках, арабів, користувачів з локацією Москва, і так далі. Ставимо логічне запитання: що не так?

Так само — відкрити список всіх, хто лайкнув той чи інший пост, і переглянути лайки за тією ж схемою. Улюблена історія про ботів Шарія, це коли у них була якась криза з іменами, а тому з’явилося чимало сторінок типу «Маша Маша», «Марина Марина» тощо, і в них, як правило, пусті аватарки.

Далі — пробуємо написати поганий коментар під постом і спостерігаємо, через який час його видалять, а вас — заблокують. Відповідно, створюється такий «акваріум», де все позитивно.

Звичайно, серед українців є певний відсоток людей, які дійсно налаштовані проросійськи, їм не поясниш. Але є й інша категорія: це люди, які сумніваються. Я подивилася на сторінки таких людей — підписників Шарія. Це люди, які, скоріше за все, просто заплуталися, не мають інформаційного імунітету, не знають, як це фільтрувати. Таких людей коло нас — дуже багато. Якщо ми візьмемо над ними шефство і пояснимо, що не так, думаю, у Шарія буде менший відсоток.

— Ви кілька разів вжили цікавий термін — інформаційний імунітет. Розкажіть, що це, і як напрацювати цей імунітет та зберегти?

— Це те, що дозволяє нам, коли ми бачимо інформацію, розпізнавати у ній ті чи інші патерни і ставитися до цього насторожливо. Те, що змушує вас засумніватися. Більшість людей сьогодні не розуміє, як орієнтуватися у такому широкому інформаційному просторі. А звичка всотувати все — це ще щось, що заклалося на генному рівні. Тому що в радянській тоталітарній системі інформації було мало — поки все не переслухаєш, правди не дізнаєшся.

Інформаційний імунітет формується з системним мисленням — це навички аналізу інформації в контексті, також виховується освітою. Коли у людини достатньо фізичного і психологічного здоров’я, аби не хапати все підряд, а аналізувати інформацію, коли в людини — стабільна економічна ситуація і вона не думає про те, чим нагодувати дитину завтра, коли людина живе у суспільстві, де є державні інститути, на які можна спертися у складній ситуації… Все це, та багато іншого, і формує ту основу, на якій базується наш інформаційний імунітет.