אמנם התרגלנו כבר מזמן לסערות המתוזמנות שפורצות לחיינו מדי כמה שבועות וזוכות לרוח גבית מצד התקשורת, אנשי השמאל וארגונים שונים, אך נראה כי לאחר שאתמול הוגשה לשולחן הכנסת הצעת החוק שתאפשר לראש הממשלה נתניהו חסינות, המערכת הפוליטית עומדת בפני נקודת רתיחה חדשה. מפלגות האופוזיציה מארגנות הפגנת ענק, הכותרות ב’הארץ’ קורסות מרוב הכרזות על “קץ הדמוקרטיה” ומכתבי מחאה ועצומות מתפרסמים חדשות לבקרים.

כדי לקבל מעט פרופורציות מול ההיסטריה התורנית של השמאל, פגשנו לשיחה את מומחה המשפט הפלילי והחוקתי ד”ר חיים משגב. ממרומי ניסיונו המשפטי העשיר, אומר ד”ר משגב ל’מידה’ כי הוא אינו רואה כיצד החלת חוק החסינות על ראש הממשלה מהווה פגיעה כלשהיא במרקם הדמוקרטי של מדינת ישראל, אלא דווקא מחזקת אותו.

“מדובר בחוק שחברי הכנסת הראשונה חוקקו ב-1951, יחד עם חוקי יסוד אחרים. הייתה לחקיקה הזו תכלית ברורה ואיש לא קם או התקומם נגדה”, הוא פותח ומסביר: “החוק נועד ליצור חומה ציבורית לחברי הכנסת, הוא לא קבוע חפות או אשמה ולא בוחן נימוקים משפטיים. הוא בוחן אך ורק נימוקים ציבוריים ומטרתו להגן על חברי הכנסת מפני רדיפה והתעמרות של רשויות לא נבחרות, שזה בדיוק מה שקורה עכשיו לנתניהו: הוא נבחר מספר פעמים לראשות הממשלה, ולמרות זאת במשך שנים מנהלים מסע ציד נגדו ומחפשים ראיות בפחי האשפה. לכן זה בסדר גמור לדרוש שהחוק הזה יופעל לגביו”.

מה בעצם אומר החוק?

“הנימוקים בחוק הם מאוד ברורים. אחד מהם מדבר על כך שחסינות נחוצה לנבחר ציבור בשל האפשרות שיוגש נגדו כתב אישום שלא בתום לב או תוך הפליה. בחקירות נתניהו לא היה שום תום לב – הן נולדו בחטא וגם כתב החשדות שמסכם אותן הוא הזוי לחלוטין. שי ניצן הודה בעצמו שמנסים לקבוע תקדימים על גבו של ראש הממשלה בתיק 4000, אז אם החוק מדבר על איסור הפליה בוודאי שיש במקרה הזה אכיפה בררנית”.

סעיף אחר בחוק אותו מציין ד”ר משגב מדבר על נזק שיגרם לתפקוד הכנסת בשל ניהול הליך הפלילי ופגיעה ביכולתה לייצג את ציבור הבוחרים. “זה בדיוק מה שהולך לקרות אם יוגש כתב אישום נגד ראש הממשלה: הוא לא יוכל לייצג את הבוחרים ולנהל את הממשלה. אמנם לפי החוק הוא יכול להישאר בתפקידו עד פסק דין חלוט ואני מקווה שלא נגיע לזה, אבל יהיה לו קשה לקדם את משנתו הפוליטית במצב כזה”.

אם מדובר בחוק ותיק והכרחי, למה דווקא עכשיו קמה סערה סביבו?

“כמעט שבעים שנה אף אחד לא חשב שיש פגם בחוק, מלבד תיקון קטן ב-2005 שאומר שלא היועמ”ש צריך להגיש את הבקשה להסרת חסינות אלא חבר הכנסת צריך לנמק מדוע לא להסיר. 68 שנה ואף אחד לא אמר מילה. רק עכשיו כשזה נוגע לראש הממשלה הנוכחי שרוצים להדיח אותו בהליך לא-דמוקרטי, אז פתאום כולם קופצים וזועקים על קץ הדמוקרטיה”.

סוגיה נוספת שעומדת על סדר היום של הממשלה הנכנסת היא ההצעה לחקיקת פסקת התגברות שתאפשר למעשה לעקוף החלטה של בית המשפט לבטל חוק כלשהוא. לדעתו של ד”ר משגב, אין צורך מעשי ללכת על פסקת התגברות, אלא במקום זאת ליצור חוק שקובע במפורש את סמכויות בג”ץ. “פסקת התגברות נותנת למעשה גושפנקא לזכותו של בית המשפט העליון לבטל חוק, וקובעת שבמקרה שהוא יבטל אז הכנסת יכולה להתגבר על הביטול”, הוא אומר ומוסיף: “הבעיה היא שעד היום אין לבג”ץ שום סמכות מפורשת בחוק לעשות את זה”.

אז איך בכל זאת השופטים מבטלים חקיקה של הכנסת?

“הם מתבססים על חוק יסוד כבוד האדם, אבל זה לא יכול להיות יסוד לביטול חוקים. אהרן ברק המציא את הדבר הזה לאחר שנחקק חוק כבוד האדם, אבל הוא טעה ומאז כולם מפחדים להגיד את זה. בג”ץ מבטל חוקים בקביעה שהם “לא סבירים” או “לא מידתיים”, אבל מי שמכם לקבוע? מי שצריך לקבוע הם נבחרי הציבור בלבד ולכן פסקת התגברות לא תהיה טובה, אלא רק חוק יסוד שמגדיר מה מותר ומה אסור לבית המשפט”.

משחק מכור

בין כל הסערות והדיונים המשפטיים, דווח אמש בחדשות 13 כי גורמים בפרקליטות טענו שליועץ המשפטי לממשלה אסור להגן על חוק החסינות במקרה שיגיע לבג”ץ, ובין השאר דווח כי על הרקע המתיחות בין נתניהו למנדלבליט אמרו הפרקליטים: “או שכולנו צריכים להתפטר, או להילחם בזה בכל הכוח בבג”ץ”. כאשר הוא נשאל לדעתו על מערכת היחסים בין הפרקליטות לממשלה בכלל ובפרט בנושא עתירות לעליון, אומר ד”ר משגב כי לא מדובר בסיפור חדש.

“זה קרה למשל בעתירה נגד חוק ההסדרה אז מחלקת הבג”צים, שהיא למעשה שלוחה של בית המשפט בתוך משרד המשפטים, קבעה שהיא לא יכולה לייצג את הממשלה ולכן היה צורך לשכור עורך דין פרטי”, הוא מספר. “מקרה דומה היה בעתירה נגד שר המדע אופיר אקוניס שנאלץ לייצג את עצמו בבג”ץ בעתירה בפרשת יעל אמיתי. לכן האיומים בהתפטרות הם לא יותר מאיומי סרק”.

בהקשר הכללי של הפרקליטות ושלל הפרשיות שנחשפו סביב התנהלותה בתקופה האחרונה, אומר ד”ר משגב כי זו עוד הוכחה לפיקוח הדרוש עליה. “גופים כמו הפרקליטות, בתי המשפט ומשטרת ישראל פועלים למעשה ללא פיקוח. זה מצב של אנרכיה חוקתית בה גופים כל כך חזקים עושים ככל העולה על רוחם ויכולים לחרוץ גורלות”.

מה הפתרון למצב הזה?

“ניסו בעבר למנות מפקחים לפרקליטות. הייתה את השופטת הילה גרסטל שהצליחו להדיח אותה על ידי השמצות, והיום יש את נציב התלונות השופט דוד רוזן, אבל זה לא מספיק. בארה”ב למשל אי אפשר להגיש תביעה בלי לעבור דרך חבר מושבעים גדול (Grand Jury), שבודק אם יש מספיק ראיות להגשת כתב אישום. בישראל היה קיים עד שנות השישים תפקיד השופט החוקר כירושה מהשלטון הבריטי שהיה בוחן בצורה דומה, אבל הפרקליטות ביטלה את הדבר הזה ומי שקובע למעשה הם פרקליט המדינה והיועמ”ש”.

בכל זאת קיים עדיין הליך של שימוע לפני הגשת כתב אישום

“השימוע הוא משחק מכור מראש. אין שום סיכוי שהיועץ המשפטי יתחרט פתאום על מה שפרסם בכתב החשדות. אין שום סיכוי שחבריו בפרקליטות יתנו לו להתחרט”.

לאחרונה הגיש ח”כ אריאל קלנר מהליכוד הצעה לפיצול תפקידי היועמ”ש לתובע שיהיה אחראי על ההליך הפלילי ויועץ משפטי

“זה רעיון שמדברים עליו כבר שנים ואני בהחלט חושב שהוא טוב. הכוח שיש כיום בידי היועץ המשפטי לממשלה הוא עצום וזה מטריד כי מדובר באדם שלא נבחר בבחירות אלא ממונה לתפקיד. אין לאף אחד במדינה כוח כזה, אפילו לא לראש הממשלה. היועמ”ש יכול להגיד לכל שר שהוא מייעץ לו שלא לנהוג כך או כן לעשות אחרת, כאשר ברקע תמיד קיים האיום של פתיחה בחקירה או הגשת כתב אישום. כפל הסמכויות הזה הוא בלתי נסבל וצריך להפריד ביניהן”.