„Trebuie să ne unim obsesiile legate de comunism“.

Ana Blandiana, preşedintele Fundaţiei Academia Civică

Aflat în vasta sală a Curţii de Apel Bucureşti, judecat pentru crime împotriva umanităţii, fostul comandant Alexandru Vişinescu declara că „s-a ridicat numai prin muncă şi cinste“.

Prin muncă şi cinste s-a îngrijit, timp de şapte ani de zile, de vieţile unora dintre oamenii de cea mai înaltă ţinută morală pe care această ţară i-a avut. Ion Mihalache, Corneliu Coposu, Ion Diaconescu, Ioan Bărbuş, Ilie Lazăr, Jenică Arnăutu, Victor Rădulescu Pogoneanu şi mulţi alţii, care au stat ani de zile în celule, la Râmnicu Sărat, în dosul uşilor grele de stejar, zăvorîte cu fier, unde moartea distribuia rece, în tihnă, după propriul plac, viaţa.

În primăvara anului 2013, Institutul de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc (IICCMER) începea un demers care avea ca scop aducerea în faţa Justiţiei a persoanelor care au avut funcţii de comandă şi care s-au făcut responsabile pentru teroarea din sistemul penitenciar. Astfel, pe 30 iulie 2013, IICCMER a solicitat Parchetului începerea urmăririi penale împotriva lui Alexandru Vişinescu, lt.-col. (r), fost comandant al penitenciarului Râm – nicu-Sărat în perioada 1956-1963.

Cum era de aşteptat, întreaga mass-media din ţară şi din străinătate a preluat şi a mediatizat acest caz. De la cotidianul Gândul, partener media al acestui demers, şi pînă la Washington Post sau Associated Press, mari cotidiene şi agenţii de presă au publicat de la materiale ample pînă la simple comentarii, relatări despre acest caz. Unele dintre materialele apărute în ţară au salutat acest demers, l-au încurajat şi sprijinit, considerîndu-l un mare pas înainte, altele nu. Culmea este că, oameni care ieri, după o analiză la microscop, au condamnat comunismul şi au încurajat acest tip de demers în justiţie, din – tr-odată, l-au privit printr-un ochean întors. Oameni care ne învăţau să citim cu glas tare despre acest subiect, acum, brusc, cu greu îl mai silabiseau.

Peste noapte, „cazul Vişinescu“ devenise nu un front comun, aşa cum socot că ar fi trebuit, ci un cîmp de bătălie, între cruciaţii anticomunismului românesc.

„Un bătrîn de 88 de ani, vînat cu ferocitatea laşă a haitei […] vînat ca să crape, să nu mai depună mărturie şi să rămînă ţap ispăşitor pentru CRIMELE REGIMULUI“, a apărut scris prin gazete. „Acest proces este un nimic…, este o farsă, nu îl consider un exemplu“, scriau unii. „Mascarade“, „diversiune“, „depolitizare“, „o gogoaşă de presă“, spuneau alţii. Aldine grave aşezau titluri ca „Torţionarul Vişinescu – unealta lui Fenechiu în războiul cu Băsescu“. Se cerea cu mînie şi aplomb: „istoria trebuie lăsată, la un moment dat, să devină istorie, nu teren de legitimare şi cîmp de dezamorsat bombe emoţionale simbolice“. S-a scris, că în spatele acestui demers, stă „în realitate o mîrşăvie politicianistă care, de dragul unui război surd cu justiţia lui Băsescu calcă în picioare memoria şi suferinţele îndurate de foştii deţinuţi politici“ şi că avem de-a face cu o operaţiune „halucinantă prin ipocrizie şi manipulare“. S-au tras concluzii cum că „este deci nevoie de profesionalism, nu de dubioase spectacole mediatice“ şi că „despărţirea de comunism nu are nevoie de blufuri“. Citeam că cererea urmăririi penale împotriva lui Vişinescu a fost „doar la modul liric, pentru că după cîteva ore de vînzoleală s-a dovedit că, de fapt, nu se construise un dosar solid“, iar cel care mai ieri asocia public acest demers cu un fel de „gogoaşă“ de nu ştiu care fel, astăzi, întreabă retoric: „…dar ceilalţi?“. Şi uite aşa, adevărate diatribe ne-au şuierat dintr-odată pe lîngă tîmple. În drumul lui spre Parchet, spre instanţă, şi iată, aşezat în astăzi istorie, cazul Vişinescu a creat un siaj ce a reuşit, se pare, să răstoarne convingeri, păreri, teze ferme.

Trîmbiţata „claritate morală“ devenise foarte ceţoasă pentru unii. Ştim că, după Decembrie 1989, în 23 de ani, au fost finalizate de către Parchetul General doar patru rechizitorii privind crimele comise de regimul comunist: cel al fostului ministru de Interne Alexandru Drăghici, procesul „Autobuzul“, cazul inginerului Gheorghe Ursu şi cazul fostului comandant de la Aiud, Gheorghe Crăciun, una dintre cele mai reprezentative figuri ale represiunii din România comunistă. Ştim asta, e prea puţin, IICCMER a mai depus sesizări la Parchet, nu o dată, în şase rînduri, dar asta nu înseamnă că acest demers a fost „un nimic, o gogoaşă de presă“ sau „vînătoarea feroce a unui bătrîn de 88 de ani“. Dincolo de toate aceste, să le spunem, vetuste scepticisme, dincolo de orgoliile rănite ale unora sau ale altora, de nepăsarea sau nostalgia conştientă sau nu după comunism, astăzi, Alexandru Vişinescu a fost condamnat la 20 de ani de detenţie, la degradarea militară şi la interzicerea unor drepturi pentru o perioadă de cinci ani, iar dosarul exterminării de la Râmnicu-Sărat a ieşit, după 17 termene, din sala de judecată a Curţii de Apel a Capitalei şi s-a aşezat în istoria Justiţiei din România.