Am 31 de ani. Am trăit 1612 săptămâni și mi-au mai rămas 2392, dacă mă iau după speranța de viață a femeilor din România. Cifrele-s aproximative, ideea e aceeași: timpul pe care-l avem de petrecut pe-aici, printre oameni, o să se termine și noi ne purtăm ca și cum n-am ști asta. Întârziem, amânăm, procrastinăm.

Maximilian Kiener, un designer din Austria, a făcut un infografic interactiv pornind de la teoria unui filosof francez, care susținea pe la 1890 și ceva că percepem timpul în funcție de un „timp absolut” la care ne raportăm. Adică: atunci când ai 10 ani, un an e o zecime din viața ta (aka „timpul absolut”), iar când ai 30, un an e deja o treizecime, deci e mai „mic”, deci trece mai repede. Sau, în cuvintele lui Maximilian, „să aștepți 24 de zile până la Crăciun când ai 5 ani e ca și cum ai aștepta un an când ai 54” sau „vacanța ta de vară din primul an de facultate e egală cu al 76-lea an al tău”. Sau mai bine te duci să te joci cu infograficul lui Maximilian, ca să vezi cum trece viața ta pe ecran, an după an. Dar promite-mi că te întorci aici.

***

Gata? Ți-a plăcut? Ți-ai dai seama că oricum e nasol, chiar dacă mai ai niște ani buni de trăit, o să treacă mai repede ca anii de până acum? Și nu e doar asta. Imaginează-ți că, atunci când aveai 16 ani, îți mai rămăseseră 5000 de discuții cu părinții tăi, 800 de răsărituri, 750 de beții crunte, 4000 de partide de sex, 40 de vacanțe la mare, 10 000 de hlizeli cu prietenii tăi cei mai buni. Acum nu mai e așa. Ți-au mai rămas 2000 de discuții cu părinții tăi, 50 de răsărituri, 45 de beții crunte, 1000 și ceva de partide de sex, 20 de vancanțe la mare, 6000 de hlizeli cu prietenii tăi cei mai buni. Părinții sunt departe de tine, prietenii își văd de viața lor, soarele răsare în spatele storurilor pe care le ții mai mult trase. Viața-i scurtă, procrastinarea-i lungă.

(Au trecut trei ore de când am scris primul rând. Între timp, am mâncat niște cireșe, am dat de mâncare la pisici, m-am spălat pe dinți, am strâns așternuturile de pe canapea, am spălat castronul în care am mâncat cireșe, am vorbit cu 17 oameni pe Facebook, am răspuns la 9 mailuri și 2 telefoane. A, și am dat peste o piesă nouă de la The National. Se cheamă „The Day I Die” și are foarte multe tobe. Am băgat-o pe repeat.)