Niipalju kui mäletan, ja see on üsna pikk aeg, on teadlasi hurjutatud nende tegevuse vähese nähtavuse pärast. Olukorra ilmestamiseks kasutatakse tihtipeale piiblist pärit elevandiluust torni kujundit, kus elust irdunud teadlased ei tea enam ise ka, mis probleemide üle mõtisklevad.

Kõlama jäävad sõnumid, nagu et rahvas (loe – maksumaksja) teid ei mõista. Peate oma tegemisi rohkem ja paremini selgitama. Peate saama «ajakirjanduse sõbraks». Võib-olla siis rahvas märkabki teid, annetades raha järjekordse torni ehitamiseks.

Nagu kerjusele. Mõttetu kulu küll, aga suuremeelsus soojendab kinkija südant. Ja nii need end süüdlasena tundvad teadlased, selmet teadust teha, kulutavad järjest rohkem kallist tööaega põhjendustele, esile tõstmisele, illustreerimisele, propageerimisele, ja mis seal pattu salata, vahel ka lihtlabasele «luuletamisele» oma uurimistöö suurest ühiskondlikust väärtusest ning majanduslikust kasust. Kümned, võib-olla sajad, usinad ametnikud saavad meil riigi käest palka teaduse mõju hindamise eest. Parimal juhul võidavad sellest ühiskonnateadused, sest teaduse mõju täpselt määratleda ja mõõta polegi nii lihtne. Selle kohta sai muuhulgas lugeda 13. detsembri Postimehest.

Näägutamise teine pool on jalalt vildakas tees, et kuna me (kurtjad) ei tea või ei saa aru, millega nad (teadlased) seal tornis toimetavad, siis küllap pole see kellelegi vajalik. Miks peame nende pelgalt uudishimust ajendatud lapsepõlve pikenduse kinni maksma? Lahendust nähakse rakenduslike uuringute eelisarendamises. Häda on aga selles, et rakendusuuringud kipuvad olema baasuuringutest vähemalt suurusjärk kallimad. Mõlemad kulutused aga kahvatuvad väljaminekute kõrval, mida tuleb teha tootearenduses.

Nüüd pealkirjas nimetatud paradoksist. Eesti keele seletava sõnaraamatu järgi on paradoks näilikult mõistusvastane väide. Meil kasutab pea igaüks nutitelefoni või muud tarka vidinat, oleme, hoolimata äsja ilmsiks tulnud digiohtudest, jätkuvalt uhked oma ID-kaardi, Skype’i ja hästitoimiva e-panganduse üle, maksame usinasti taastuvenergia maksu, lootes, et päike ja tuul peagi meie energiaprobleemid lahendavad. Kõik need märksõnad tähistavad lõpp-produkte, mis on võimalikuks saanud vaid tänu põhjalikele teadusuuringutele. Ilma selleta poleks neid meile nii enesestmõistetavaks saanud hüvesid lihtsalt olemas.

Paradoksaalne on siin, et seda ilmselget asjaolu pahatihti ei tajuta. Vaatamata sellele, et oleme üks haritumaid rahvaid maailmas – valdavalt lugemis-kirjutamisvõimeline juba üle-eelmise sajandi lõpust, PISA testiski jääme alla vaid vähestele, kui üldse. Sestap teadlased, üldjuhul vaiksed hinged – sest tülitsemine pärsib mõtlemist –, peavad muudkui oma töö väärtust põhjendama ja selgitama.