Jak říkáte - společnost je rozdělená. A ta část, které vadí politici s totalitní minulostí, se snaží dávat nespokojenost najevo občanskými nepokoji a demonstracemi. Je to správná cesta, jak proti tomu bojovat?

Lidé by se určitě měli ozývat a ukazovat svoji nespokojenost. Každý podle toho, jak může. Z mého hlediska bychom měli hlavně zintenzivnit snahy o vyrovnání se s minulostí. Víc mluvit o tom, co se za totality dělo, publikovat osudy lidí, kteří trpěli, a udělat z toho větší společenské téma. Měli bychom si připomínat, jak se tady žilo a že jsme tehdy neměli žádná lidská práva. Při svých přednáškách na školách jsem zjistila, že studenti ani jejich učitelé často nedokážou vyjmenovat ani deset svých základních práv. To je poměrně varující, protože kdo nezná svá práva, ten je ztratí.

V čem tkví to vyrovnání s minulostí? V potrestání viníků?

Ano, je to důležitý krok. To se totiž po revoluci vůbec nestalo. Používáme takovou jednoduchou poučku, která říká, že pro vyrovnání s minulostí potřebujeme napřed poznat pravdu, pak nastolit spravedlnost a pak teprve může nastat usmíření. My žijeme v neusmířené společnosti, čehož využívá prezident Zeman, který nás ještě více rozděluje. Usmířit se můžeme teprve tehdy, když odkryjeme celou pravdu a alespoň částečně se pokusíme o nápravu nespravedlnosti. To je i z mého osobního pohledu jedna z největších chyb po roce 1989. Nekonaly se žádné procesy se strůjci komunistického režimu. Prostě jim to prošlo a podle mě právě oni odešli jako vítězové listopadu 1989. Nic se jim totiž nestalo a naopak měli výborně připravenou startovní čáru pro privatizaci. Různé klany politických prominentů z doby 80. let a jejich rodiny zprivatizovaly všechno, co bylo lukrativní. Demokratický režim po roce 1989 neoznačil viníky, nebyly procesy a takhle to dopadá. Do společnosti jsme nevrátili morálku a ty nejzákladnější hodnoty, které tam patřily a které komunistická diktatura vykořenila. Ta nevykonaná spravedlnost byla jedním z hlavních důvodů té takzvané blbé nálady, kterou pak kritizoval Václav Havel. Mě to osobně taky štvalo. Jako studenti jsme dělali revoluci a těšili jsme se, že přijde demokracie a spravedlnost, a to se nestalo. A lidi to pak otrávilo.

Proč k potrestání nedošlo? Bylo to i tím, že v případech v devadesátých letech rozhodovali stejní soudci, kteří za komunismu odsuzovali i politické vězně?

To je ten hlavní důvod. Nedošlo k očistě justice, policie i státních zastupitelství. V letech 1991 a 1992 proběhla takzvaná renominace soudců, tedy jejich opětovné jmenování do funkcí. A byli tam znovu najmenovaní snad úplně všichni. Parlament dostal na stůl posudky, které si o sobě napsali soudci navzájem. Byly v nich opakující se fráze, stejné formulace a všichni si vzájemně potvrdili, že nikdo nesoudil v rozporu s lidskými právy a s vyššími principy. Najednou všichni pachatelé zmizeli. Všichni soudci, kteří soudili disidenty, kteří soudili nevinné lidi, které posílali do vězení a na otrocké práce, jako by nebyli. Když se pak v 90. letech objevily snahy postavit před soud zločince bývalého režimu, tak tito soudci s pochybnou minulostí své bratry v triku vždycky chránili.