Idag på morgonen har jag debatterat Gudrun Schyman i Sveriges Radio om huruvida försvaret bör får större eller mindre resurser. Den goda nyheten är att hon och Feministiskt initiativ är rätt ensamma om sin världsfrånvända uppfattning i försvarsfrågor. Den dåliga att de enligt debattlogiken i medier därmed får uppmärksamhet för den. Ja, Schyman var rentav så ivrig att de var tvungna att tona bort henne eftersom hon inte verkade anse att motdebattören skulle få något sagt.

Schymans och Svärds debattartikel i ärendet är enligt min mening direkt stötande. De förminskar allvaret i vad territoriella kränkningar innebär och kallar det ”nyfikenhet”. De viftar bort ett gränslöst beteende och säger att det är annan makts ”jobb” att stryka runt i våra vatten och i vårt luftrum och de föreslår att vi ska möta nyfikenheten med samtal. De är noga med att poängtera att det inte finns några uttryckliga hot mot Sverige – som om det rimliga vore att vänta med att få försvaret i skick till dess att hot dyker upp.

Det visar i bästa fall att Schyman är en tidsoptimist av rang, i sämsta fall att hon struntar i Sveriges säkerhet. I det aktuella sammanhanget kan nämnas att ett av skälen till att vi har svårt att bedriva ubåtsspaningar är att vi saknar helikoptrar som fungerar för ändamålet. Att ens få denna funktion i ordning skulle ta flera år.

”Säkerhet byggs genom nedrustning, diplomati, och samtal”, skriver Gudrun Schyman i Expressen. Jotack. Och vi har i Sverige varit oerhört aktiva – särskilt på nedrustningssidan. Det verkar inte ha påverkat Ryssland i rätt riktning, tvärtom.

Hur ska Schyman ha det? Å ena sidan spelar hon ner allt det som andra noterar som oroande och kallar det nyfikenhet, deras jobb och ”inte ett hot”. Å andra sidan tar hon ogenerat parti för en förmodad aggressor och skriver att det är ”helt väntat att Ryssland reagerar”. Och hennes förslag på motreaktion är att vi, Sverige, ska börja bete oss lite mer i enlighet med ryska önskemål. Detta vore med hennes ord ”konfliktförebyggande”. Man häpnar!

Låt oss, för tydlighetens skull, översätta Feministiskt initiativs idéer till en feministisk begreppsvärld, så kanske de själva kan närma sig en förståelse för vad de egentligen säger:

– Om du trakasseras av kamrater i skolan bör du överväga tanken att kränkningarna bara beror på nyfikenhet. ”Han är bara kär i dig!”

– Du lever ditt liv som du önskar och men utsätts för härskarteknik från människor som vill pressa dig att förändra sitt beteende. Schymans råd till den drabbade i en sådan situation är att lyda dem – av konfliktförebyggande skäl.

– Den som upplever sin kroppsliga integritet hotad när oinbjudna män börjar häcka i trädgården bör inte vidta åtgärder som att tex lära sig feministiskt självförsvar för skydd eftersom detta kan uppfattas som våldsförberedelser och trappa upp ”konflikten”. Och förresten har männen inte framfört några explicita hot, de kanske bara är nyfikna.

”Enligt vår analys är våldet alltid ett uttryck för makt och kontroll.”, skriver Schyman när hon bemöter välförtjänt kritik. Hon förklarar också att ”Ryssland har fått sin bild som ökat aggressiv aktör bekräftad”.

Ja, våldet är ett uttryck för makt och kontroll. Därför är det önskvärt att vi kontrollerar vårt territorium och skyddar oss mot våld. Men, det Schyman, hopplöst förlorad i en politisk diskurs om bilder och identifikation, inte begriper är att det här handlar inte om bilden av Ryssland eller vad Ryssland identifierar sig som eller hur andra identifierar Ryssland. Vi lider ingen brist på konkretion här. Ryssland beter sig de facto mer aggressivt – och inte bara mot oss. Det finns mängder av exempel på detta. En utmärkt sammanställning, som borde vara obligatorisk läsning för alla som vill sitta i Sveriges Radio och förespråka försvarsnedskärningar , finns att läsa på bloggen Skipper här.

Inslaget kan höras här.