Efter Filters och Ola Sandstigs artikel om apatiska flyktingbarn har det uppstått ett replikskifte mellan Gellert Tamas och Sandstig som bland annat gäller vad som är sant om sex svenska apatifall som vårdats i Norge. Om man inte följt apatifrågan framstår frågan om de norska fallen som irrelevant och ointressant. Men det är precis tvärtom. Frågan är avgörande och det som står på spel är Filters och Gellert Tamas journalistiska trovärdighet. Det som gör striden speciell är att den faktiskt kan avgöras. Det räcker att gå till källorna och läsa innantill.

Läs också Repliken Tamas: De apatiska barnens tillstånd kan fluktuera

De sex apatiska barnen i Norge kom i fokus därför att det är fall som vårdats utanför Sverige och då, till skillnad från i Sverige, skilts från föräldrarnas kontroll. Barnen blev därmed något att jämföra de svenska fallen mot. Enligt Sandstig tillfrisknade flera barn snabbt i Norge efter att föräldrarna inte längre kunde kontrollera dem. Tamas gav motsatt bild och fortsätter ännu att hävda den: barnen tillfrisknade inte i Norge.

Läs också Santesson: Tamas svar är på sätt och vis klargörande

Tamas säger vidare att han ”noga” gick igenom de norska fallen och drog slutsatsen att ”inget i materialet tyder på manipulation”. Ingenting, alltså. Det är en tydlig slutsats. Men är den korrekt? Eller för att spetsa till frågan: är slutsatsen sanningsenlig?

Ord står mot ord, och Filter publicerade därför utdrag från norska journaler. Det är häpnadsväckande läsning, för utdragen beskriver något helt annat än Tamas har hävdat. Men kan man vara säker på att utdragen är representativa? Jag bestämde mig för att själv kontrollera saken och gå igenom de norska journalerna för ett av fallen, den nioårige Artur. Handlingarna är på 28 sorgliga sidor som beskriver en hårt prövad liten pojke.

Gellert Tamas skildring av fallet Artur, som bygger på samma material, finns på sid. 553–55 i hans bok De apatiska. Tamas skriver att föräldrarna till denne apatiske pojke hamnar i konflikt med personalen och får veta att de bara ska vara tysta när de undrar om barnet får rätt mängd näring. Familjen får en fasansfull tid i Norge, det var som att ”förflyttas tillbaka till ett fångläger i det forna, totalitära Sovjetunionen, om än i en något mjukare, skandinavisk variant” (sid. 553). Till slut flyr de med sin ännu apatiske pojke tillbaka till Sverige. Den svenske psykiatern som träffar pojken blir chockad: ”Pojken var apatisk när han åkte iväg och han kom tillbaka i ett betydligt sämre skick” säger psykiatern (sid. 554). Pojken förblir sjuk under lång tid och förblir sängliggande även sex månader efter att familjen fått uppehållstillstånd. Behandlingen i Norge var alltså resultatlös eller förvärrade tillståndet.

Så långt Tamas skildring. Finns det ingenting i materialet som tyder på att det förekommit manipulation? Ingenting som tyder på ett snabbt tillfrisknande när föräldrakontrollen bröts (och i så fall ett lika snabbt återinsjuknande i samma stund patienten återvände till Sverige)? Det är en kritisk fråga. Om det stämmer har Filter gett en bedräglig bild av det norska fallet (och den övriga trovärdigheten i reportaget skadas då allvarligt). Men om det inte stämmer, utan det visst dokumenteras ett snabbt tillfrisknande och tecken på manipulation, så är det tvärtom Tamas trovärdighet som skadas på samma sätt.

Läs också Peter Santesson: Håll ögonen på sakfrågan i debatten om de apatiska barnen

Vad står i de norska journalerna? Efter att själv ha läst journalerna hävdar jag att utdragen som Filter har publicerat är representativa. Det är inte ett skevt urval från ett material som egentligen drar i en annan riktning, utan ger relevanta exempel på det som beskrivs i de norska journalerna. Tamas har förtigit avgörande uppgifter.

Pojken Artur är i dåligt skick när han anländer. Konflikten mellan föräldrarna och vårdpersonalen handlar huvudsakligen om att modern insisterar på att Artur ska få i sig mindre näring än ordinerat. ”Hon krånglar, ropar och blir hysterisk … säger att det är hennes barn och att hon bestämmer över honom”. Vårdpersonalen förklarar att de har ansvar för barnets liv och hälsa, och om föräldrarna förhindrar att barnet får tillräcklig näring så måste personalen ingripa.

Artur är en pojke med stora problem och i journalerna ställs frågan om det kan finnas ett underliggande begåvningshandikapp. Men är han apatisk? Successivt tycks Artur börja fungera mer normalt. Sondmatningen går lättare eftersom han ”satt … på en stol och lekte med en leksaksmodell”. Sondmatningen verkar underlättas av sådana distraktioner. Lite senare kan man läsa att Artur ”fick mat samtidigt som han spelade kort med sin bror. Det gick jättefint.” På läkarundersökningen ”sitter han och leker förnöjt med reflexhammaren … Svarar med namn på bilder av djur och saker jag pekar på.”

När en sköterska oväntat kommer in i patientrummet ”ser jag styvfar snabbt föra ned Artur i sängen från stående på golvet. Artur ler och tittar rakt på mig.” Lite senare vid matningen samma dag ”satt Artur i stolen och lekte med kort”. Familjen går på promenad ”och Artur gungade med sin bror”. Senare på kvällen leker Artur med lego under matningen. Några dagar senare kan man läsa att Artur ”lekte med de andra barnen. Fin form, mat OK”. En anteckning konstaterar att pojken ”är allt annat än apatisk och vill ha med mig att leka”.

Läs också Kerstin Evelius: Vi är alla skyldiga till de apatiska barnens öden

Men det går en vecka, familjen lämnar den norska vården och ”flyr” tillbaka till Sverige. Det är då den svenske psykiatern möter Artur och finner att han, när han nu återigen är i kontakt med den svenska vården, plötsligt har blivit lika apatisk som när han åkte till Norge. Den svenske psykiaterns uttalande citerar Tamas som belägg för att Artur aldrig förbättrades i Norge. Om observationerna i de norska journalerna – inte ett ord.

Tamas säger sig ha granskat en lång rad apatifall utan att kunna hitta några belägg på manipulation. Hur kan man veta att det inte rör sig om ”granskningar” utförda med samma redlighet som i fallet Artur? När väsentliga uppgifter i källmaterialet har mörkats går det inte att lita på övriga påståenden utan att själv kontrollera källorna. När SVT:s utgivare nu sluter upp bakom Tamas och lägger sin egen trovärdighet i potten, tänker jag att de nog själva inte har gjort den kontrollen. De är varmt välkomna att kontakta mig för att ta del av Arturs journaler och göra sin egen bedömning.

Sent omsider har positionen att det helt skulle saknats belagda exempel på manipulation börjat vackla. Sveriges Television bidrar med en anmärkningsvärd uppgift, när de skriver att barnläkaren Göran Bodegård idag säger att han, vilket aldrig framkommit tidigare, i själva verket ”stötte på fall av manipulation” redan för femton år sedan. Detta är särskilt uppseendeväckande när det kommer från just Göran Bodegård. Han har fungerat som Tamas kronvittne och viktigaste sagesperson under apatigranskningarna – samma granskningar där Tamas hävdar att han förgäves sökt efter något enda manipulationsexempel. Den nya uppgiften är en tvärvändning. Berättade aldrig Bodegård för Tamas? Eller gjorde han det?

Vissa har velat tona ned betydelsen av simuleringsfallen som Ola Sandstig och Filter har funnit. Tragiska, men inte helt oväntade, kan det heta. Den positionen bär spår av efterhandskonstruktion. När Barnläkarföreningens arbetsgrupp för flyktingbarn tidigare bedömde simuleringshypotesen i ett utlåtande till Socialstyrelsen avfärdades hypotesen bland annat med argumentet att ”barn tar inte regi på det sättet”. Tamas skriver vidare att gruppen ”konstaterade att sannolikheten för att ett barn ska förmås ligga stilla, inte bara i veckor, utan i månader och ibland upp mot ett år, är närmast obefintlig. Ingen av barnläkarna kunde, trots mångårig erfarenhet, påminna sig ett enda fall där barn, ibland så unga som sex, sju år, skulle ha lyckats simulera, eller fåtts att simulera, så starka reaktioner som de apatiska barnen uppvisade” (De apatiska, sid. 253). Obefintlig? Inte ett enda?

Genom Filters avslöjande kan den ståndpunkten från Barnläkarföreningen bevisligen avföras. Läkarkårens förmåga att skilja möjligt från omöjligt är måhända inte så entydig som den ibland framställs. Och journalistikens redlighet är inte heller alltid fullt så solid som vi har velat tro. Men kommer läxan att sjunka in?

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.