Så kom slutligen OECD-rapporten som vi som är engagerade i skoldebatten väntat på med en blandning av fasa och hopp. Jag tror den kommer att vara en viktig utgångspunkt för debatt och för Skolkommissionen. Jag är också väldigt glad över att det finns en sådan nu.

Utan den hade rapporten hamnat i händerna på olika intresseorganisationer och lobbyister som hade försökt definiera vad den ”egentligen” säger. Det är bra att den har en mottagare som studerar den och sätter in den i ett svenskt sammanhang.

Det finns en möjlighet att den fjärde maj 2015 blir en dag vi kommer att se tillbaka på och säga att det var då den svenska skolans tragiska kräftgång avslutades. Varför tror jag det? Det bygger på två iakttagelser under den paneldebatt som hölls på Rosenbad på måndagen och på vad rapporten faktiskt innehåller.

Den första iakttagelsen var att alla i panelen och inte minst Skolkommissionens ordförande var tydlig med att ett av den svenska skolans stora problem är den sjunkande likvärdigheten. Det var viktigt eftersom OECD i någon mån utifrån sina data i matematik hävdar att det inte är ett så stort problem i svensk skola.

Att både panelen och ledaren för Skolkommissionen var tydlig här är oerhört viktigt för det fortsatta arbetet. Annars missar man en dimension som är central för hur professionerna i skolan upplever sin vardag. Verkligheten är att skillnader mellan skolor och barns förutsättningar har ökat dramatiskt på grund av skolval, skolpeng och bristande ansvarstagande.

Den andra iakttagelsen var att alla i panelen, vilket var representanter för SKL, lärarfack, myndigheter med flera, var eniga om att ett annat av skolans stora problem är styrsystemet. Helt plötsligt var detta en etablerad sanning även för organisationer som tidigare med emfas hävdat det motsatta!

LÄS MER: Skolkrisens lösning kan inte vänta till 2017

Innebär det att vi nu kan överge den rosenskimrande illusionen om decentralisering och valfrihet som nyckeln till allt gott? Rapporten är nämligen till exempel väldigt tydlig med att skolval är något som oftast skapar negativa konsekvenser och förordar faktiskt att vi bör fundera över olika inskränkningar i skolvalet för att minska de negativa effekterna.

Annars är rapportens bästa del kapitlet om läraryrket. Här finns det saker regeringen borde sätta igång med direkt. Här behöver man inte invänta kommissionen; man har inte tid med det. Externa bedömare har pekat på lärarna som nyckeln för svensk skola i många år men inget har hänt och nu står vi faktiskt inför en katastrof. I en av rapportens allra bästa delar pekar OECD på just detta faktum som en möjlighet att snabbt göra väldigt bra förändringar som snabbt kan få effekt!

Man föreslår bland annat ett institut som får ett samlat nationellt ansvar för professionsutveckling inklusive lärarutbildningar och fortbildningar. Det är en överbyggnad för skolan som vi saknar. Hos oss har alla lärarutbildningar fått göra som de vill och varken lärarkåren, skolledarna eller huvudmännen har haft något reellt inflytande över sin egen professionsutveckling.

OECD pekar också på betydelsen av rejäla lönehöjningar för lärare (man använder Polen som exempel där lönerna höjdes med 50 procent!) men också på betydelsen av möjligheter för lärare att arbeta med kollegialt lärande. Det senare är något som jag har skrivit om i fyra böcker och ständigt föreläser om som en viktig del av svensk skolas framtid.

Kanske är rapporten en start på en mer faktabaserad skoldebatt och kanske är detta vändpunkten – men det beror på vad vi gör av den.

REPLIK: Staten styr skolan på alltför många sätt.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.