Inget kortsluter vänstern som klassresenären, det blir uppenbart när man betraktar reaktionerna på Alice Teodorescus sommarprat. Berättelsen om vägen från rumänsk flykting till politisk chefredaktör på GP har renderat en rad kommentarer (Viola Bao i SvD, Malin Krutmeijer i Aftonbladet med flera), som gör det tydligt att klassresenären är en blandning av blind fläck och frizon för vänstern. Just i denna fråga upphör annars viktiga signalord och analytiska redskap som privilegier, maktperspektiv och skuldbeläggande att gälla.

När det pratas klassresor kan personer med stabil medelklassbakgrund glatt använda sitt utrymme i tidningar till att berätta för personer från arbetarklassen att allt de känt och gjort i sitt liv är fel, på ett sätt som vore fullständigt otänkbart om det gällde personer från en ickeprivilegierad grupp mer omhuldad av vänstern.

Och när det gäller kvinnliga klassresenärer blir det extra komplicerat i krocken med den intrikata samtida feminismen.

Det "Tro på dig själv!"-budskap som den saluför gäller nämligen bara för vissa. Till exempel medelklasskvinnor som tillägnat sig rätt politiska värderingar och kan berätta för andra medelklasskvinnor hur viktigt det är att vara feminist och tro på sig själv. Eller den som är icke-privilegierad på rätt sätt, som går att inordna i den trendiga identitetspolitiska kontexten, och som på så vis är användbar för vänstern.

För att få tro på sig själv med vänsterns välsignelse måste man nämligen vara ett användbart redskap i den politiska kampen. Det blir tydligt om man jämför reaktionerna på Teodorescus sommarprat med reaktionerna på programmet med Zara Larsson, från en svensk medelklassfamilj i Enskede utanför Stockholm, framgångsrik sångerska samt engagerad feminist. Zara Larsson kallas befriande kaxig. Alice Teodorescu anses däremot ägna sig åt hämningslös självhävdelse.

Det är samma gamla paradox som vanligt: för att hyllas för att man går sin egen väg, måste man välja exakt rätt väg att gå.