Patrik Engellau

Sverige är ett land som sätter yttrandefriheten högt. Artikel 19 i FNs allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna, som lyder så här:

Var och en har rätt till åsiktsfrihet och yttrandefrihet. Denna rätt innefattar frihet att utan ingripande hysa åsikter samt söka, ta emot och sprida information och idéer med hjälp av alla uttrycksmedel och oberoende av gränser

implementeras i vår regeringsforms andra kapitel genom följande stadgande:

Var och en är gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet: frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor…

Innebär då detta att det råder yttrandefrihet i Sverige? Nej det gör det inte, det är en sak jag blivit allt klarare över sedan jag började arbeta med detgodasamhallet.com.

Låt mig påpeka en liten sak: regeringsformens formulering är att var och en gentemot det allmänna – vilket betyder staten, särskilt dess juridiska arm – är tillförsäkrad yttrandefrihet. Det innebär att polis och åklagare inte har rätt att lägga sig i vad folk säger. Det gör den heller inte annat än i ovanliga situationer (till exempel gillar inte staten uppvigling och hets mot folkgrupp). Det allmänna sköter sig rätt bra.

Men samhället består inte bara av staten. Vid sidan av den finns arbetsgivare och det civila samhället. Dessa styrs inte av regeringsformen, som bara handlar om hur det offentliga ska organiseras och bete sig. Det finns inga lagar som kräver att näringslivet och det civila samhället – alltså familjen, roddklubben, syjuntan och folk i allmänhet – ska vara lika toleranta som staten. Och de är de inte heller, långtifrån.

Du kan inte ana hur rädda skribenter är att uttrycka sin mening om deras mening inte är helt oklanderligt politiskt korrekt. Nu talar jag om erfarna, välutbildade, mogna, intellektuella, balanserade människor, inte om några rasistiska galningar (som för övrigt eventuellt inte har vett att vara rädda).

Vad är de rädda för?

Förbannelser på internet är en av de främsta skrämselfaktorerna. Risken att få löpa gatlopp för sina åsikter hos Twitter och Facebook ger många skribenter darriga knän. Ännu värre blir det förstås att de som den smutskastning, det förtal och det hat – för det är faktiskt vad det handlar om – sprider sig till papperstidningar och mer allmänna medier.

Jag vet själv hur plågsamt det är. Första gången gången jag fick smaka piskan var i början av 90-talet när jag införde skolpengssystemet i Sveriges första skolpengskommun. Jag fick ett entimmes teveprogram rakt i fejset där jag anklagades för att vara ondskefull kapitalistlakej och folkfiende. Skräcken för den mobbning journalister kan utsätta en oförsiktig tyckare för satt kvar i många år. Numera bryr jag mig inte så mycket (tror jag inte, i alla fall). För ett tag sedan anklagades jag av en sajt för att vara ”fascist, nazist, rasist och antisemit” – självklart utan någon som helst motivering; mobbare behöver inte ange orsaker till sin illvilja – utan att det besvärade mig så särskilt.

Men jag var lyckligt lottad redan när piskan ven över min rygg första gången, ty jag var anställd i mitt eget bolag och riskerade inte jobbet. Jag hade tusentals företagare som finansiärer och de var inte så känsliga.

Värre är det med de skribenter jag träffar idag. Många lever på tillfälliga påhugg eller som anställda i någon organisation. En hel del är livrädda för att skriva saker som skulle kunna irritera deras uppdragsgivare. Deras ängslan är kanske överdriven, men inte alltid: en bekant som är konsulterande IT-lärare fick en kurs inställd hos ett företag för att han upptäcktes ha ventilerat politiskt inkorrekta uppfattningar i genusfrågan i en debattartikel.

Det här är ett större problem än jag anade innan jag startade den här sajten. I praktiken har vi inte så mycket yttrandefrihet i Sverige. Det beror inte på att staten griper in med juridisk censur utan, framför allt, på att den som fritt vill yttra sig blir mobbad på arbetsplatserna, framför allt om arbetsplatserna är offentliga. Skol- och universitetslärare, till exempel, verkar nästan helt tystade av det allmänna grupptrycket.

I sista hand beror detta missförhållande – i den mån man inte kan skylla på skribenters feghet – på bristande mognad i det civila samhället. Som folk visar vi inte den tolerans mot meningsmotståndare som är nödvändig för att samhället ska vara ett gott samhälle. I stället är vi ett folk av vuxenmobbare. Jag tror inte någon är helt oskyldig. I varje fall inte jag.