KULTURDEBATT. Problemet med samtiden är att så mycket rör sig samtidigt. En av dessa rörelser är ett växande avstånd mellan män och kvinnor. Det syns i politiken, i det sexuella och sociala samspelet, och i populärkulturen. Det var tesen i min text den (10/4), en som Helena Granström (24/4) och Joakim Carlson (26/4) funderat vidare på temat i två intressanta texter i Expressen.

Men naturligtvis finns också andra trender. Till exempel att fler kvinnor finns på traditionellt manliga arbetsplatser, och att fler män tar ut den föräldraledighet som tidigare betraktades som mammans monopol.

Vilken trend som till slut definierar en epok är svårt att veta, men Lucas Gottzén verkar beredd att satsa sin professorshatt på den senare (SvD 22/4). Det jag tar upp finns visserligen, medger han. Men han ser det som resultatet av en ohelig allians mellan ängsligt fäktande mansaktivister och obildade arbetare. Män som ställt sig på fel sida av historien och förtvivlat (men förgäves) försöker förhindra den oundvikliga framtiden.

Elände fördelas om

Gottzén tycker att jag är ”fascinerande historielös” – och jag är tacksam för nålsticket för hur ofta får man chansen utlägga sin historiesyn? Jag delar inte Gottzéns bild av historien som något som rör sig i en moralisk riktning, där allt som inte hänger med är eftersläpningar eller backlash. Den historiesynen är – för att anknyta till en annan diskussion på den här sidan – en av upplysningens pseudoreligiösa idéer. En vidskeplig föreställning som fortfarande omhuldas av nyliberaler och utopiskt lagda marxister.

Jag betraktar historien som rörigare: var tid har nog av sin plåga. Tidens gång innebär en ”redistribution of evil”, som en av mina lärare brukade säga: eländet fördelas om, men det försvinner aldrig.

Denna historiesyn präglar allt jag skriver. Den gör det möjligt att se samtidens problem i vitögat utan att förfalla till nostalgi. Visst gör vi ibland framsteg, men ibland skapar själva framsteget nya problem. Det gäller bilar, atomkraft och internet. Varför skulle inte samma sak kunna gälla relationen mellan män och kvinnor?

”Della Q”-damerna älskar sina stereotyper

Jag har egentligen inte mycket att tillägga i just den frågan – utom möjligen att ungdomen, den som vi äldre alltid kämpar med att förstå, verkar vackla. I de samtal som pågår i diverse poddar – för övrigt nästan alltid mellan antingen två män eller två kvinnor – hörs en nyromantisk reaktion mot äldre generationers intellektualism.

Greta Thurfjell i DN

Vi äldre har fostrats att tänka efter: välja ord och pronomen med omsorg, och undvika stereotyper. Men ”Della Q”-damerna älskar sina stereotyper, och tjejerna i ”Daddy issues” slår fast att killar inte ska vara veganer och att kvinnor inte ska behöva fria.

Unga, i synnerhet early adopters, pendelsvänger alltså bort från en feminism som de uppfattar som allt för kontrollerande, för mycket huvud, och går i stället på känsla. De bejakar sina erfarenheter av skillnad, och man kan riktigt höra hur de njuter av att bryta mot tabun och utmana normer. ”Det finns något så befriande i att tillåta sig själv att vara en dålig feminist”, skrev 90-talisten Greta Thurfjell i höstas (DN 21/10-18). Nyckelordet är ”befriande”.

Och för detta får de kritik. För om relationen mellan könen kännetecknas av alienation, så präglas diskussionen kring kön av en olidlig misstänksamhet. Man nöjer sig inte med att nagelfara det som sägs, utan också det som inte sägs. Man förväntas, suckar Anna Björklund från ”Della Q” i en intervju, lägga till ”och det var jobbigt på grund av patriarkatet” så fort man närmar sig ämnet (Elle 22/11-18). Och eftersom de vägrar sådana markeringar tolkas de som politiskt omedvetna, arroganta, bortskämda: en backlash ackompanjerad av tjejigt fnitter.

I dag betyder det friheten att säga vad som faller en in

Men de söker bara ha vad unga alltid åtrått: frihet. Inte en politisk eller ekonomisk frihet, för den tar de för givet, utan frihet från äldre generationers regler. Och i dag betyder det friheten att säga vad som faller en in, utan att fundera på om det är comme il fault.

Och med det vill jag komma tillbaka till Gottzéns kritik av min text. För han är kritisk – men jag hittar inte mycket hos honom som motsäger det jag skriver. Hans iakttagelser kan lika gärna läsas som intressanta och fördjupande tillägg till vad jag försökte säga.

Alexander Bard. Foto: ROBERT EKLUND / STELLA PICTURES

Men han är frustrerad: det finns en misstänksamhet som läcker genom trycksvärtan. Jag tror det handlar om att Gottzén inte tycker att jag markerar tillräckligt starkt – mot de obildade männen eller mot mansaktivister som Alexander Bard och Jordan Peterson. De som han betraktar som orsaken dagens genustrubbel, men som jag är mer benägen att se som symptom på djupare problem.

Ibland funderar jag på om hela den svenska offentligheten egentligen är ett slags postfrikyrklig församlingsgemenskap

Jag känner igen den där misstänksamheten. Jag mötte den ibland i min uppväxts frikyrka: jakten på irrlära i kombination med längtan efter renhet, och en utopisk förväntan på framtiden. Och det är faktiskt möjligt att lämna kyrkan men ta med sig mentaliteten – ja, ibland funderar jag på om hela den svenska offentligheten egentligen är ett slags postfrikyrklig församlingsgemenskap?

Nästa generations fängelse

Men det går inte att leva så, och än mindre går det att ge den världen vidare till nästa generation. Revolutionen äter sina barn: det som befriar en generation blir nästa generations fängelse. Kyrkorna har erfarit det bittert, och nu håller delar av den feministiska rörelsen på att upptäcka samma sak.

Det betyder inte att progressiv frihetslängtan måste komma att ersättas av reaktionär antiliberalism. Allt är inte svart eller vitt, det finns fler än två färger i tillvaron. Bland samtidens trender finns en del värt att oroa sig för, men just därför är det viktigt att hålla misstänksamheten stången. För på grund av hoten behöver vår tid allianser – och sådana bygger på välvilja.

Om vi är misstänksamma mot allt som låter annorlunda ser vi aldrig annat än fiender.

Misstänksamhet ökar avstånden, ibland i onödan. Det är förödande i en tid av politisk, kulturell och religiös mångfald, eftersom misstänksamhet förvandlar främlingskap till fiendskap och fragmentisering till polarisering. Om vi är misstänksamma mot allt som låter annorlunda ser vi aldrig annat än fiender.

Välvilja, däremot, gör det möjligt att upptäcka god vilja och ett gott uppsåt också hos den som tycker, tänker och uttrycker sig lite annorlunda. Och ska vi lära oss att leva med skillnad, då behöver vi börja med att odla välvilja.

Joel Halldorf är docent i kyrkohistoria vid Teologiska Högskolan Stockholm och medarbetare på Expressens kultursida. Hans senaste bok är "Gud: återkomsten".

LÄS MER: Män och kvinnor håller på att glida isär

I Kultur-Expressen visas ett tidigare avsnitt av Kultur-Expressen, där Joel Halldof och Paulina Neuding diskuterar Jordan B Peterson. Programmet finns också som podcast.