Visst är det märkligt. Man protesterar mot Sverigedemokraternas budskap i tunnelbanan genom att göra exakt det som alla på förhand visste skulle ge samma budskap maximal spridning. Man stoltserar med sin förträffliga antirasism men lyckas endast exponera sin egna antidemokratiska hållning. Man skriker ”rasist!” och kastar ägg och gör i praktiken allt för att flytta fokus från själva sakfrågan.

Vad hände med den en gång så ädelt uttryckta sentensen ”Jag ogillar vad du säger, men jag är beredd att gå i döden för din rättighet att säga det”?

Sverige tycks ha blivit lättkränkthetens förlovade land. Det står naturligtvis var och en fritt att bli kränkt och upprörd och förbannad. Men att, när detta inträffar, avlägsna själva budskapet i tron på att de underliggande åsikterna därmed ska försvinna är bevisligen kontraproduktivt. Som att stoppa huvudet i sanden och hoppas på att den upplevda ondskan utanför ska upphöra att existera.

Dessutom är det farligt. När man försöker tysta sina meningsmotståndare ökar man deras incitament att göra likadant tillbaka vid nästa dispyt. Så uppstår helt plötsligt ett kallt och polariserat samhällsklimat som sedan sätter prägel på vad som får sägas och vem som får säga vad. Detta tycks dessvärre redan ha skett och debattörer på vänsterkanten verkar i dag särskilt angelägna om att censurera och på andra sätt reglera samtalet i det offentliga rummet. Det är ju för den goda sakens skull, sägs det. Jo, så har nog de flesta censurerings-fantaster resonerat genom historien. Har man glömt, eller kanske aldrig fått lära sig, hur det är att leva och bo i ett samhälle där endast vissa åsikter får uttryckas? Yttrandefriheten är aldrig så förgänglig som när den tas för givet.

Kanske har dessa ord-kleptomaner i tunnelbanan helt enkelt blivit för bekväma. Det är ju så mycket enklare att radera ett budskap än att ersätta det med ett nytt. Så mycket angenämare att resa sig från tv-soffan än att tvingas besvara frågor som saknar enkla svar. Vi kan alla föra oväsen på sociala medier och samla statuspoäng i politiskt korrekthet, men när gjorde vi senast något konkret åt saken själva? Att tävla om vem som är mest kränkt på Twitter löser knappast det problem med utanförskap, fattigdom och tiggeri som vi alla upplever. Seså, låt oss nu höra era lösningar! Hoppsan, det är visst svårt att prata med huvudet nedstucket i sanden.

Vi bör dra lärdom av Försvarets Tolkskola i Uppsala vars latinska motto lyder: Verba Arma Nostra (“orden är vårt vapen”). Det är ett vackert motto som belyser språkets inneboende kraft att påverka såväl den enskilde individen som samhället i stort. För, till syvende och sist, är språket det enda vi har att tillgå i det demokratiska samtalet. Det är endast med logiska resonemang som vi kan få till stånd en varaktig förändring. Men om språket inte används, om vi inte bemödar oss med att formulera lösningar i logiskt förda resonemang, går det förlorat.

Det bästa sättet att få till stånd förändring är därför att alltid ta debatten. Här har vänstern ofta svikt sina väljare. Istället för att utveckla sin politik har man inte sällan gjort stor sak av att man i debatten tvingas stå bredvid en viss person vars åsikter man inte delar, eller av att riksdagens talman har fel partitillhörighet. Man klistrar etiketter och smädar och tycker att det gott kan räcka så.

Kanske kan man genom tilltag som det i tunnelbanan vinna sympatier i sitt eget parti eller i sin egen vänkrets. Men i det långa loppet säkrar man bara sin egen politiska irrelevans och att Sverigedemokraterna vinner större sympatier bland svenska folket.

Erik Torstensson, liberal debattör och masterstudent vid Harvard University