I ung alder må mange barn velge hvilken idrett de skal bli gode i og starte den ensidige satsingen. Det er voksne som tvinger barna ut av aktiviteten de liker. Et valg ingen barn ønsker å ta. De vil egentlig bare ha det gøy.

Den underliggende motivasjonen

De fleste barn driver med en aktivitet fordi de ønsker det. Slik er det fra starten av, men etterhvert kan dette endre seg. For mange barn handler en treningsøkt om å «gå på jobb». Ikke alltid lystbetont, men en slags forpliktelse som blir pålagt dem.

Når begynner motivasjonen og gleden ved idretten å gå over til et pliktløp og strev?

Motivasjonen må ligge i bunn av barns aktivitet. Deres EGEN motivasjon! Ikke et ønske fra foreldrene til å se sin håpefulle på sitt absolutte toppnivå. Uten den motivasjonen kan man se langt etter et nivå der gode resultater mot de aller beste blir dagligdags. Resultatene vil komme dersom motivasjonen og gleden alltid ligger som et stødig fundament i bunnen.

Mange foreldre vil gjerne tro at deres håpefulle er motivert for satsingen og ønsker det selv. I mange tilfeller er nok det sant, men de fleste barn er nok fra naturens side innstilt på å ikke skuffe sine foreldre. Om satsingen krysser linjen der man ikke vil skuffe, er man på et farlig stadie.

Noen barn bobler over av lyst til å trene og konkurrere. Det betyr ikke at man skal kjøre på og legge tilrette for ensidig satsing på en idrett. Barnet har rett og slett bare et behov for å være aktiv og elsker å utfolde seg, uansett hva aktiviteten skulle være.

Satsing er ikke for alle

I hvert årskull er det få stjerner som når frem til et topp internasjonalt nivå. Såpass ærlige skal man være. Ikke alltid er det de som presterte på høyt nivå som barn som når frem. Ofte er det de som aldri gav seg, tross mange nederlag, som når et høyt nivå.

Om man tenker seg alle barn som driver med idrett. Tusenvis av glade og fornøyde unger. Av disse er det kanskje en liten prosent som kommer seg på et toppnivå i voksen alder. Har alle disse drevet ensidig satsing fra tidlig alder? Hvor mange barn som satser er det som egentlig blir på et internasjonalt toppnivå?

Svaret på dette vet jeg ikke. Det burde være en interessant studie for Olympiatoppen.

Det er få barn som er klare for ensidig satsing på en spesifikk idrett. De få som er det vil uansett nå et høyt nivå, fordi det er noe spesielt med dem. Slike tilfeller er sjeldne. De fleste barn og unge har flere timer med trening foran seg, men med allsidig trening og med egen motivasjon som er sterk.

Hvilken idrett passer?

Et stort antall barn i Norge driver med fotball, ski, eller håndball. Sikkert mange andre idretter også, men det er ikke poenget. Å velge det alle andre på skolen holder på med er helt naturlig. Det handler om sosialisering og fellesskap. Dette er det aller viktigste rundt barneidrett. Resultater og kvalitet er noe som kommer i andre rekke.

Foreldre er nok ofte opptatt av at deres barn skal stikke seg frem i mengden av andre. Kanskje er de drevet av en indre prestisje over at barnet hevder seg i deres egen favorittgren? Har barna selv fått oppleve andre type aktiviteter? Bruk et minutt til å tenke over om ditt barn har fått lov til å komme med egne betraktninger, eller om dere som foreldre har kjørt på med den idretten dere selv ønsker å ta del i.

Vi er alle utstyrt med ulike motoriske og fysiske evner. Jeg har alltid hatt en evne til å kontrollere ball godt. Både med hender og føtter. For meg var motivasjonen størst til å drive med både håndball og fotball. Jeg valgte aldri en av idrettene, men valgte til slutt å gi meg med fotball. Hvorfor? Fordi det til slutt ikke var noe gøy, bare mas og tjas. Da ble håndballen den eneste idretten jeg drev på med, fra omtrent 18 års alder. Jeg vil si at jeg hadde fysiske forutsetninger for å bli ganske god i begge idretter. Viljen til å gi absolutt alt i voksen alder var ikke tilstede.

Grunnen til at jeg ikke satset på fotball var nok fordi jeg brant opp kruttet tidlig. Jeg så at det var mulig å nå frem til et godt nivå. Det resulterte i et overdrevent aktivitetsnivå. Jeg sto opp klokka 6 for å trene med ball nede på grusbanen. Deretter bar det hjem for dusj og frokost, gjerne havregrøt og melk. På ungdomsskolen valgte jeg alt som hadde med gym å gjøre, slik at jeg fikk klemt inn en trening der også. Vel hjemme sto jeg utenfor blokka og trikset med ball. Etter middag dro jeg på trening med laget. Hjemme igjen tok jeg ballen fatt og trikset litt mer med ballen før sengetid. Når hvilte jeg? Kun da jeg sov.

Jeg valgte å holde håndballen gående. Det var ikke for å klemme inn enda mer trening, men fordi det var gøy og miljøet var bra. Her møtte man kompiser i alle slags aldre og hadde det sabla gøy. Vi spilte to ganger første runde i NM, der vi ble most av 1.div lag, men det gjorde ingenting. Like moro! Vi rykket helt opp i tredje divisjon og fikk noen bra kamper på det nivået. Om jeg hadde satset på denne idretten, byttet klubb, trent mer enn 1-2 ganger i uken, ville neppe håndballen ha gitt meg så mye glede.

Sett i ettertid forsøkte jeg ikke noen annen idretter. Med en god ballfølelse kunne kanskje mitt toppnivå ha ligget i en helt annen idrett. Kanskje jeg kunne ha vært verdens beste bowlingspiller? Med fysikken kunne jeg ha vært best i styrkeløft? Det vil jeg aldri få vite. Det jeg vet for sikkert er at jeg ble lei av fotball fordi jeg trente for mye, men glad i håndball fordi jeg koset meg glugg…

Dagens elitegrupper

De siste 10 årene ser jeg stadig at det blomstrer opp «elite og topp» ditt og datt. De aller beste grupperer seg og kamptilbudet blir smalere og smalere. De beste må reise stadig lengre for å få skikkelig matching. Er dette riktig måte å satse på?

Jeg har stor forståelse for at storklubber har elitegrupper for ungdom. Jeg har ingen forståelse for at breddeklubber har sine elitegrupper. Hvorfor har man dette? For å tøffe seg?

Oppblomstring av elitegrupper i småklubbene er med på å danne en helt feil utvikling. Å fylle opp et klubbhus med sølvtøy og pokaler er meningsløst dersom der spiser opp klubbens kjerneverdier, som i bunn og grunn handler om å tilby nærmiljøet et aktivitetstilbud. La storklubbene håndtere de få som stikker seg ekstremt ut i byen. Disse 10-20 barn og unge trenger kanskje noe annet enn hva egen klubb kan strekke seg til.

At småklubber skal drives som et akademi får dessuten økonomien i klubbene på en hekt feil utvikling. Det blir stadig dyrere for foreldrene å holde barna i den klubben de sogner til, fordi klubbens ønske om et elitenivå er for stort. Dyre trenere, kjøp av treningstid, behov for treningsleir, reiser og behov for dyrt utstyr. De fleste som er inne i slike grupper tenker at alle har et valg om å være med eller ikke. Nettopp der ligger også utfordringen. Man kan ikke velge, fordi det å bytte klubb ikke er løsningen.

Kravet om å ta et valg

«Skal du være med her må du ta et valg.»

Å ta et valg i tenårene er tungt. Å ta avskjed med en aktivitet du liker å holde på med for gøy, fordi en voksenperson mener at det er på tide, er en uting. Dette skjer ukentlig i alle idretter. Det er denne klubbstyrte holdningen om å drive idretten på et elitenivå som ødelegger. Voksne personer, som er langt over streken, som er overivrige og ønsker resultater.

«Du blir ikke god dersom du ikke satser!»

Joda, det kan du, dersom du trener mye og allsidig. Og dersom du hele tiden har det gøy. Dersom du har det gøy vil du være villig til å holde på langt lenger enn da du endelig ble kretsmester som 15 åring. Den indre motivasjonen er det som styrer det hele. Ikke en middelaldrende voksenperson med topplue, eller i altfor trang treningsdress, som mener at du bør velge snart.

«Om du ikke velger vil du ikke få plass på laget og kan se langt etter sjansen for å bli proff.»

Et meget ofte brukt sitat. Ord som faller tungt hos unge mennesker, som ser at toget er i ferd med å forlate perrongen. Det er klart at du vil få færre minutter i kamper dersom du ikke er med like mye som andre.

Sett litt stort på det, fikk du spilt hele volleyballkampen. Det var gøy! Når du først kommer inn i fotballkampen etter 15 minutter, legger du en strøken pasning som fører til scoring for laget. Dine evner gjorde forskjellen, fordi du var godt trent og var motivert for å gi alt for laget. På kanskje to dager fikk du to gode kamper, på to forskjellige arenaer, der du liker å prestere.

Når må du velge?

Det er ikke sikkert at du må velge idrett i det hele tatt. Mange som leser dette vil kjenne at det bruser i blodet. Jeg mener at man fint kan kombinere to idretter, selv om man er på landslaget i et eller annet. Det er mange eksempler på det. Flere langrennsløpere spiller for eksempel fotball på sommeren.

Jeg mener at det handler om tid. Om kalenderen tilsier at du ikke vil rekke å bli med på to aktiviteter over en lengre periode, må du ta et valg. Det kan for eksempel være vrient å kombinere håndball i lokalmiljøet og en alpinsatsing, der man er mye på reise. Det er logisk. Det er dog ingenting i veien for å bli med på trening når man er hjemme.

Dersom man sliter med en skade som kan bli verre ved å drive en spesifikk idrett, bør man velge noe annet. Man skal tross alt leve videre med kroppen sin til man blir gammel og grå. Om skulderen blir vond, var det kanskje bra at du ikke gikk helt ut av fotballen, da håndballen tok mye tid.

Ikke hør på voksne mennesker som vil presse deg til et valg du selv ikke ønsker å ta. Hør på din indre stemme. Hva gjør deg glad og lykkelig? Hva ønsker du å bli når du blir voksen? Proff i en idrett, eller elektriker? Om en klubb ikke lar deg få holde på med det du liker best. Bytt klubb! Sjansen for at du vil lykkes i idretten er minst like stor, fordi du vil holde på lenger.

Du har mye mindre sjanse for å bli drittlei og utbrent dersom du har det gøy og liker det du holder på med. Da kan du heller smile lurt til alle som ba deg velge idrett i ung alder, når du løfter kongepokalen 25 år gammel.

Følg dine egne drømmer. Ikke andres drømmer.

Marius Sigolsen #Fotballhue