Kronikk av Bjørn Stærk: Uvitende og slurvete religionskritikere slipper for lett unna

20. feb. 2015 12:36 Sist oppdatert 20. februar 2015

Forfatter Arnulf Øverland holder foredrag for kristne studenter om «Kristendommen, den tiende landeplage». Det var en revidert utgave av det foredraget han holdt i 1933 hvor han ble anmeldt for blasfemi, men ble frifunnet. Denne gangen hadde han sløyfet enkelte formuleringer som virker ekstra støtende på den harde kjernen av kristenfolket. Her er Øverland på talerstolen. Aage Storløkken/NTB Scanpix

Religionskritikere trenger motstand.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

I 1933 holdt Arnulf Øverlands det legendariske foredraget Kristendommen — den tiende landeplage. Vi har alle hørt om hvordan han utfordret Hallesby, ble tiltalt for blasfemi, frifunnet av retten, befestet ytringsfriheten, og for opp til den kulturradikale himmelen, hvor han sitter ved Voltaire den skarpsindiges høyre hånd sammen med de andre religionskritikerne.

Nylig gjorde jeg noe som ikke har falt meg inn før: Jeg leste foredraget. Det var en skuffelse.

Øverland ser kristendommen gjennom 1930-tallets freudianske briller, hvor alt kunne forklares med nevroser, erotiske bånd og sadomasokisme.

Han serverer en suppe av misforståelser og usakligheter, med kirkemøtemyter, kunnskapshatende prester, og hekseforfølgelser med «millioner» av ofre. Øverland gir kristendommen skylden for slaveriet i de amerikanske sørstatene, men ikke æren for antislaveribevegelsen i nord.

Omtrent på nivå med en moderne nettdebatt om religion, altså.

Uvitende ateister

Vi ateister er, dessverre, ofte de som kan minst om religion.

Noen verner om sin uvitenhet som om det var en skjør plante som må beskyttes mot sollys. Jeg snakket med en ateist som hadde fått det for seg at en prest som beskrev Gud som en kjærlighetskraft og leste deler av Bibelen metaforisk umulig kunne være en ekte kristen. «Ekte kristne» tilber en mann i skyene. Jeg fortalte at kristne til alle tider har opplevd Gud som så uendelig mye større enn dem at han ikke kan fanges med ord, og at formuleringer som «Gud er kjærlighet» er en måte å nærme seg det ubeskrivelige på.

Dessuten har kristne alltid lest Bibelen på flere nivåer, også metaforisk. Det betyr ikke at de ikke tror alt dette er virkelig. Gud er virkelig en treenighet av Faderen, Sønnen og Den hellige ånd. Jesus ble virkelig født av en jomfru, utførte mirakler, døde og gjenoppstod. Gud er både ubeskrivelig og personlig, og snakker gjennom både metaforer og historiske hendelser.

Ateisten nektet å tro at dette var vanlig. Han hadde tross alt vokst opp i et kristent land, og visste bedre.

T-Ford-sekularister

Det står dårlig til blant andre sekulære mennesker også, både religionskritikere og religionsvenner. Her er noen av karakterene du kan møte i en moderne religionsdebatt:

Sjåvinisten:

Mener at gudløshet er kilden til alt som er godt i verden, og religion er kilden til alt ondt. Når religiøse gjør noe godt, som under den amerikanske borgerrettskampen, er det i kraft av sin sekulære side. Når ateister gjør noe galt, som i kommunistdiktaturene, er det fordi kommunismen egentlig var en religion.

Den godtroende skeptikeren:

Kan det ene øyeblikket be deg utsette gudstroen din for et dobbelblindt eksperiment, men i det neste fortelle deg om den gangen kirken brente Galileo på bålet fordi han seilet jorden rundt uten å falle utfor kanten.

Essensialisten:

Tror det finnes en evig essens i alle religioner som forklarer alt ved dem. Er personen på festen som begynner setninger med «problemet med islam er..», og som blir oppvartet på middelhavsstranda mens han leser en bok om den protestantiske arbeidsmoralen.

Assosiasjonsrekkemakeren:

Hevder å bare være mot «religiøs ekstremisme», men er så flink til å knytte hvem det skal være til farlige ideer at ingen slipper unna.

T-Ford-sekularisten:

Slik T-Forden kunne fås i alle farger så lenge den var svart, tolererer T-Ford-sekularisten alle religioner så lenge de ikke avviker fra vestlige verdier. Tilbe Gud eller hvem det skal være, så lenge du ikke er for prektig til å gå på fylla og havarere et ekteskap i blant.

Vantro fundamentalister

Katakombisten:

Tror sekularisme betyr at religioner skal være usynlige og uhørbare, slik de tidlige kristne i følge mytene gjemte seg i katakomber under jorden.

Den vantro fundamentalisten:

Har etter selvstudier kommet fram til at blant alle retningene innen en religion de tror er feil, er det den mest barbariske som er riktig. Slår gjerne troende i hodet med sine egne religiøse kilder hvis de er uenig.

Barnebokteologen:

Se Jesus. Jesus sier: Vær snill og grei! Se Muhammed. Muhammed sier: Vær snill og grei! Se Buddha. Buddha sier: Vær snill og grei! Se dem vandre hånd i hånd med alle barna. (Boken blir riktignok aldri utgitt, siden ingen vil illustrere den.)

Millionærbarnebarnet:

Har arvet all den religionsfriheten de ønsker fra sine besteforeldre, og løfter ikke en finger for at andre skal få den samme.

Dørinnsparkeren :

Kommer til en for lengst opplåst dør innen religionskritikk, erklærer høylytt «nå må vi våge å sparke inn døren!», før de sparker den inn, til forundring for de som står innenfor. Så går de ut for å gjøre det hele om igjen.

Velmenende diktatur

Dette er karikaturer, (illustrasjoner mottas med takk). Det fine med å karikere sekulære er at de sjelden svarer med kuler.

Alle ateister er ikke som Øverland, eller som Sam Harris, som i sin bok The End of Faith skriver at vi må slutte å tolerere religiøst mangfold og «moderat» religion. Harris mener at religiøse land om nødvendig bør styres av et «velmenende diktatur» slik at de kan ledes inn i hans sekulære utopi. Boken gir meg frysninger. Men den ble en bestselger.

Alle sekulære er ikke uvitende om religion. Alle religionskritikere er ikke fordomsfulle, og alle religionsvenner er ikke skjønnmalende.

Leire eller stein

Men det er mye rart der ute. Noen tror at religion er som leire. Den kan formes slik man vil, det er vel bare å «tolke annerledes»?

Men teologi er ikke fri synsing, det er en rasjonell bruk av religiøse autoriteter.

Teologene er uenige fordi de har ulike autoriteter og bruker dem forskjellig. En liberal lutheraner kan mene at det er viktigere å forstå den guddommelige kraften som inspirerte Bibelen enn de nøyaktige ordene. En konservativ lutheraner kan mene at det er selve ordvalget som er inspirert av Gud. En katolikk kan mene at det som teller er hvordan kirken har blitt veiledet av Gud til å forstå ordene.

Da blir også resultatet annerledes. Men ikke vilkårlig. Tolkningen må stemme med autoritetene du anerkjenner.

Andre tror at religioner har en kjerne av stein, som ikke kan endres. Mange islamkritikere mener at selv om ikke alle muslimer er ekstremister så er islam på ekstremistenes side. «Fundamentalistene har rett om innholdet i ‘helligbøkene’», som en jeg snakket med forklarte.

Guddommelig tragedie

Et mer nyansert eksempel er Eirin Eikefjords kronikk i BT, Den guddommelige tragedie. Hun protesterer mot de som mener at jihadister ikke har noe med islam å gjøre. Det har hun rett i. Jihadister dreper for sin tolkning av islam, og begrunner overgrepene sine religiøst.

Resten er det verre med. Hun skriver at mange ønsker seg en «reformasjon av islam», en «modernisering» og «sekularisering» som tilsvarer den europeiske opplysningstiden. Men hun har lite tro på dette, for «Koranen kan ikke forandre seg».

Det er litt farlig å ønske seg en islamsk reformasjonstid, siden den kristne satte Europa i brann. Uansett er islam allerede midt oppe i en reformasjonstid, det er bare at de mest innflytelsesrike reformatorene så langt har vært fundamentalister, som har, nettopp, satt den muslimske verden i brann.

En bygning som kan endres

Modernisering og sekularisering er noe mange muslimske land trenger. Men må man forandre Koranen for å få til dette? For å få svar på dette kan man gjøre en av to ting. Du kan spørre en innbitt islamkritiker, som vil svare med et foredrag om shariastraffer, dhimmier, muslimsk imperialisme og sverdvers.

Eller du kan spørre muslimene selv. En sjokkerende tanke, jeg vet.

Men først må du ha et riktig bilde av hvordan religioner endrer seg.

Religioner er ikke leire, og de er ikke stein. De er bygninger, hvor noe er lett å endre og andre ting vanskelig.

Det er lett å bytte ut møblene, vanskelig å rive en vegg, og veldig vanskelig å endre bygningsstrukturen. Men alt kan endres. Hvis du virkelig føler deg kallet kan du rive ned en fløy, bygge en ny, eller sette opp en ny bygning ved siden av og flytte inn der.

Hvis du spør muslimer om hvordan islam kan tilpasses demokrati, sekularisering, menneskerettigheter og likestilling, vil du få svar på alle disse nivåene. Noen mener det kan gjøres ved å bytte ut møblene, andre tror det må mer til.

Rettsvitenskapelige verktøy

Islam er i stor grad en lovreligion som mener noe om hvordan du bør leve for å få et godt liv, et godt samfunn, og et liv i paradis. Lovverket, sharia, er ikke diktert av Gud, men er avdekket av lærde basert på Koranen og Muhammeds liv. Det er derfor mangfoldig, med konkurrerende lovskoler og kompliserte verktøy for å navigere i mylderet av motstridende og tvetydige kilder.

En norsk muslim jeg spurte svarte at det ikke er noe i veien med de rettsvitenskapelige verktøyene i islam, bare hvordan de brukes, og at man blander religiøs og politisk makt. Det viktigste i shariaen er ikke detaljene men prinsippene bak, maqasid al-sharia, som handler om å verne individet og felleskapets interesser.

Det islam trenger er derfor ikke store reformer, men å løsrive verktøy som allerede eksisterer fra de som misbruker og misforstår dem.

Andre ønsker å gripe dypere. I Islam and the Secular State skriver sudanesisk-amerikanske Abdullahi Ahmed An-Na’im at ekte islam bare kan eksistere i en sekulær og liberal stat, fordi islams autoritet hviler på konsensus blant lærde. Konsensus kan ikke utvikle seg uten tanke- og ytringsfrihet.

De som blander religiøs og politisk makt sager dermed over grenen de selv sitter på.

An-Na’im ser ikke behov for å utfordre Koranens autoritet, eller sunnaen, Muhammeds liv og gjerninger. Men den islamske rettsvitenskapen må reformeres, fordi den er for preget av den autoritære konteksten den ble utviklet i.

Upålitelige hadither

Tyrkiske Mustafa Akyol går lenger. I Islam Without Extremes: The Muslim Case for Liberty utfordrer han selve sunnaen, fordi hadithene, fortellingene om Muhammed, ikke er pålitelige nok. Han mener at mange tidlige muslimer var pionerer innen sekularisme, liberalisme og rasjonell tenkning, og at hadithene ble brukt av autoritære teologer til å bekjempe dem og snevre inn islam. Islams historie er full av liberale spirer, mener han, de må bare graves frem og dyrkes videre.

Religionskritikere har en uvane med å ville fortelle religiøse hvordan de bør tolke sine egne kilder .

I et intervju i Utrop sier Shakeel Rehman at muslimer må lære å lese Koranen kritisk, og være åpen for at den kan inneholde feil. Det er en fin idé. De vil oppdage mye spennende hvis de gjør det. Men ingen av muslimene ovenfor mener dette er nødvendig. De mener at sekularisme, demokrati, likestilling og menneskerettigheter ikke er nye ideer islam må tilpasse seg, men en del av den islamske grunnmuren som har blitt tildekket, men bare behøver å avdekkes igjen.

Når Amina Wadud i Qur’an and Woman oppfordrer til en nylesning av Koranen fra et kvinneperspektiv er det ikke Guds ord hun utfordrer, sier hun, men den mannsdominerte lesningen av den. Det ligger allerede kvinnefrigjøring i teksten, men dette er ikke synlig når teksten leses av menn, for menn, i mannsdominerte samfunn.

Luther endret Bibelen

Om alt dette er historisk riktig er uviktig. Det viktige er at hva troende tror, og hva de gjør med den troen. Verre er det at liberale ideer sliter i motvind i mye av den muslimske verden. Men det er ting som kultur, oljepenger, diktatorer, fattigdom og krig som gir motstanderne deres styrke, ikke at de forvalter «ekte» islam. Alt kan utfordres, for den som føler seg kallet.

Også Koranens autoritet. Til Utrop svarer Basim Ghozlan at det å lese Koranen like kritisk som moderne kristne leser Bibelen er umulig. Det er ikke overraskende.

Muslimer flest ser på Koranen som ufeilbarlig og diktert av Gud. Mer overraskende er det når religionskritikere svelger slike påstander ukritisk. Har de glemt hvor ofte sånt endrer seg?

Eirin Eikefjord skriver oppgitt at Koranen ikke kan forandre seg, og, som hun sier, «Martin Luther endret ikke Bibelen». Vel, nå var det nettopp det han gjorde. Protestantenes gamletestamente er kortere enn katolikkenes, og Luther var skeptisk til flere bøker i Det nye testamentet også.

Men dette var småtteri mot det mest radikale Luther gjorde. Hadde du spurt en kristen i 1500 om muligheten for å endre kristendommen, ville de svart at alt sånt må komme fra Roma. Men protestantene forkastet hele Vatikanet og mange av tradisjonene det hadde bygget opp. Vi tar dette for gitt, men det var en revolusjon på linje med å forkaste sunnaen.

Alt kan endres

Og hadde du spurt en protestant i 1800 ville de svart at endringer må bygge på Bibelen. Men så kom mormonerne med en helt ny bok.

Islam har gitt liv til sunnier og shiaer, sufier og salafister, og et utall levende og døde retninger. Ahmadiyyaene tror på en profet etter Muhammed. Sikhismen oppstod som en fusjon av hinduisme og islam. Jødedommen har gitt liv til både strenge ortodokse og til reformerte som er like sekulære som statskirkenordmenn. De første kristne så på seg selv som jødiske reformister.

Å spørre hvem av disse som er «ekte» muslimer, kristne og jøder er som å krangle om hvor på evolusjonstreet du skal trekke grensen mellom to dyrearter. Du glemmer det som teller: At det ene endret seg til det andre.

Fleksible, men ustyrlige

Alt er mulig i det religiøse evolusjonstreet. Selv om den «siste profeten» og den «endelige tolkningen» har kommet, så kan det komme en ny i morgen.

Religioner er fleksible men også ustyrlige, siden de har sine egne autoriteter. Det er derfor lett å forstå sekulære nordmenn som skulle ønske de bare forsvant, og blir skuffet når de oppdager at dette ikke skjer.

Men det er på tide å si farvel til religionskritikere som tror at alt lett kan endres fordi det bare er å «tolke annerledes», og de som tror at ingenting kan endres og at «fundamentalistene har rett». Vi kan også si farvel til religionskritikere som synes teologi er for kjedelig til å finne ut hvordan troende faktisk tenker. De kan ta med seg religionsvennene som bare snakker i floskler.

Det er ikke bare religiøse mennesker som trenger kritikk og motstand, men også vi ikke-troende. Den kritikken bør starte innenfra.

Twitter: @bjoernstaerk

Følg Aftenposten meninger på Facebook og Twitter