Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Se for deg at statsråder eller andre maktpersoner i det offentlige får en frisone. I den kan de – i alle hemmelighet – skrive, møte, og avtale hva de vil. En hemmelig losje, eksklusiv for mennesker med makt og posisjon.

I klubbhuset kan for eksempel statsministeren møte lobbyister fra næringslivet. Lederen for Plan- og bygningsetaten i Oslo kan møte en privat utbygger. Alt som blir sagt, skrevet og planlagt der forblir skjult fra deg og meg.

Vi som står på utsida har rett til å be om innsyn i hva som skjer der, men det blir fullt og helt opp til de med medlemskap å bestemme hva som skal slippe ut. Eventuelle avslag behøver ikke engang begrunnes med saklig grunn. «Vil ikke» holder. Hvis en ordfører ikke føler for å dele hvem hun treffer og hva agendaen til møtet er, slipper hun.

Regjeringens forslag til endring av offentlighetsloven baner vei for et slik scenario. Erna Solberg, Trine Skei Grande og Siv Jensen er, som professor Jan Fridthjof Bernt sa til Dagbladet denne uka, i ferd med å opprette «en innsynsfri sone i norsk forvaltning».

Bakgrunnen er regjeringens målsetting om at jobbkalenderen til personer i den offentlige forvaltningen ikke lenger skal omfattes av offentlighetsloven.

Det høres kanskje ikke så dramatisk ut. Men det er det. Faktisk så omfattende at det potensielt kan bli en frisone der forvaltningen kan utveksle millioner av dokumenter i skjul for offentligheten. Det er nemlig ikke bare selve kalenderen som vil unndras – vedlegg og skriftlige beskjeder som gis i en kalenderinvitasjon kan også holdes hemmelig.

I dag har vi rett på innsyn i offentlige saksdokumenter. Vi har laget loven slik fordi det er lett å se for seg at mennesker med ambisjoner for både seg selv og andre, vil nyte godt av statsborgerskap i «Fristaden Uten Innsyn». Maktpersoner med skjult agenda er ikke forbeholdt Hollywood.

For å låne Solberg, Grande og Jensens egen formulering: Åpenhet og innsyn er grunnleggende i et demokrati. I den måneder gamle Jeløya-erklæringen slår de fast følgende:

«Åpenhet gir borgerne mulighet til større innflytelse i beslutningsprosesser og er svært viktig for å opprettholde tillit til det politiske systemet. Dessuten er åpenhet et sikkerhetsnett mot maktmisbruk og korrupsjon. Alle offentlige dokumenter bør som hovedregel være åpne for innsyn. Dokumenter kan bare unntaksvis unntas fra offentlighet.»

Vi har flere eksempler på hvorfor vi trenger åpenhet i forvaltningen. For under et år siden avslørte Dagbladet hemmelig kontakt mellom fiskeriminister Per Sandberg og lobbyister for oppdrettsnæringen. For at kontakten dem imellom ikke skulle være tilgjengelig for offentligheten, gikk den på private e-postadresser. Dagbladet fikk tilgang bare fordi noen av e-postene, ved en feil, ble sendt til en svenske med samme navn som fiskeriministeren. Oppegående som svenske Per Sandberg er, forsto han at dette var kommunikasjon som ville være i offentlighetens interesse, og kontaktet Dagbladet.

Dersom regjeringen får det som den vil, kan slik kontakt foregå via statsrådens jobbkalender – fritt for innsyn.

Regjeringen har fagre formuleringer om gode idealer for demokrati og åpenhet. Det framstår imidlertid åpenbart at regjeringen har lagt seg til en ganske vid tolkning av hva «bare unntaksvis» unntatt offentlighet innebærer.

Ifølge professor Bernt, en av landets fremste eksperter på offentlighetsloven, er det «ingen rimelig tvil om at kalenderposter i dag er omfattet av offentlighetsloven». Loven er teknologinøytral. Det spiller ingen rolle hvilken plattform som benyttes.

Erna Solberg var lenge ordknapp i forsvaret av lovendringen. På Twitter tok hun imidlertid nylig til motmæle mot kritikere. I en rekke meldinger forsvarer hun lovendringen med argumenter om at offentlig ansatte ikke skal overvåkes. Fordi mange også bruker kalenderen til private formål, kan ikke offentligheten ha krav på innsyn.

Det er pinlig politisk spinn fra statsministeren. Offentlighetsloven eksisterer ikke for at norske borgere skal «overvåke» e-postvekslinger eller saksdokumenter. Vi har den for å sikre åpenhet i hvordan Stortingets lover og vedtak forvaltes av både politikere i posisjon og byråkrati. Det er fullstendig urimelig å kreve at statsansatte skal få arbeide i det skjulte. Møter i kraft av sitt verv som statsminister eller mellomleder i kommunen, omfattes av samme innsynsrett.

Statsministerens andre argument gjelder sensitive møter til ansatte i barnevernet. Ifølge statsministeren kan vi ikke ha en lov som gir vanlige folk innsyn i hvem en ansatt i barnevernet møter.

Det er en frekk avledningsmanøver. Enkelte gruppers kalender kan skjermes dersom det finnes legitime grunner til det. Outlook, kalendersystemet det offentlige benytter, kan også deles opp slik at ansatte har en privat kalender og en til jobb. I en innsynsbegjæring kan den private skjules i sin helhet.

Det er en kjent sak at Solbergs bekymringer kan løses med enkle forskrifter for trengende grupper. Statsministeren skyver dermed et lite og særskilt behov foran seg, for å forsvare et omfattende hemmelighold av alle kalendere i hele forvaltningen. Selv ville jeg også blitt bekymret dersom statsministeren sa at barnemishandlere kan få full innsikt i kalenderen til ansatte i barnevernet. Når Solberg framstiller det som hun gjør, spiller hun altså på strenger hun vet gir gehør hos folk. Men bak den omtenksomme melodien, hakker plata.

Opposisjonspartiene bør stanse Solberg i Stortinget. Det er fullt mulig å tro at statsministeren vil være eksemplarisk i informasjonsdelingen, men hvordan framtidige politikere eller maktpersoner vil forvalte ansvaret, vet vi ikke.

For alle som utformer lover og regler bør det være et viktig poeng: Vi lager ikke systemer som er avhengig av enkeltpersoners gode skjønn. Vi lager institusjoner som holder i møte med mennesker som har en agenda som ikke gagner folket.