En varm julidag i 1904 kom Aftenpostens utsendte journalist til gården ved den nybygde Slagen kirke i Vestfold. Mellom jorder og åkre hevet en veldig gravhaug seg i landskapet. Alt var stille, ikke et menneske var å se.

Journalisten nærmet seg gravhaugen og kikket ned i det store krateret som åpnet seg foran ham. Fra krateret stakk stavnen på et skip opp, så friskt og brunt som om det nettopp hadde blitt tjæret, med vakre utsmykninger verdig en kirke.

Ved siden av jobbet en mann iherdig. Han var innsmurt i søle fra topp til tå, helt oppslukt i funnene som han noterte i en stor bok. Det var professor Gustafson, lederen for utgravningen av Oseberghaugen ved Tønsberg i Vestfold.

Journalisten beskrev hvor skitten og sølete den ellers så verdige professoren var; «..men saa interesseret og spændt, paa, hvad dette Fund vil bringe for Dagens Lys, at han ikke engang under sig den høist nødvendige Middagsro, ethvert tænkende Menneske bør have».

Les hele reportasjen til Aftenposten-journalisten her

Oseberg-funnet var en sensasjonell nyhet. Ikke siden Gokstadhaugen ble åpnet i 1880, 24 år tidligere, hadde man sett noe liknende.

Denne graven inneholdt et enda rikere gravgods: Et praktfullt skip i eiketre, rikt utsmykket, fire sleder med dyreornamentikk, en vogn med flotte utskjæringer og kostbare billedvever var bare noen av de fantastiske skattene som lå i den antatt kongelige graven.

Med den gryende, nasjonalistiske ånden som skulle få sitt utløp i unionsoppløsningen ett år senere var det mange som håpet at graven skulle inneholde levningene av en norsk vikingkonge, en stor historisk personlighet – aller helst Harald Hårfagre.

Det de fant var skjelettene av to kvinner.

– «Å, fillern», har de nok tenkt da. «Men ja, ja – selv konger må ha hatt mødre og bestemødre». De så på dateringen av kvinnene sammenliknet med historiske kilder, skviste litt her og litt der, og vipps, så var hun dronning Åsa, bestemoren til Harald Hårfagre.

Det sier Ellen Marie Næss, arkeolog ved Universitetet i Oslo. Hun kan fortelle at det var den eldste kvinnen, som da ble antatt å være i 50-årene, som ble dronning Åsa – uten at det i noen særlig grad ble satt spørsmålstegn ved før mange år senere.