Regjeringen har besluttet å utvide det norske engasjementet i kampen mot terrororganisasjonen ISIL (IS) i Irak og Syria. Til nå har norske spesialstyrker drevet opplæring av kurdiske Peshmerga-milits i den irakiske byen Erbil. Norges innsats vil i nær fremtid utvides til også gjelde opplæring av syriske opprørsgrupper. Disse spesialsoldatene vil ha base i Jordan.

SER LØSNINGER: Christian Tybring-Gjedde. Foto: Jacques Hvistendahl / Dagbladet Vis mer

Ambisjonen med opplæringen er å gi syriske opprørsgrupper militær trening og opplæring. Det utelukkes heller ikke at norske styrker kan bevege seg inn på syrisk territorium. Norges engasjement reiser flere politiske og folkerettslige spørsmål. Disse har vært oppe til debatt og jeg vil derfor la de ligge i denne omgang.

Spørsmålet som i liten grad er blitt diskutert er hvorvidt vårt engasjement har mulighet for å lykkes. Og enda viktigere; hva vil det si å lykkes? Er den stadig voksende koalisjonen av «villige land» enig med seg selv om hva målet med engasjementet faktisk er? Det er liten tvil om at vi sammen kan knuse ISIL militært, men hva da? Enkelte har hevdet at vestlige styrker må bli stående i Irak og Syria i flere tiår. Hva skjer da? Samtidig vokser hatet mot Vesten og mot vårt militære nærvær.

De fleste vil mene at det er riktig og viktig å bekjempe ISIL militært. Argumentet forsterkes ofte med at dersom vi ikke bekjemper ISIL i Syria og Irak, vil terrorgruppens jihadisme spre seg. Først i regionen, deretter i Vesten. Skulle dette stemme har vi slått fast at kampen mot ISIL i realiteten er en kamp mot et globalt kalifat. En sivilisasjonskrig. Jeg er enig i at ISIL må bekjempes militært, men jeg er uenig i at norske soldater skal delta i slike kamper. Syrias krig bør utkjempes av syrerne selv.

Regjeringen deler dette synet, derav basen i Jordan og beslutningen om i utgangspunktet bare å bidra med opplæring og trening av syriske opprørsgrupper. Det er nettopp her dilemmaet ligger. Hvilke motstandsgrupper skal norske styrker lære opp? Er det mulig å vite hvor disse styrkenes lojalitet ligger, la oss si fem år frem i tid? Er vårt bidrag ris til egen bak, eller er den militære kampen mot ISIL så viktig at langsiktige konsekvensanalyser må vike?

Flere land i Midtøsten er i oppløsning. Fanatiske og brutale diktatorer fikk i flere år herje fritt, og allerede skjøre samfunnsstrukturer kollapset. Utviklingen ledet til vestlig militære intervensjoner. Intensjonen var muligens den beste, men elefantenes tramping i fremmed hus førte verken til fred eller liberale demokratier. Vestens maktbruk førte tvert imot til mer kompromissløs sekterisk fanatisme, raseri og ikke minst økende islamsk fundamentalisme.

Vestens militære engasjement i dagens Irak og Syria har vært noe mer kontrollert. Man har forstått betydningen av å involvere nasjonale grupperinger i bekjempelsen av ISIL og sett behovet for en bredere internasjonal forståelse for en eventuell opprettelse av et nytt regime i Damaskus. Derfor er de pågående syriske fredssamtalene i Genève viktige.b

Men vestlige land bør bli enda flinkere. Ikke minst bør Norge ta lærdom av sine tidligere feil. Vi bør kategorisk avvise ethvert direkte militært engasjement, og vi må ha visshet om hvilke syriske grupper vi velger å gi militær opplæring.

Europa har de siste to årene mottatt nær en million flyktninger fra Irak og Syria. De fleste av disse har flyktet fra terror og borgerkrig. Noen har flyktet fra Assads totalitære regime, andre har flyktet fra ISIL og atter andre har flyktet fordi de har mistet alt og krigen har fratatt dem ethvert fremtidshåp. Alt dette er forståelige grunner til å forlate sine hjemland.

Syriske flyktninger som har kommet seg til Europa er imidlertid ikke ofre. Snarere tvert imot. Blant disse er det mange fysisk sterke kvinner og menn i sin beste alder. De har fått en unik mulighet til å flytte fra krig, og mange andre syrere ville sikkert gjerne vært i deres sko. Det samme gjelder sikkert også mange av dem som Norge nå skal lære opp i våpenbruk og gi militær trening. Syrere i Norge er naturligvis glad i sitt hjemland og jeg vil anta at de drømmer om et fritt og demokratisk Syria. Nettopp derfor burde alle syrere i Norge (og Europa) som er fysisk og psykisk i stand til det bli gitt muligheten til å kjempe for frihet i sitt eget land. Det er en mulighet vi kan og bør gi dem.

Istedenfor å sende enda flere norske spesialstyrker til konfliktområdet, bør vi bruke de samme ressursene til å trene og utruste syrere som allerede befinner seg i Norge. Dette er mennesker vi kjenner identiteten til og som naturlig nok vil være høyt motiverte for å forsvare sitt hjemland. Slike styrker vil også ha nødvendig legitimitet, lokal kunnskap, kulturforståelse og ikke minst nasjonalfølelse. Dette er kvalifikasjoner som verken kan importeres eller eksporteres. Syrerne vil selvsagt måtte rekrutteres på frivillig basis. Den militære opplæringen og treningen vil kunne foregå i trygge omgivelser i Norge, og soldatene vil bli sendt til krigsområdet når de er kampklare.

Verden er i rask endring. Maktbalanser forskyves. Da kan ikke norsk utenrikspolitikk ligge fast. Mer av det samme innpakket i bedre retorikk er ikke svaret på dagens utfordringer. Nye tider krever nye løsninger. Et økende militært engasjement i kriger langt utenfor Natos grenser samtidig som innbyggerne i de krigsrammede landene søker beskyttelse hos oss er i beste fall et paradoks. Det kan også være et varsel om noe langt mer alvorlig.