En fars død

Ketil Bjørnstad

11. jan. 2012 20:52 Sist oppdatert 12. januar 2012

Mens dette skrives, ligger et ukjent antall pasienter og dør av dehydrering på norske sykehjem, skriver Ketil Bjørnstad. TOR G. STENERSEN

For ett år siden døde far. I dødsannonsen sto det at han sovnet stille inn. Det sto ikke at han faktisk både sultet og tørstet ihjel.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Ni måneder tidligere hadde han sittet ved mors dødsleie. Det eneste som opptok ham da, var at mor skulle klare å spise og drikke, i hvert fall et minimum, slik at væskebalansen i kroppen kunne opprettholdes. De var et aldrende ektepar, med hvert sitt rom på et av de mest moderne sykehjemmene i Norge. Hver formiddag kom far stavrende skrått over gangen og inn til mor. Det eneste som sto i hodet på ham, var at hun som han kalte «skatten min» skulle få den pleien hun fortjente helt til det siste.

Les også – Min far sovnet ikke stille inn, han tørstet og sultet ihjel

I månedsvis satt han hos henne og ga henne den ekstraforpleiningen han mente hun trengte. Han kranglet med leger og sykepleiere, påpekte mangler og var en sint gammel mann av den typen Hollywood lager animasjonsfilmer om.Han kunne ikke forstå eller akseptere den situasjonen de begge var kommet i. Han forsto ikke at nattevakter måtte la mor tisse i bleien istedenfor å hjelpe henne på do. Han skjønte ikke at de ikke kunne ha ekte smør og ordentlig saft til maten. Han aksepterte ikke at den øverste ledelsen ved sykehjemmet unnlot å vise seg i gangene og snakke med ham om alle problemene han mente han og mor hadde i det daglige.

Og allikevel var han takknemlig for å leve sine siste år akkurat her, på et moderne sykehjem på beste vestkant i Oslo. Han visste meget godt at mange hadde det adskillig verre.

Har du historier fra nære slektningers dødsleie som du vil dele med oss? Jobber du eller har du jobbet på sykehus eller sykehjem og vil dele noen historier med oss? Send oss en e-post til 2286@aftenposten.no.

En idealist

Kanskje var han altfor mye av en idealist, en drømmer. Han som på femtitallet tok med sine barn på demonstrasjoner i regi av Folkereisning Mot Krig, trodde at det meste var mulig, bare mennesker viste engasjement. Derfor unnlot han aldri å si ifra om det han oppfattet som mangelfullt i systemet.

Så sikker var han på at ting kunne foredles og forbedres at han nærmest med forundring opplevde at mor døde, bokstavelig talt mellom hendene hans, mens han prøvde å få i henne en siste slurk med vann eller en liten brødbit.

Takket være far, døde mor fredelig. Han visste at hun hadde smerter på slutten, men han ønsket ikke at hun skulle dopes ned med morfin. Han ville at hun skulle være åndsfrisk og bevisst til det siste, og det lyktes han med. Bare to dager før mor døde, la de nye planer for livet sammen.

Så gikk det ni måneder. Far hadde ikke lenger noen korridor han skulle krysse, ikke noe rom å gå til, der noen trengte ham. Da han begynte å få små slag, kjempet han kampen om sin egen verdighet alene, uten noen ved hans side som kunne sitte og mate ham i timevis. Han ønsket ingen livsforlengende behandling. Han var rasjonell og realistisk til det siste.

Men da det avgjørende slaget kom, og han delvis mistet evnen til å snakke, og lungene var så fulle av væske at de ansvarlige på sykehjemmet lurte på om det i det hele tatt var noen vits i å sende ham på sykehus, ble broren min og jeg kontaktet. Vi skulle ta ansvaret for alle valg fra nå av. Det var det ikke noe å si på. Samtidig var far åndsfrisk og nærværende nok til å kunne nikke eller riste på hodet. En ansvarshavende sykesøster spurte ham, etter vår oppfordring, om far ønsket å bli sendt til sykehus en siste gang, eller bli værende i de trygge omgivelsene på sykehjemmet, hvor de lovet «å pleie ham», som hun sa.

Kuttet næringstilførsel

Far nikket til det siste forslaget. Å bli værende. Å bli pleiet. Det hverken han eller broren min og jeg visste, var at pleie, på dette stadiet av livet, betydde at de ansvarlige på sykehjemmet kuttet all næringstilførsel fra det øyeblikket far hadde samtykket. Han fikk hverken et glass vann, intravenøs væske eller annen næring i den lange uken det gikk fra beslutningen var tatt til han døde.

Det var en forferdelig tid. De faglærte på sykehjemmet forsikret oss om at dette var den eneste naturlige måten å dø på. Han kunne ikke tygge eller svelge, sa de. Alt det far hadde kjempet for at mor ikke skulle oppleve, fikk han selv erfare. Å dehydrere. Langsomt å sulte og tørste ihjel.

Marerittdager

Jeg ringte legevenner jeg hadde. En gang hadde jeg opplevd hvordan en døende pasient våknet til live igjen etter å ha fått intravenøs næring. Det var nesten som et mirakel. Noen leger reagerte med vantro på det jeg fortalte. «Selvsagt skal væskebalansen i kroppen opprettholdes», sa de. «Å dehydrere er en meget smertefull måte å dø på.» Andre sa at dette var vanlig praksis i Norge i dag. Man koblet fra alle slanger og lot naturen gå sin egen gang.

Dette var marerittdager. Straks far våknet av søvn og stirret på oss, var det eneste vi ønsket å gi ham et glass vann eller litt mat. Isteden kom de profesjonelle sykepleierne og fuktet leppene hans med en liten svamp og forsikret oss om at han ikke hadde det vondt.

Aktiv dødshjelp

Da det hadde gått tre dager, følte jeg at vi allerede hadde drept ham. Men han skulle leve i ytterligere fire dager. Ved hjelp av en legevenn sørget vi for at far fikk den morfinen han ikke ville gi til mor. Min bror og jeg ønsket at han i hvert fall skulle ha minst mulig smerte. Og morfinen virket. Far ble utsatt for aktiv dødshjelp fra to kanter. Først den offisielle: Å sulte og tørste ihjel. Så den uoffisielle: Morfinen.

Til slutt orket ikke hjertet hans mer. Han døde tidlig en morgen i januar, mens snøen falt i store flak utenfor vinduet. Nattsykepleieren lot meg ta beslutningen om den siste morfinsprøyten.

I Norge i dag har vi aktiv dødshjelp, men vi snakker ikke om den. Mens dette skrives ligger et ukjent antall pasienter og dør av dehydrering på norske sykehjem. Som oftest dør de fort.

Stilltiende overenskomst

Men for oss, som opplevde denne seigpiningen på nært hold, er det vanskelig å skjønne at dette skjer helt uten diskusjon, som en stilltiende overenskomst mellom helsepersonalet og de pårørende. Hva hvis den ansvarlige sykepleieren hadde sagt til far: «Du har valget mellom å komme til sykehus og få næring, eller å sulte og tørste ihjel her på sykehjemmet.» Hva ville han sagt? Selvsagt ville han tenkt at de ukene han muligens kunne fått ekstra, ikke ville vært verdt strevet, så lenge han ikke kunne snakke og trengte hjelp til alt. Men samtidig: Å skulle samtykke i ikke lenger å få et glass vann, ikke lenger å få en liten brødbit med leverpostei, uten skorpe?

Det er vanskelig å skrive dette. Blant de ansatte på sykehjemmet var det uunnværlige mennesker, som betydde mye for mor og far mens de levde. Samtidig fikk man følelsen av at tiden til omsorg var begrenset. Ingen kunne sitte og mate far slik han selv hadde matet sin kone. Det måtte i så fall de pårørende gjøre. Vi gjorde det ikke. Vi hørte på det de faglærte sa. Nå lever vi med minnene, og avgjørelsen som ble tatt. Og noe har vi lært: En dag skal vi ligge der selv, og langsomt sulte og tørste ihjel.