• I en legendarisk scene i Quentin Tarantinos film «Reservoir Dogs» («De hensynsløse») fra 1992 sitter en gruppe gangstere på kafé, der de har spist frokost og diskutert et ran. Når de skal gå, sponser sjefen maten, men ber hver enkelt bidra med en dollar i tips. Alle betaler, unntatt én, som sier han «ikke tror på å tipse». De andre gangsterne oppfatter ham som svært usolidarisk som ikke vil bidra til at de underbetalte kvinnelige servitørene får nok til å leve av. Scenen er underholdende både fordi det er en kontrast mellom den klassesolidariteten gangsterne gir uttrykk for, og den komplette mangelen på moral de ellers utviser, og fordi den ene gangsteren som ikke vil tipse faktisk har flere gode argumenter. Selv om han primært er motivert av egen grådighet, påpeker han samtidig at det er vilkårlig hvem som får tips. En ansatt på McDonalds tjener også dårlig, men får ingen tips. Scenen er også interessant fordi den viser kulturforskjeller. I USA er det vanlig å tipse rundt 20 prosent om man spiser ute. Norge har nesten ikke tipsekultur.

• Grunnen til det er ganske enkel: Fagbevegelsen har i alle år jobbet for at ansatte skal ha en forutsigbar lønn, basert på jobben de gjør, ikke basert på veldedigheten til kunder. Tipsing blir lett et trynetillegg i tillegg til at det maskerer at lønna er for lav. Det at tipsing er mye mindre utbredt i Norge enn i USA, er en god ting. Derfor er det bekymringsverdig at tipsekulturen også begynner å bre om seg her. Dagsavisen skrev nylig om ansatte i serveringsbransjen som får kontrakter med lav lønn og så lovnader om mye tips. Det er en avtaleform LO med rette er svært skeptisk til. De som har brukt budtjenester har sikkert opplevd å bli spurt om man ønsker å tipse sykkelbudet.

• Tipsekulturen fanger forbrukerne i et etisk dilemma. Om man er skeptisk til tipsing, men samtidig mener at de som utfører jobben har lav lønn, bør man tipse eller la være? Det er greit å tipse, men på sikt er løsningen å jobbe for anstendige lønnsvilkår for dem som utfører jobbene og motvirke at tipsekulturen brer om seg, som samvittighetsplaster på et urettferdig arbeidsliv.