12. detsembril möödub sada aastat Briti sõjalaevade saabumisest Tallinna lahele. Tegemist oli Eesti Vabadussõja käigule märgilist mõju avaldanud sündmusega, mis suurendas iseseisvussõjas võidelnud sõjaväelaste moraali, heidutas Vene vägesid korraldamast Tallinnale dessant ja kehtestamaks Soome lahes ülemvõim.

Suurbritannia laevastiku tähtsust Vabadussõjas ilmestab ehk kõige paremini Eesti sõjaväe ülemjuhataja Johan Laidoneri kirjeldus 1930. aastal ilmunud mälestusteraamatus, kus ta sõnas: «Kui Inglise laevastik ei oleks 1918. aasta detsembris tulnud Tallinna, oleks meie maa ja rahva saatus kujunenud küll sootuks teisiti, kui ta praegu on, — meie oleksime sattunud enamluse keerisesse.»

Sama kinnitas intervjuus Postimehele Eesti Meremuuseumi teadur Arto Oll, kelle sõnul oleks ilma Suurbritannia abi ja mereväeta võinud Eesti Vabadussõda raugeda Nõukogude Venemaa Balti laevastiku dessandiga Tallinnasse juba 1918. aasta lõpus või 1919. aasta alguses.

Nimelt ei pööranud Eesti valitsus mereväele iseseisvuse väljakuulutamise järel erilist tähelepanu, see aga jättis Eesti haavatavaks Balti laevastiku võimalikule pealetungile merelt.

Vahetult enne Suurbritannia laevastiku saabumist oli Vabadussõja rinne vähem kui saja kilomeetri kaugusel Tallinnast. Vene vägede plaan korraldada pealinnale dessant oleks tähendanud, et Eesti väed poleks suutnud vaenlasele vastu panna, dessantvägedega oleks liitunud Tallinna lähedale jõudnud punaväelased ja Vabadussõda oleks lõppenud üksnes kuu või paar pärast selle algust.

Briti laevastiku saabumine Läänemerele mõjus Venemaale olulise heidutusena, see pakkus Eestile olulise julgeolekugarantii ja kindlustas Tallinna kaitse mere poolt, leidis kevadel sel teemal Tallinna Ülikoolis doktoritöö kaitsnud Oll.

Juhuste kokkulangemine

Briti eskaadri jõudmine Tallinnasse oli pikisilmi oodatud sündmus, sest Eesti poliitiline ja sõjaline juhtkond mõistis välisabi ja Lääne-Euroopa poliitilise toetuse vajalikkust riigi iseseisvuse püsimisel. Enim loodeti Suurbritanniale, kellelt sooviti majanduslikku ja sõjalist toetust, et saada üle sõjatüdimusest ja hirmust suure idanaabri ees.

Briti vägede saabumisele eelnes ligi aastapikkune töö diplomaatiliste suhete väljakujundamiseks. Juba 1918. aasta aprillis sõitis Londonisse Eesti välisdelegatsiooni liige Ants Piip, kes kohtus Suurbritannia kõrgete võimuesindajatega ja esitas novembris Suurbritannia valitsusele ametliku palvekirja maa- ja merevägede, relvastuse ja toiduainete saatmiseks Eestisse.

Ants Piip - Eesti esimene välisesindaja Londonis

Ants Piip FOTO: Eesti Filmiarhiiv

(28.02.1884 – 1.10.1942)

Ants Piip oli Eesti Vabariigi üks silmapaistvamaid poliitikuid, diplomaate ja õigusteadlasi. Lisaks sellele, et Piip oli vastloodud vabariigi esimene välisesindaja Londonis ning mängis seeläbi tähtsat rolli diplomaatiliste suhete loomisel Ühendkuningriigiga, oli ta 1920. aastal Eesti peaminister, pärast seda mitmel korral välisminister ja aastatel 1923-1925 esimene korraline esindaja Ameerika Ühendriikides.

Paraku jagas Piip saatust teiste omaaegsete poliitikutega. Ta vahistati 1941. aasta juunis NKVD poolt ja saadeti Nõrobi vangilaagrisse, kus ta veidi enam kui aasta hiljem suri.