Küll esitletakse rahvust meile kui Saksa rahvusromantismi käigus tekitatud rumalat ja iganenud poliitilist instrumenti, mida polegi päriselt kunagi olemas olnud. Selline määratlus olevat eelkõige loodud eesmärgiga koondada kokku ühtse tsentraliseeritud poliitilise võimu alla kõikvõimalikke erinevaid piirkondi ja dialekte. Mitte et kokkukuuluvustunne oleks olnud keeleline, ideeline või tulenev kasvõi ühisest arusaamast muusikasse ja kõrgkultuuri, vaid ikka eelkõige ja ainult kellegi kurja võimuambitsiooni saavutamiseks.

Kuna teadupärast põhinesid ka Saksa natsionaalsotsialism ja Itaalia fašism vastavate piirkondade rahvaste muistsel heroilisel (kujutelm)ajalool ja mütoloogial, on tendentsiks saanud ka ajaloopärimusel ja kultuurilis-etnilisel pinnal eksisteeriva rahvuse mõiste sildistamine kui mitte otse rassismiks, siis vähemalt Hitleri ja natsidega kahtlaselt lähedaselt flirtivaks nähtuseks.

Kas rahvusriigile on kohta

Vasakfundamentalistliku ideoloogia perspektiivist sattuvad läänemaailmas tihtipeale tugeva rünnaku alla ka kõikvõimalikud rahvuslikku ja etnilist kokkukuuluvust rõhutavad sümbolid või käitumisnormid. Need olevat kõik ühe suure poliitilise (või ka kapitalistliku) rõhumismehhanismi osad, mis on tänases vabastamisele kuuluvas maailmas igandid ja kuuluvad likvideerimisele.

Kõige veendunumalt on nii ajakirjanduses kui avalikes aruteludes selliseid seisukohti väljendanud teiste seas Krister Paris, kelle meelest kuulub rahvusriik otsesele lammutamisele; Mikk Pärnits, kes käsitles kahjuliku nähtusena Eesti laulupidu; ning ka Ahto Lobjakas, kes on avaldanud arvamust, et riik kui selline ja ka Eesti (rääkimata rahvusriigist) peaks üldse tulevikus eraldi kogumina kaduma.

Samasuguse kriitika ja vahel lausa põlguse alla on lisaks ajaloolistele sümbolitele sattunud ka akadeemiline ajalooteadus või üldse arusaam ajaloost kui meie tsivilisatsiooni aluseks olevast teadusest ja tunnetusest. Eriti tugevad on sellised tendentsid mõnede Euroopa Liidu juures tegutsevate ennast liberaalideks nimetavate ideoloogide juures. Näiteks Daniel Cohn-Benditi (60ndate revolutsionäärinimega Punane Dany) ja kunagise Belgia peaministri Guy Verhofstadti „Euroopa manifest“ (e.k. Eesti Maailmavaate Sihtasutus, 2012) kutsub ühemõtteliselt looma ühtset „Euroopa kodu“ ja asuma võitlusse natsionalistide, konservatiivide ja populistidega. Ajalugu üleüldiselt on aga seostatud terminiga „natsionalism“, see on vahend rahvuslaste käes tõelusega manipuleerimiseks, oma võimu säilitamiseks. Oma ajalugu „hindav“ ja „elutunnetuse“ osaks pidav inimene ongi seega ühtlasi vist ka natsionalist, populist ja konservatiiv.

Arusaam ajaloost ja ajalooteadusest kui „natsionalistide“ poolt konstrueeritud manipuleerimisvahendist näib olevat ammu kohale jõudnud ka Eesti akadeemilisse debatti. Eelnenud sügisest tuleb kohe meelde Tartu ülikoolis ajaloo õpetamise teemal toimunud seminari kajastus ERRis (01.10.2017), kus räägiti väärast pildist ajaloole ja rahvusliku müüdi loomise kahjulikkusest. Semiootika ja kultuuriteooria doktorandi Merit Rickbergi sõnul võib tõesti kohaliku rahvusliku ajaloo selgitamisest alustamine õpilastele olla küll lihtsamini mõistetav, kuid „samas, kui meie ajalugu on konstrueeritud natuke kui selline muinasjutt eesti rahvusest, kes on alati siin meie maal elanud, siis võib probleem olla just selles, et tulevikus, kui õpilased puutuvad kokku ka teiste vaatepunktidega, tekibki konflikt selle vahel ja neil ei ole võimalik nii öelda avatult suhtuda sellesse, miks teised rahvused ei pruugi täpselt seda muinasjuttu samamoodi mõista”.