Nima Dervish är ingen posör, han är en riktig antirasist och humanist som inte undviker att kritisera sexism, homofobi, rashat och våldsförhärligande även om det kommer från någon som tillhör en ”diskriminerad” grupp. Att verka som journalist i Sverige med den inställningen är inte lätt, efter flera års kamp mot dumsnällhet, medveten blindhet, och mediakamaraderi ger han nu upp och lämnar både journalistiken och Sverige. Strået som bröt kamelens rygg var när han avslöjade ett scoop om en radikal islamist som predikade i Järfälla att homosexuella förtjänade att dödas. Inte ett enda etablerat medium tog upp saken.

Jag inser med all önskvärd tydlighet att jag slösar energi och tid. Så jag struntar i detta nu och avsäger mig journalisttiteln. Sverige är inte ett land att vara journalist i. (Sedan 2009-10 har jag inte känt att jag har kunnat skriva fritt och som jag velat.) Jag avsäger mig också Sverige. Jag kom till Sverige 7 februari 1987 så det var 26-årsjubileum nyligen. Tack för de åren, men det är dags att avluta den epoken.

Jag vill inte vara landsman med en befolkning vars majoritet (eller tillräckligt stora minoritet) är fega och helt enkelt inte inser sitt eget bästa. Jag vill inte bo i ett land vars politiker, media och organisationer jag allt oftare har börjat känna ofrivillig förakt för. Stannar jag inte i [Kurdiska Regionen i Irak] så blir det USA. Det blir en till text i nästa nr av Neo (slutet av mars) då jag skickade in den för ett par veckor sedan. […] Oh btw, 100 spänn på att SD får en jordskredsseger 2014. När så sker kommer det inte ha berott på partiledningens klokhet eller kompetens, utan på politikernas, medias, kulturrelativisternas, vänsterns, selektiv-feministernas och ‘antirasisternas’ inkompetens som ledde till att de serverade bollen på ett silverfat på SD:s planhalva och lät dem äga vissa ämnen. Y’all have fun.

En annan dissident som kan se på Sveriges egenheter inifrån och utifrån är Merit Wager:

Kom aldrig tillbaka till Sverige, Nima! Din begåvning och din förmåga att tänka, tycka och uttrycka dig är totalt bortkastade här.

Sakine, Nimas gamla kollega på Stockholm City, skriver om den våta filten:

Debattklimatet är inte lätt någonstans för den som går sin egen väg. I Nimas fall har han, som den Iranfödde ateist han är, kritiserat islam och islamism. Inte ens en religiös muslimsk kvinnorättsaktivist som Bahareh Andersson, som har skrivit många texter på Newsmill och nyligen gått med i Folkpartiet, kommer undan groteska anklagelser när hon tar avstånd från såväl SD, islamism som kulturrelativism. Vad är det för samtal vi har om centrala frågor kring mångkultur och Sverige när personer som Dervish kvävs bort? Man behöver inte vara särskilt kontroversiell för att väcka ont blod. Testa att kritisera journalistkåren till exempel. Det görs inte ostraffat, ska jag be att få tala om. Nyligen blev jag brunstämplad av Aftonbladets allt mer desperata kulturchef (jobbigt att försvara oförsvarliga antisemitiska organtexter, projektion som det heter inom psykologin), det var tydligen ”för mycket” att påpeka hennes grava sakfel om lagen hets mot folkgrupp. Och Maria Sveland skriver tydligen om mig och Belinda Olsson som ”antifeminister” i sin nya bok. Vad är det för idioti som alla tassar kring? Låtsas är rimlig? Petra Östergren, som inte ens är liberal feminist som jag, utan vänsterfeminist, gav för länge sedan upp efter alla påhopp. Likaså forskaren Susanne Dodillet, för att de ifrågasatte sexköpslagens effekter. Det offentliga samtalet mår milt uttryckt inte särskilt bra.

Det för mig åter in på en tanke jag haft den senaste tiden. Att ha fel åsikt (det vill säga en åsikt som är fullständigt normal i resten av den civiliserade världen) innebär att man får ta oerhört mycket skit i den svenska debatten. Det är inte åsikten i sig som bemöts utan ens förmodade baktankar och usla moral. Men ännu mer än själva åsikten spelar det roll vem som uttrycker den. Där har jag märkt en stor fördel av att vara man från den dominerande etniciteten.

När jag uttalar mig mot sexköpslagen eller teorin om könsmaktsordningen så får jag kritik, men det är ingenting mot den hetsjakt som drabbar den som är kvinna och säger samma sak. Feminister från vänster till höger, som Petra Östergren, Susanne Dodillet och Louise Persson har drabbats extremt hårt av att de vågat opponera sig emot den statsfeministiska sanningen att sexköpslagen gynnar de prostituerade. Andra sidan av myntet är att en kvinna i kraft av sitt kön kan kläcka ur sig hur dåligt underbyggda teorier som helst och ändå kanoniseras av kulturvänstern.

På motsvarande sätt fungerar det med etniskt ursprung. Har man rätt (utländsk) bakgrund kommer man undan med alla möjliga idiotier och hyllas ändå av kultureliten. Har man samma bakgrund men uttrycker en åsikt som inte gillas av etablissemanget brännmärks man i stället som Breivik, Oreo, Onkel Tom eller självhatande sell-out.

Ironin, som varit tydlig länge, är att de som talar högst och helst om de förtryckande strukturerna av kön och etnicitet är samma personer som upprätthåller dem: Kvinnor och personer med utländskt urprung har bara ett värde om de tycker rätt, annars stämplas de som allt ifrån omedvetna, till hjärntvättade, ända till förrädare eller helt enkelt onda.

Som vit man drabbas jag inte av detta på samma vis, jag missar i och för sig chansen att nå ett antal skattebetalda glidartjänster vid de rasgenuspolitiska köttgrytorna, men jag slipper också utfrysningen när jag inte tänker som förväntas av min grupptillhörighet. För den friheten har man som vit man i den svenska debatten. Man är en myndig aktör med självklar rätt att vara vänster eller höger, för eller emot sexköpslag, genusteori eller vithetsstudier. Man tilltros, åtminstone ett minimum av, grundläggande förmåga att tänka själv, rätt att hysa åsikter och skyldighet att ta ansvar för dem – så mycket det nu går i Sverige. Som vit man sitter man tillsammans med alla andra i det fängelse som är den svenska debatten, men man får åtminstone röra sig fritt inne på anstaltsområdet.

(Fast visst är det skillnad på folk och folk, även bland vita män. Jämför de mediala reaktionerna på examensfusk för Sven-Otto Littorin och Henrik Arnstad.)

Men är du inte etniskt svensk, heterosexuell och man så definieras i stället dina åsikter av din grupptillhörighet. Och inte ens din grupptillhörighet definieras av dig själv. Det är censorerna i debatten som avgör vad du ”skall” tycka, tycker du rätt belönas du, tycker du fel straffas du.

intressant?

Läs även andra bloggares åsikter om debattklimat, identitetspolitik, genus, nima dervish, behrang miri, maria sveland, henrik arnstad, #blogg100

Share this: Twitter

Facebook

Gilla Gilla Laddar... Relaterade

Etiketter: #blogg100