Lyft fastighetsskatten och arvsskatten i den svenska debatten och du blir snabbt stämplad som en person långt till vänster: Det är sådant som arga debattörer som Daniel Suhonen driver i sällskap med LO. Det osar socialism lång väg.

Men tittar man sig omkring i västvärlden ser det annorlunda ut. USA, exempelvis, har såväl arvsskatt som fastighetsskatt, och det pågår en debatt om att införa en förmögenhetsskatt. Där är skatterna i stället låga på arbetsinkomster.

I EU-kretsen har de flesta länder visserligen tagit bort förmögenhetsskatten; numera är det bara Spanien som har den kvar. Men såväl Norge som Schweiz har förmögenhetsskatt. Ja, du läste rätt - det exklusiva alplandet tillämpar faktiskt denna skatt utan att skrämma bort sina rika invånare, låt vara att nivån är låg.

När det gäller arvsskatten så är den snarare regel än undantag i västvärlden. Inom EU finns arvsskatt i 18 av 28 medlemsländer, däribland i Storbritannien, Tyskland, Nederländerna, Danmark och Finland.

Det avvikande blir det nya normala i debatten

Så där kan man hålla på. Det finns inget socialistiskt eller extremt per se med dessa skatter. Snarare är det Sverige som sticker ut genom att ha avskaffat samtliga dessa kapitalskatter - arvs- och gåvoskatten år 2005, förmögenhetsskatten år 2007 och den statliga fastighetsskatten år 2008.

Det enda som återstår är en kommunal fastighetsavgift på maximalt 8 049 kronor. Det innebär att Sverige nästan har lägst fastighetsskatt i hela västvärlden. I stället för att vara progressiv är skatten dessutom regressiv, det vill säga den ”slår neråt” mot hushåll långt utanför storstäderna.

Som så ofta har mittpunkten i den svenska debatten omärkligt förskjutits långt ut på ena kanten. Vi har sett det hända både när det gäller migrationspolitiken och marknadsexperimenten inom välfärden. Plötsligt blir högst rimliga ståndpunkter klassade som rasism eller socialism.

Det avvikande blir det nya normala. Den som exempelvis ifrågasätter fria vinstuttag ur skolor blir genast anklagad för vänsterpopulism á la löntagarfonderna, trots att inget annat land i världen tillåter aktiebolagsskolor.

Låsningar redan innan förhandlingarna har börjat

I den andan har såväl Jan Björklund (L) som Annie Lööf (C) kastat in veton i skatteförhandlingarna redan innan de har börjat. Partierna säger absolut nej till att återinföra skatter på fastigheter, gåvor, arv och förmögenheter.

Det är förbluffande ansvarslöst. Tvärtom måste arkitekterna bakom en ny skattereform ta sig an uppgiften med ett öppet sinne. Ser man på Sverige utifrån är det mest slående just obalansen mellan beskattningen av arbete och kapital.

Sverige har världens högsta marginalskatter på arbete och den näst lägsta utbildningspremien i hela OECD. Enligt Saco är fyra av tio högskoleutbildningar rena förlustaffärer.

Vi är också det land i EU där högst andel av de totala skatteintäkterna tas från just arbete. När det gäller kapitalskatterna är läget det omvända. Då kommer Sverige först på 22:a plats i EU-kretsen. Ytterst få länder tar in en så liten andel av skatteinkomsterna på kapital.

Det är ”kapitallinjen” som gäller - det ska löna sig att äga

Trots allt tal om arbetslinjen är det alltså kapitallinjen som gäller i Sverige. Här gynnar vi ägandet, inte arbetet.

Vill du bli rik som svensk ska du äga tillgångar och skatteplanera. Det senare gör du bäst genom att starta ett bolag vid sidan om där arbetsinkomster kan omvandlas till kapitalinkomster och beskattas förmånligt med hjälp av 3:12-reglerna.

Mycket riktigt är det också kapitalinkomsternas utveckling i samhällets topp som förklarar den snabbt växande ojämlikheten i Sverige.

Den rimliga slutsatsen är därför att skatteväxla mellan arbete och kapital. Det måste löna sig bättre att vidareutbilda sig till specialistsjuksköterska eller ta en chefstjänst. Samtidigt behöver Sverige hitta en rimlig beskattning på kapital. Inte bara av fördelningsskäl; det är helt enkelt smartare att beskatta gamla pengar än nya.

Sänkningen av matmomsen kostar 31 miljarder kronor

Förmögenhetsskatten är troligen för krånglig att återinföra. Den drog dessutom bara in runt sex miljarder kronor innan den avskaffades.

En arvs- och gåvoskatt bör åtminstone finnas med som en möjlighet vid ritbordet och en ny fastighetsskatt borde vara given (liksom nedtrappade ränteavdrag). I en globaliserad värld är fastigheter en av få stabila skattebaser. Det betyder inte att dessa utskällda skatter ska komma tillbaka i sin gamla form. Det finns gott om idéer för bättre lösningar, exempelvis en fastighetsavgift i flera nivåer.

Även momsen bör ses över. Bara nedsättningen av momsen på livsmedel från 25 till 12 procent kostar statskassan 31 miljarder kronor under 2019. Det är mer pengar än vad som satsas på polisväsendet.

När sänkningen genomfördes år 1996 var motiveringen fördelningspolitisk. Hushåll med små marginaler och barnfamiljer skulle få mer pengar kvar i plånboken, hette det. Men när Riksrevisionen granskade reformen i höstas dömde man ut det argumentet.

Visserligen lägger låginkomsttagare en större andel av sin inkomst på mat, men i kronor räknat är det framför allt höginkomsttagare och hushåll utan barn som gynnas. De lägger nämligen betydligt mycket mer pengar på mat.

Det behövs en rejäl skattereform - inte lite plåstrande

Det har snart gått tre decennier sedan dåvarande LO-basen Stig Malm dömde ut 80-talets skattesystem som ”ruttet” och ”perverst”. Så illa är inte situationen i dag.

Men vi har åter kommit till ett läge där det lönar sig att trixa för att komma undan drakoniska marginalskatter. Det urholkar såväl arbetsmoralen som skattemoralen. Vi har dessutom ett skattesystem som eldar på hushållens skuldsättning. Till det ska läggas den stora frågan om välfärdens finansiering när försörjningsbördan blir allt tyngre framöver.

Allt detta talar för att Sverige behöver en rejäl skattereform, inte lite plåstrande här och där. Det förutsätter att Socialdemokraterna slutar med populistiska utspel om att ”höginkomsttagare ska bidra mer” trots att de redan betalar världens högsta marginalskatter.

Men det bygger också på att borgerligheten kan tänka om vad gäller kapitalskatterna samt inser att välfärden kräver ett fortsatt högt skattetryck. Att C och L redan har satt sig på tvären visar dessvärre att de inte är mogna uppgiften.

Läs också: Ledarsnack: ”Staten kan tjäna på slopad värnskatt”