Flyktinginvandrare, arbetsinvandrare och kärleksinvandrare arbetar överallt i hela landet och har gjort så under lång tid. Men det går sämre här än i jämförbara länder, särskilt för flyktinginvandrare, vilket orsakar social nöd och stora kostnader.

20 ÅR AV NYA ORD. Politiken har försökt med den ena stödformen efter den andra men faktum kvarstår: att invandra till en kvalificerad ekonomi som den svenska är svårt.

Ingen kan säga att politikerna inte har försökt. Sedan politiken på 1990-talet upptäckte integrationspolitik som en egen fråga har staten infört ett fyrverkeri av nya åtgärder.

Delegationen för Migrationsstudier publicerade 2015 en revision av vad man har gjort för nyanlända och vilket resultat man har uppnått. Det är en nedslående läsning.

Arbetsplatspraktiken kom 1996 och var ett halvårs fullt subventionerat praktikjobb. Det har utvärderats flera gånger och hade liten eller ingen effekt på chanserna till reguljära arbeten.

1998 kom Anställningsstödet. Staten betalade 50 procent av lönen i ett år. Utvärderingar visade att chansen till reguljärt arbete minskade och att stödet trängde ut ordinarie jobb.

Jobbcoachning infördes 2000 och var Arbetsförmedlingens intensivåtgärd för att ordna plan, praktik och SFI. Det gav 2 procent större chans till jobb.

Instegsjobben 2007 kombinerade SFI och ett jobb där staten stod för 80 procent av lönen. Det blev populärt inom restaurang, handel och hotell och gav 7 procents större chans till reguljärt arbete.

Nystartsjobben kom samma år och är en 48-procentig subvention. Alla nyanlända har rätt till det varför volymen nystartsjobb blev hög. Utvärderingar visar att mer än 60 procent av jobben hade skapats ändå och att deltagarna hade två procents högre chans till reguljärt arbete.

Sänkt arbetsgivaravgift för unga omfattade även nyanlända. Den hade ingen effekt.

Nystartskontoren öppnades 2009 och var ett samarbetsprojekt mellan Tillväxtverket, Försäkringskassan, Arbetsförmedlingen, Skatteverket och kommunerna och riktade sig till nyanlända med företagardrömmar. Projektet hade ingen effekt och utvärderingar visade att nyanlända som startade företag hade sämre löneutveckling än anställda.

2010 övertog Arbetsförmedlingen kommunernas ansvar för integrationen. Varje nyanländ skulle ha ett Etableringssamtal, få en Etableringsplan och en Etableringslots. Lotsen fick betalt per månad och bonus om den nyanlände fick jobb. Utvärderingarna visade på liten eller ingen effekt och problem med fusk hos lotsarna som ofta var privata. Systemet slopades.

Den nya S-MP-regeringen som kom 2014 satsade på 30 000 Traineejobb som var i olika grad subventionerade anställningar samt helstatliga beredskapsarbeten. Traineejobben upplevdes som krångliga, blev ett hundratal och beredskapsarbetena blev aldrig av. Under flyktingkrisen introducerades branschvisa Snabbspår. Det blev en flopp. Arbetsförmedlingen klarade inte av uppgiften och antalet snabbspårade nyanlända inskränkte sig till ett fåtal.

2018 tyckte regeringen att stödsystemen hade blivit krångliga och fem av dem, Instegsjobb, Särskilt anställningsstöd, Förstärkt särskilt anställningsstöd, Traineejobb Välfärd och Traineejobb Brist slogs ihop till ett enda: Introduktionsjobb. Staten står för 80 procent av lönen.

Arbetsförmedlingen informerar om Introduktionsjobb så här: ”du som är nyanländ, fyllt 20 år, deltar i ett etableringsprogram eller under de senaste 12 månaderna har deltagit i ett etableringsprogram eller under de senaste 12 månaderna har avslutat ett etableringsprogram eller under de senaste 36 månaderna har fått uppehållstillstånd eller uppehållskort som familjemedlem” kan få ett introduktionsjobb. Det förstår ingen.

Enligt Januariöverenskommelsen ska Arbetsförmedlingen stöpas om helt. Centerpartiet ska återinföra en variant av lotssystemet från alliansåren, vilket har fått hela regeringsbildningen att gunga, samt ett Ingångsavdrag, det vill säga återigen sänkt arbetsgivaravgift.

Det är alltså inte så konstigt att en massiv majoritet av företagarna i Di:s enkät misstror politikens förmåga att lösa integrationen på arbetsmarknaden. Sedan 20 år tillbaka har det inte fungerat och de flesta rosenkindade nyord har hamnat i vanrykte.

På ett övergripande plan skulle man kunna säga att den traditionella svenska aktiva arbetsmarknadspolitiken har fungerat dåligt för flyktinginvandrare. Den insikten måste prägla en ny migrationsuppgörelse. Att växla över arbetslösa varvsarbetare till bilfabrikerna är en sak, men med nyanlända utan kvalifikationer är det svårare. Orsaken är glasklar. Den ekonomiska utvecklingen, med stöd av politiken, har successivt rensat ut enkla jobb. Vi har inte folk som knuffar på snurrdörrar, vi har sensorer och elektriska motorer.

Den processen vill egentligen ingen bryta eftersom övergång från enkla jobb till svårare gör landet rikare. Ingen vill i längden ha låga löner och de ger ingen skattekraft. Sverige som samhälle strävar uppåt och den tekniska utvecklingen påskyndar hastigheten.

Den dåliga sysselsättningsgraden hos nyanlända är på så sätt ett mått på Sveriges relativa välstånd. Det är svårt att komma in på en kvalificerad arbetsmarknad. Men det är inte omöjligt och metoden är lika för alla, svensk som utländsk: skaffa minst svensk gymnasiekompetens, arbeta hårt, odla kontakter, undvik Arbetsförmedlingen och ge aldrig upp.