I våras lämnade Försvarsberedningen sin rapport – i fortsättningen kallad ”Rapporten”. ”Normalt” borde därmed försvarsdebatten vara, om än tillfälligt, avslutad eftersom denna rapport är resultatet av svåra kompromisser mellan de olika partiernas företrädare. Men i år har Försvarsministern öppnat för ett omtag. Debatten är därför fri fram till dess försvarspropositionen är lagd.

Rapporten har många förtjänster. Den innehåller exempelvis utmärkta säkerhetspolitiska analyser. Men man drar ofta inga slutsatser av dessa, detta gäller exempelvis Kina. Att Kina 2030 kommer att vara världens största ekonomi med stora globala intressen, inte minst i Arktis, borde påverka vår säkerhetspolitik. Ett annat exempel: man nämner AI (artificiell intelligens) men säger ingenting om svenska satsningar. Inför försvarspropositionen behövs en text där det tydligt framgår att AI, cyber och Big Data innebär inte bara nya utmaningar utan framför allt möjligheter också för oss. För ett högteknologiskt land med höga personalkostnader utgör obemannade farkoster en synnerligen intressant utveckling.

Nedan följer ett inlägg i den försvarsdebatt som nu måste komma igång inför propositionen. Försvarsfrågan är alldeles för viktig för att avgöras av några få politiker i ett stängt rum!

Försvarsmaktens uppgifter

Enligt Rapporten (sid 101) ”… syftar Sveriges säkerhetspolitik ytterst till att garantera landets oberoende och självständighet. Vi måste kunna värna vår suveränitet, svenska

rättigheter och intressen, våra grundläggande värderingar samt skydda svensk handlingsfrihet inför politisk, militär eller annan påtryckning. Hävdandet av vårt lands suveränitet och territoriella integritet är en nödvändig förutsättning för att Sverige ska uppnå målen för vår säkerhet.”

Beträffande det militära försvaret skriver Rapporten: ”Försvarsberedningen föreslår att det militära försvaret ska bidra till målet för totalförsvaret genom att ha följande uppgifter:

försvara Sverige mot väpnat angrepp,

hävda Sveriges territoriella integritet samt värna suveräna rättigheter och nationella intressen i Sverige och utanför svenskt territorium i enlighet med internationell rätt,

främja vår säkerhet samt förebygga och hantera konflikter och krig genom att i fredstid genomföra operationer på vårt eget territorium, i närområdet samt delta i internationella fredsfrämjande insatser, samt

skydda samhället och dess funktionalitet genom att med befintlig förmåga och resurser bistå övriga samhället såväl i fred som vid höjd beredskap.”

Det framgår tydligt att det är den första uppgiften som är prioriterad – men den är inte definierad. De flesta tycks anta att väpnat angrepp är lika med någon form av invasion. Rapporten skriver emellertid, något kryptiskt att (sid 115): ”Ett väpnat angrepp kommer inte att ha karaktären av invasion i traditionell mening. Istället kan viktiga områden besättas som en del i en större strategisk operation.” Därmed hänger frågan om vad FM egentligen skall kunna i luften men det är tydligt att man uppfattar att väpnat angrepp handlar om fientlig trupp på svenskt markterritorium (sjö- och luftterritorierna kan ju inte besättas).

En egendomlighet är begränsningen till ”internationella fredsfrämjande insatser”. Kanske en kvarleva av gammalt tänkande? Ingen av operationerna Atalanta, Sophia eller International Security Assistance Force (ISAF) var direkt fredsfrämjande utan handlade om att försvara viktiga internationella intressen som kampen mot pirater, illegal immigration respektive terrorism.

I försvarspropositionen behövs en strategi som visar kopplingen mellan FM uppgifter och de säkerhetspolitiska målen. Här måste naturligtvis också de övriga delarna av Totalförsvaret diskuteras även om fokus är på det militära försvaret.

Vidare måste hela spektrat fred, kris (gråzon), krig behandlas. I svensk politik går en konstlad brandvägg mellan fred och ”väpnat angrepp”. Denna har sin grund i vår lagstiftning och är sannolikt svår att riva ned. Brandväggen framgår tydligt av Rapporten. I fred inklusive den så kallade gråzonen är det de civila myndigheterna som har ansvaret, skriver man. Med tanke på den förhärskande stuprörsideologin innebär detta att ingen har det övergripande ansvaret. Detta är sannolikt Sveriges största strategiska svaghet. Strategiskt sett är detta naturligtvis helt fel – det finns en kontinuitet mellan fred och krig, som en strategisk ledning måste kunna hantera. Säkerheten är odelbar!

Gråzon, eller kris, är mycket sannolikare än storkrig, väpnat angrepp. Genom sin desinformationskampanj mot oss kan man hävda att vi redan idag är utsatt för ett angrepp om än virtuellt. En smart angripare, som Ryssland skulle kunna vara, agerar så att det aldrig finns riktig fog för Regeringen att deklarera ”väpnat angrepp”. Därigenom skulle Ryssland få stor handlingsfrihet att påverka Sverige samtidigt som man håller sig under aggressionströskeln.[1] Ett alternativ är att handla snabbt och hårt så att våra motåtgärder kommer för sent.

Ett annat problem är fixeringen vid detta, tämligen osannolika, storskaliga angrepp från Ryssland: väpnat angrepp. Samverkan med andra är viktigt, skriver man, men Sverige skall nu koncentrera sig på att bygga upp det nationella försvaret. Med tanke på den låga ambitionen, på sikt 1,5% av BNP, lär nog omvärlden inte bli alltför imponerad av denna satsning. Sverige har inte råd att dra sig tillbaka och låta resten av Europa hantera dagens kriser; en sorts omvänd ”strategisk time-out”.

Varför är det storskaliga ryska angreppet osannolikt? Jo, dels för att Ryssland är beroende av sin handel med väst och då inte minst av fria sjövägar från Östersjön. Dels för att det mesta går Rysslands väg – dess inflytande ökar och Putin lyckas splittra väst. Varför skulle han riskera dessa framgångar? Men visst, det finns en grundläggande motsättning och kriser har sin egen dynamik så det väpnade angreppet är osannolikt men inte omöjligt.

De fem strategiska uppgifterna

Nedan skall jag skissa några idéer om en svensk strategi inom ramen för ”väpnat angrepp” d v s konflikt med Ryssland. Detta görs genom ett ”raster” bestående av fem strategiska uppgifter:

Kommentarer:

En virtuell strategi påverkar den Andres perceptioner i syfte att nå sitt mål, våld används inte (eller endast lite).

En reell strategi använder militärt eller polisiärt våld för att nå sitt mål. Den reella strategins resultat påverkar också den andre på det virtuella planet.

En offensiv strategi syftar till att förändra den strategiska spelplanen till vår fördel.

En defensiv strategi syftar till att hindra förändringar av den strategiska situationen som skulle vara till vår nackdel.

I en svensk strategi bör det övergripande målet vara att vi inte blir utsatta för ett väpnat angrepp!. Och om vi skulle bli utsatta för väpnat angrepp skall vårt landterritorium med sina innevånare drabbas så lite som möjligt. Tanken att vi skulle välja att strida på vårt territorium, vilket tycks föresväva Rapportens författare, är absurd. Vi har sett otaliga bilder på civilbefolkningens lidande i olika krig – nu senast från inte minst ryssarnas framfart i Syrien.

Veta, förutse

Det strategiska landskapet är nu under stark omvälvning. Det är inte alls säkert att det ryska hotet är det viktigaste när vi når 2030. Att förutse utvecklingen är i själva verket i princip omöjligt med tanke på antalet aktuella problem, som exempelvis:

America First medför att USA bara kommer att intervenera när det är i landets eget intresse. Detta reducerar trovärdigheten i Natos artikel 5, Turkiets agerande bidrar härtill; Europas splittring gör framväxten av en europeisk försvarsförmåga svår; Rysslands strategiska ambitioner, inte minst i Mellersta Östern; Kinas framväxt som världens största ekonomi med globala ambitioner; Kina, Ryssland, USA m fl undergräver internationell rätt, bl a havsrätten (UNCLOS); Konflikten mellan Turkiet (Muslimska Brödraskapet), Iran (Shia) och Saudiarabien (Wahhabism) vartill kommer den ”eviga” Palestinafrågan – allt med kopplingar till USA och Ryssland; Konflikterna kring gas och olja generellt och i synnerhet i Östra Medelhavet där Turkiet hotar EU-landet Cypern, med Egypten och Israel som vänner, medan Ryssland och Turkiet intervenerar i Libyen på olika sidor; Terrorism och andra konflikter i Sahel vilket är kopplat till flyktingkrisen; Konsekvenser av klimatförändringen – inte minst kring Arktis;

Alla dessa problem har sin egen dynamik och interagerar med varandra. De berör Sverige dels nationellt dels som medlem av EU; nr 5, 6 och 7 är exempelvis direkt kopplade till EUs försörjning eftersom de gränsar till våra vitala sjövägar.

Härtill kommer teknikutvecklingen med termer som Artificiell Intelligens, Big Data, Cyber, obemannade farkoster, Hypersonic Missiles eller Hyper Velocity vehicles, swarming och hyperwar. Parallellt med de högteknologiska hoten finns terroristen med sin kniv och bombbälte.

På kortare sikt är strategisk uppföljning av största betydelse. Vad händer, vilka är konsekvenserna? Vilka är Rysslands, USAs, Kinas m fl avsikter och doktriner?

I dagsläget: vem gör vad, var och varför?

Två slutsatser. För det första – underrättelsetjänst och strategisk forskning är av avgörande betydelse. För det andra – försvaret i vid mening måste ha en bred förmåga och inte minst förmåga till anpassning. Observera att det tar minst tio år att effektivt byta strategi. Förmåga till strategisk, operativ och taktisk ledning i alla lägen är en förutsättning.

Förebygga

Förebyggande åtgärder syftar till att undvika konflikt. Om konflikt ändå uppstår gäller det att begränsa konsekvenserna för oss samt att skapa bästa förutsättningar för försvar.

Ett splittrat samhälle har svag motståndskraft. Gängkriminaliteten undergräver folkets förtroende för Statens förmåga att skapa ett tryggt samhälle. De mellan 20 och 25% av svenska folket som stöder Sverigedemokraterna diskvalificeras från det politiska samtalet. Svenska folket har också lågt förtroende för partiledarna – i Aftonbladets omröstning avseende förtroendet för våra ministrar den 3 januari kommer Statsministern på 21 plats av 23! Sammantaget splittras Sverige. Detta är en utomordentlig inkörsport för propaganda och desinformation i syfte att öka klyftorna i landet och svärta ner bilden utomlands.

Kompetensen i svensk förvaltning på central, regional och lokal nivå behöver stärkas. Under senare år har det inträffat en rad skandaler som gör att svenska myndigheter framstår som inkompetenta och/eller naiva. Jag tänker på skandalen inom transportstyrelsen och Karlshamns kommuns naivitet avseende Nord Stream 2. Vi skall övergå till ett i huvudsak eldrivet samhälle – och lägger ned kärnkraften. För att ta några exempel.

Dessa exempel visar att en förebyggande strategi behöver vara mycket bredare än det som normalt hänförs till säkerhetspolitik. Men inom detta område finns förstås mycket att göra.

För det första är det viktigt att ha många vänner. Här går mycket rätt väg, vad jag förstår. Inte minst det alltmer ökande samarbetet med Finland är av stor betydelse. Finsk sjötrafik går längs svenska kusten, det är naturligt att vi samarbetar här avseende säkerhet till sjöss. Motsvarande gäller i luften. Om det skulle komma till konflikt med Ryssland är det oerhört viktigt att vi kan samarbeta militärt med alla länder i vår region. Men då krävs att våra grannländer uppfattar Sverige som en seriös militär partner.

Nato-samarbetet är vidare uppenbart viktigt. Vi blir knappast medlemmar i Nato; att få majoritet för en medlemsansökan torde vara omöjligt i dagsläget (Trump, Erdogan) och skulle kräva en förstärkning av försvarsbudgeten som visserligen är behövlig men nog inte realistisk. I det militära EU-samarbetet har Sverige snarast varit en bromsklots, inte minst avseende Forskning och Utveckling. Detta måste ändras samtidigt som vi skall arbeta för ett bra samarbete mellan EU och Nato.

På det direkt militära planet finns mycket att göra. Markstridskrafterna måste ha hög beredskap skydda viktig infrastruktur (flygfält, broar, hamnar…); förberedelser behöver göras i fred. Kontinuerlig minspaning i våra hamnar – kan göras med obemannade farkoster – är ett exempel. Över huvud taget behöver säkerheten för vår infrastruktur sannolikt stärkas.

Ständig närvaro på och över Östersjön är ett annat måste för att kunna varsebliva eventuella misstänkta förändringar.

Det vore bra om vi kunde få Ryssland att aktivera sig inom OSSE-samarbetet och då särskilt med säkerhets- och förtroendeskapande åtgärder. Någon form av regionalt avtal syftande till att minska risken för incidenter till sjöss (INCSEA) och i luften vore också en viktig åtgärd. Det skulle också vara ett sätt att få ett prov på Rysslands avsikter. Det är emellertid viktigt att denna typ av åtgärder utformas så att de inte kan användas mot oss genom desinformation och falska anklagelser.

Avskräcka

Under det kalla kriget hade Sverige en avskräckningsstrategi fast det kallades för krigsavhållande. Enkelt uttryck gäller det att visa att ett angrepp skall kosta mer än vad det smakar. Resonemanget bygger på följande formel:

Grundtanken är att en rationell aktör inte genomför ett angrepp om den politiskt-strategiska förväntan är mindre än 1.

F a =V a /R a .

Här är F= Den politiskt-strategiska förväntan i en konflikt mellan aktörerna a och b. V= förväntad vinst; R= risk.

Formeln kan utvecklas enligt följande:

F a = V a /R a =E a x P 1 /C a x P 2

Här är E a = värdet för aktören a av målet E i konflikten med b. P 1 = sannolikheten att målet E kan förvärvas eller behållas gentemot aktören b.

C a = kostnaden för aktören a att förvärva eller behålla E. P 2 = sannolikheten att denna kostnad faktiskt uppstår.

Den rationelle beslutsfattaren a söker givetvis att nå F a > 1 eller F b < 1 beroende på om man är i offensiv eller i defensiv mod.

Olyckligtvis är våra möjligheter att verka avskräckande – eller krigsavhållande – små. Regeringen har tydligt visat att den inte tar försvarsfrågan på allvar. Den svenska Försvarsmaktens läge är, åtminstone i intresserade kretsar, väl känt och kan sammanfattas med ordet ”stora operativa brister”. Bristerna förvärras i närtid exempelvis beroende på örlogsfartygens höga åldersläge – medelåldern är 29 år! Det mest uppseendeväckande är egentligen att beskrivningen av de operativa bristerna i 2016 års försvarsproposition är kvar i Försvarsberedningens rapport 2019. Det blir inte bättre av att Statsministerns nedtonar försvarets behov – ”det finns fler som vill ha pengar”[2] – är en trist fortsättning på Reinfeldts tal om särintresse. Eftersom diskussionen rör om Sverige om några år skall komma upp till blygsamma 1,5% av BNP ger detta signalen ”vi tycker inte försvaret är särskilt viktigt”. Resultatet är att Sveriges försvarspolitiska trovärdighet har fått sig en ordentlig törn.

I grunden bygger den militära avskräckningen på att vi kan visa trovärdig förmåga inklusive trovärdig beslutsförmåga. Det gäller att visa att vi – enskilt och i samverkan – kan öka vår beredskap när så behövs – kanske med hjälp av beredskapsövningar. Vi behöver beredskapsförband på marken, fartyg till sjöss och flygplan i luften som alla kan visa hög förmåga att slåss.

Det måste samtidigt finnas mental beredskap att motverka propaganda och desinformation syftande till att få oss att låta bli att höja beredskapen, typiskt med motiveringen att sådana skulle vara spänningshöjande.

Skydda

Redan i fredstid men än mer i kris (gråzon) och krig måste för oss viktiga områden och infrastruktur skyddas. Hamnar, järnvägsknutar, flygfält och broar är exempel på infrastruktur, som är nödvändig för vår försörjning och mobilitet samtidigt som en angripare måste hindras från att utnyttja dem.

Vidare måste vår befolkning och Försvarsmakt skyddas. Här är de största hoten terrorism inkluderande angrepp av specialförband och luftangrepp. Bekämpning av terrorism och specialförband kommer sannolikt bli en av markstridskrafternas viktigaste uppgifter. Luftförsvaret har i allmänhet givits hög prioritet av statsmakterna; inköpet av Patriot, om än med okänd verklig förmåga, är ett bevis härpå. Den aviserade anskaffningen av luftvärnsrobot till våra korvetter kommer att innebära att luftförsvaret uthålligt kan läggas långt ut från kusten.

Skyddet av sjöfart är ett exempel på slarvigt tänkande i Rapporten är följande text (sid 191). ” Med begränsade resurser måste behovet av sjöfartsskydd operativt balanseras mot förmågan att kunna möta väpnat angrepp och därmed den sammantagna krigsavhållande förmågan i totalförsvaret. För att i en strategisk kontext lösa bägge uppgifterna, samtidigt och över tid, behövs en väsentlig utökning av marinstridskrafterna. Beredningen menar att hanteringen av sjöförbindelser västerut måste ses i ett internationellt perspektiv.” Alltså: eftersom vi (Försvarsberedningen) inte vill utöka marinstridskrafterna så bryr vi oss inte i försörjningen av det svenska folket och dess försvarsmakt. Den sista meningen i texten betyder sannolikt att någon annan skall hjälpa oss på västkusten. Men man kan inte basera ett försvar på fromma (och osannolika) förhoppningar! Helge Jung i Antingen – Eller[3] trodde också att man skulle kunna låta västmakterna stå för svenskt sjöfartsskydd; verkligheten blev, som alla vet, någonting helt annat. För övrigt, om någon anfaller vår sjöfart – är det inte ett väpnat angrepp?

Denna inriktning går på tvärs med Regeringens godsstrategi från 2018 som anger att sjöfartens roll inom svensk transportnäring skall stärkas (klimat- och miljöskäl). Det anges också att ”Fler svenskregistrerade fartyg utgör även en viktig del i beredskapen inför eventuella krigs- och andra krissituationer.” Försvarspropositionen måste hantera denna fråga – vi kan inte å ena sidan lägga större vikt vid sjötransporter och å andra sidan bortse från skyddet av dessa.

Uppenbarligen avser Regeringen att göra en omfattande utbyggnad av vindkraft till sjöss. Eftersom denna vindkraften skall svara för en allt ökande del av det elnät som får allt större betydelse för vår energiförsörjning måste vindkraften skyddas och detta redan i fred.[4]

Ett nytt men synnerligen viktigt område är cybersäkerhet. Denna måste genomsyra all verksamhet – ”varje sjöman/soldat en cyberkrigare”!

Intervenera

Jag använder termen ”intervenera” som ett samlingsord för termer som anfalla, angripa, ingripa etc.

Intervenera är nära knutet till såväl förebygga som avskräcka. Det är genom visad förmåga att ingripa, när så behövs, som trovärdighet skapas.

Inom ramen för ett väpnat angrepp bör huvuduppgiften vara att hålla fienden utanför landets gränser så länge som möjligt. De fientliga förband som tar sig in i landet måste kunna bekämpas överallt. Eftersom landet är stort krävs många och snabbrörliga markstridsförband med understöd från flyg- och fartygsförband med kryssningsrobotar (Robot 15 Mk IV).

Här hjälper geografin till. Luftburen trupp är kanaliserad till Finska Viken och Kaliningrads utlopp såvida man inte väljer att flyga över ett Baltikum där Nato-flyg är baserat. Fartygstransporterade förband, nödvändiga för mer omfattande operationer, är också hänvisade till Finska Viken och Kaliningrad. Här kan ubåtar – svenska, tyska och/eller polska – relativt lätt angripa dessa. Baltikum kan givetvis besättas och användas som basområde men det skulle ta tid och innebära ett helt annat geostrategiskt läge.

Det är också nödvändigt att kunna intervenera i fredstid för att upprätthålla ordning och säkerhet till lands, till sjöss och i luften.

Sammanfattning

En svensk strategi relativt det väpnade angreppet måste ha kontinuitet i tid och rum. Försvaret börjar i fred – si vis pacem, para bellum[5] gäller än. Försvarsmaktens uppgift ”försvara Sverige mot väpnat angrepp” behöver kompletteras: ”förebygga och avskräcka från väpnat angrepp men om detta ändå inträffar verka för att striderna i görligaste mån sker utanför vårt landterritorium”.

Avslutning

Här har jag bara diskuterat strategin i samband med det relativt osannolika fallet då Ryssland anfaller Sverige. En fullständig strategi kräver breddning. Nedan några få exempel:

Veta, förutse

Kunskap om förhållandena i tänkbara operationsområden – exempelvis Sahel.

Förebygga

Delta i fredsfrämjande insatser. Verka för internationell lag genom, bl.a. agerande enligt Havsrättskonventionen till sjöss.

Avskräcka

Närvaro till sjöss i områden där europeisk sjötrafik hotas.

Skydda

Delta i skyddet av europeisk sjötrafik.

Intervenera

Delta i operationer mot terrorgrupper och internationell brottslighet.

Till slut

Regering och riksdag måste ta försvarsfrågan, i vid mening, på allvar. Diskussioner om en försvarsbudget under 1,5% undergräver vår säkerhet samtidigt som resultatet avseende förmåga blir alldeles för svagt. Försvarsmakten måste byggas för alla de strategiska uppgifterna som Försvarsberedningen anger, inte bara det relativt osannolika väpnade angreppet. Vi skall utnyttja högteknologin; kvalitet före kvantitet! Obemannade farkoster bör bli en viktig komponent i alla försvarsgrenar. Att bygga säkerhet i samarbete med andra kräver att vi solidariskt deltar i försvaret av gemensamma intressen. Det viktigaste är att se till att det inte blir ett väpnat angrepp – vilket givetvis inte får leda till en eftergiftspolitik. Om det blir ett väpnat angrepp så skall fienden hållas utanför landet. Gråzonen är mycket mer sannolik än det väpnade angreppet, vi måste ha förmåga att agera i denna för att skydda våra intressen.

En odelbar säkerhet innebär att ha förmåga att hantera alla säkerhetshot, i alla situationer och på alla arenor.

Författaren är kommendör, ledamot av Kungl. Krigsvetenskapsakademin, Kungl. Örlogsmannasällskapet samt associerad ledamot av Académie de marine. Han är redaktör för Tidskrift i Sjöväsendet.

Noter

[1] Se Lars Wedin: From Sun Tzu to Hyperwar. A Strategic Encyclopaedia, The Royal Swedish Academy of War Sciences, Stockholm 2019, sid 45.

[2] Aftonbladet 15 maj 2019.

[3] Helge Jung (red.): Antingen – Eller. Freds- och försvarsproblemet i saklig belysning, Ny Militär Tidskrifts Bokförlag, Stockholm 1930.

[4] Se Lars Wedin, Maritime Strategies for the 21st Century. The Contribution of Admiral Castex, Paris, Nuvis, 2016, särskilt kapitel IV.

[5] Den som vill fred förbereder sig på krig.