Allt stannade upp. För en kort sekund blev det helt stilla. Man hade kunnat höra en knappnål falla. Någon harklade sig. En annan tittade ut genom fönstret och en tredje bytte samtalsämne. Den tidigare så engagerade och uppsluppna stämningen var nu borta. Jag hade gjort det förbjudna. Jag hade brutit mot den heligaste av alla middagsregler. Jag hade frångått min vana att inte yttra mig i känsliga frågor – så till vida jag inte kunde ansluta mig till de av åsiktskorridoren sanktionerade åsikterna.

Den heta potatisen jag opassande nog serverat till desserten gällde den pågående flyktingkrisen och jag hade haft det dåliga omdömet att hävda att gruppen nyanlända inte i första hand bestod av barnfamiljer. Och att det inte verkade rimligt att utbildningsnivån skulle vara så hög som unisont hävdades av en enad politiker- och journalistkår. Påståenden jag flankerat med ett ”jag säger inte att vi inte skall hjälpa”. Trots det var stämningen obönhörligen som förbytt. Och istället svävade ordet rasist nu som en osalig ande i luften.

Mina vänner och kollegor känner mig nog som en diskussionsglad och samhällsintresserad person men trots det har jag oftast haft den svenska självbevarelsedriften att undvika de allra känsligaste samtalsämnena i samröre med kollegor och nya bekantskaper.

Men situationen var annorlunda nu. Vi var mitt uppe i en kulminerande flyktingkris. En kris jag med egna ögon kunde följa då jag var en regelbunden tågresenär med Malmö Central som utgångspunkt. Jag såg själv hur stationen – vecka efter vecka – fylldes med allt fler migranter. Hur hjälporganisationer delade ut filtar och mat. Hur myndigheterna slog upp tillfälliga tält och skalade upp administrationen. Även jag översköljdes av empati och kände stor förståelse för hela situationen. Men det var ändå något som tog emot. På Malmö central dominerade de unga männen kraftigt i antal. I media de flyende barnfamiljerna. Det var något som skavde.

Den tilltagande strömmen syntes outsinlig och det kollektiva engagemanget var på topp. ”Hela Sverige skramlar” genomfördes i Globen och Kjell Bergqvist satt i morgonteve och grät av skuldkänslor. Vi – det lilla landet i norr – var plötsligt den humanitära stormakten. Samstämmigheten och Halleluja-stämningen var fundamental. Alla skulle med.

Själv stod jag orolig kvar på perrongen och funderade på det lite längre perspektivet. På de frågeställningar och analyser jag tyckte helt saknades både i den offentliga debatten och kring middagsborden. Underförstått tabubelagda ämnen såsom säkerhet, asylskäl och prioriteringar. Praktikaliteter som bostäder, utbildningsmöjligheter och sjukvårdskapacitet. Arbetsmarknadsförutsättningar och möjlighet till framtida egenförsörjning.

Men även mjukare frågeställningar kring kulturkrockar, assimilationsmöjligheter och ansvar. Frågor om långsiktiga demografiska förändringar och dess följdverkningar. Frågor rörande en tid bortom initialt mottagande.

Lika övertygad som jag var över vikten av att dessa svåra frågor måste diskuteras – lika tyngd var jag av det sociala trycket och konsensuskulturen. Tycka rätt eller inte alls var de givna alternativen om du inte ville förstöra stämningen eller stämplas som främlingsfientlig. Några middagar senare beslutade jag mig för att bida min tid. Oerhört bekymrad men förvissad om att verkligheten tids nog skulle tvinga fram de svåra frågorna i dagsljus. Om än alldeles för sent.

Vi är där nu.