Duktiga poliser blir utfrysta. Brottsoffer drabbas när chefer misstänkliggör medarbetare i stället för sexförbrytare. Beroendesjuka narkomaner trakasseras när uppklarningsprocenten måste förbättras.

Det är ingen smickrande bild av ledarskapet på Polismyndigheten som framträder i journalisten Hanne Kjöllers nya bok En svensk tiger – vittnesmål från poliser som vågat ryta ifrån (Fri Tanke förlag).

Rikspolischef Dan Eliasson är högsta befäl i kåren. Han tillträdde posten när den nya Polismyndigheten blev verklighet i januari 2015. Med en karriär som S-märkt statssekreterare uppfattades hans samhällsengagemang som en merit när han lyftes in från Försäkringskassan.

LÄS ÄVEN: David Nyström: En oväldig offentlig förvaltning, eller ovärdig?

Hittills finns inget som tyder på att Eliasson är mogen uppgiften.

Dan Eliassons agerande efter Polisens mörkläggning av sextrakasserierna i Kungsträdgården, och veckans häpnadsväckande intervju i SVT där han visar mer sympati med gärningsmannen än med den döda vid knivdådet på HVB-hemmet i Mölndal, visar ett förödande ledarskap.

Tillit och ordning kännetecknar en fungerande organisation. Kjöller konstaterar att båda saknas i Polismyndigheten. Gamla chefer sitter kvar på nya stolar. Rädsla och tystnadskultur råder, vilket förklarar Polisens behov av att köpa in PR-tjänster för 25 miljoner.

Alliansens vallöfte från 2006 om 20 000 poliser sänkte inträdeskraven till Polishögskolan. Parallellt har polisernas utsatthet ökat. Något hårdraget förväntas vanliga småbarnsföräldrar riskera livet mot den organiserade brottslighetens handgranater för 27 000 kronor i månaden. Uppdraget blir än mer tröstlöst när unga kriminella släpps med hänvisning till ålder.

Dan Eliasson kräver 2 500 fler poliser och 1 600 fler civilanställda till 2020. Polismyndigheten bedömer att budgetanslaget måste öka med upp till 2,8 miljarder mellan 2017 och 2019. Höstens flyktingkris tar resurser. ID-kontroller och tilltagande oroligheter på asylboenden fräter på budgeten. Stora delar av den polisiära verksamheten i glesbygd är redan utarmad.

Samtidigt visar Hanne Kjöllers granskning ett besvärade faktum: Antalet poliser har aldrig varit fler. Ändå har andelen uppklarade brott aldrig varit färre.

Trots att polisen prioriterar ingripandebrott – vid trafikkontroller och muddring av narkomaner ingår brott, utredning och gärningsman på samma bräde, vilket ger ett statistiskt pluspaket – har 2000-talets satsningar inte lett till fler lösta vålds- och egendomsbrott. Den som tafsar, slår någon på käften eller gör inbrott har väldigt goda chanser att slippa undan.

Poliskåren har vuxit från 16 000 till 20 000 poliser sedan år 2000. Det är en nödvändig anpassning till befolkningsökningen, men säger ingenting om den polisiära framgången. Vad spelar ytterligare 2 500 poliser för roll när obekväma poliser förhindras att göra tidskrävande spanings- och utredningsuppdrag?

Det är inte genom en destruktiv kåranda, mörkläggning och statistikfriserande som allmänhetens trygghet garanteras.