Desetak mjeseci laganog povećavanja razlike i još nepoznat broj mjeseci pred parlamentarne izbore čini se da je Milanović na pragu – oporbene situacije

Rijetko se u politici događa da dobra vijest ne dođe ruku pod ruku s lošom (obrnuto je, međutim, mnogo češće). Tako se i jako dobra vijest za SDP – ta da je anketni rejting te stranke već stabiliziran na prosjeku iz daleke 2013. godine, od oko 25 posto i da su solidno uzletjeli od trećeg mjesta i rejtinga ispod 20 posto koji im je izgledao suđen dobar dio lanjske godine, ne može konzumirati u Milanovićevoj stranci uz čašu šampanjca. HDZ je, naime, »probio« i brojku od 31 posto i polako, ali, čini se i neumitno, povećava svoju prednost (trenutno je, po posljednjoj anketi 6,4 postotna boda ispred SDP-a).

To da je HDZ najjača stranka u Hrvatskoj znamo još od obračuna Milanovića i Linića prošlog proljeća, kad je SDP i definitivno prepustio titulu anketno najpopularnije stranke u zemlji demokrašćanima s Trga žrtava fašizma. No, desetak mjeseci laganog povećavanja razlike i još nepoznat broj mjeseci pred parlamentarne izbore (najverojatnije ipak sedam do osam) čini se da je Milanović na pragu – oporbene situacije.

Tibet, orasi i anarhija

U prvim mjesecima HDZ-ovog prodora moglo se još lakonski odmahivati rukom i pokazivati na treće mjesto top liste stranaka, na kojem je usamljeno i uvjerljivo sjedio dvoznamenkasti ORaH, čija je liderica Mirela Holy ustrajno otklanjala (i otklanja i dalje) i najmanju naznaku ideje o podršci eventualnoj HDZ-ovoj parlamentarnoj većini. Istina, Holy otklanja i mogućnost suradnje sa SDP-om, pogotovo predizborne, no eventualna postizborna zeleno-crvena koalicija ipak nije nezamisliva.

Samo, po posljednjim brojkama, a pogotovo trendovima, veliko je pitanje bi li bila – dovoljna.

ORaH se, naime, zabio ravno u Živi zid. Pokret-stranku-akciji sklonu udrugu, bez suvislih i provedivih političkih ideja, nastalu na golom buntu kontra pravne države koja je posebno nesmiljena kad se ustremi na najslabije. Pitanje je, istina, može li Živi zid do izbora izdržati na gorivu uspješnje predsjedničke kampanje Ivana Vilibora Sinčića, ili će se rasplinuti u sudaru sa stvarnošću i prije konačnog »ili mi ili oni« obračuna na parlamentarnim izborima.

Na ovom mjestu bih rado ponudio opkladu na potonju opciju, ali, iskreno govoreći, ponudio bih i prije predsjedničkih izbora dobar koeficijent na to da bizarni »Bin Laden je živ« Vilibor neće dobiti više od 3-4 posto glasova. Dobio je 16,42 posto.

A ukoliko prosvjedni glasovi odu Sinčićevim i Pernarnovim neoanarhistima (pojam nije točan, ali čemu bi, doista, bili bliži nego anarhizmu), onda je jasno da će manje ostati ORaH-u, koji je ipak ozbiljan politički projekt, mada još u nastanju.

Kako je pritom, potpuno zamislivo da izabrani saborski zastupnici Živog zida umjesto sjednice u Saboru na kojoj će se glasati o budućoj Vladi izaberu pjevanje tibetantskih narodnih i antikapitalističkih referena na Markovom trgu, nemoguće je prognozirati hoće li i kome dati svoj glas za formiranje Vlade.

No, jasno da će glasovi ekipe Mirele Holy imati ipak znatno manji utjecaj dok se s Markovog trga bude čuo Pernarov bariton.

Akcija predsjednik

SDP-u, stoga, ostaje nada da će se trend povećavanja prednosti HDZ-a ipak okrenuti i da će se razlika smanjiti taman toliko da, uz neke koalicijske kombinacije dobiju još jedan priželjkivani mandat kako bi dovršili započeti posao (da, završetak ove rečenice i u manje skeptičnih može izazvati neugodne žmarce u leđima, no ništa ne bi bilo bolje ni s verzijom u kojoj HDZ započinje svoj novi posao, dapače).

Tu bi, možda, određenu ulogu mogao odigrati i nedavno ražalovani predsjednik Republike Ivo Josipović, kojeg su nevjerojatne konstrukcije Milijana Brkića o tome da je htio s HDZ-om rušiti Milanovića (mogli su za takvu teoriju u HDZ-u ipak izabrati nekog drugog, a ne čovjeka koji je postao pojam za – falsificiranje) natjerale da javno iziđe sa svojim političkim planom.

Josipović, dakle, kani okupiti lijevicu i centar koji će ostati izvan koalicijskog dohvata SDP-a i po prinicipu trećesiječanjske »četvorke« (manja antiHDZ-ovska koalicija u kojoj su bili IDS, LS, HNS i HSS, te u nekim izbornim jedinicama i ASH, dok je »jaču« koaliciju činila lista SDP-HSLS) formirati Vladu sa – Zoranom Milanovićem.

Miris vlasti

Koliko je Josipovićev plan ostvariv i težak među biračima (ORaH i dalje ostaje nepokolebljiv u pogledu toga da solo ide na izbore), pokazat će naredni tjedni, no obzirom na trend porasta razlike između HDZ-a i SDP-a nije nemoguće ne primjetiti (sa solidnom količinom ironije) kako bi Josipović mogao biti posljednja slamka spasa za Milanovića. I to tanka.



S druge strane barikade, u HDZ-u se već osjeća miris vlasti. Prgomet se autoisključio iz stranke i vjerojatno slaže svoj koncept za izbore (što je još jedna nepoznanica koju sadašnje ankete ne uzimaju u obzir, poput Josipovićeve »četvorke«), a zazubice osim unutar »stožerne stranke svih Hrvata« rastu i kod brojnih koalicijskih partnera, uglavnom patuljastih stranaka desnice (s izuzetkom HSS-a i HSLS-a, koji su beznačajni, ali ipak manje patuljasti).

Trebat će solidna politička vještina Tomislavu Karmarku da nahrani sva ta gladna usta, no koliko god anketne brojke budu povoljnije, bit će mu lakše. Svatko se, naime, želi svrstati u redove onih koji slave nakon zatvaranja birališta. No, s druge strane, u ovom trenutku je Karamarko taj koji bi mogao puno izgubiti. Eventualni poraz na izborima »koje je već dobio« (2007.-a, anyone?) bi bila vjerojatno konačan udarac njegovoj političkoj karijeri, jer bi na sva silna pitanja o kontroverznoj političkoj taktici (preširoka koalicija, ekstremno desničarenja, izbjegavanje Sabora) bilo nemoguće uspješno odgovoriti.

Pobjeda je jedini način političkog opstanka Tomislava Karamarka i neće biti čudno ukoliko i on i njegov takmac s ljevice (slična kanta s katranom i perjem čeka gubitnika u obije velike stranke) u kampanji budu jako, jako nervozni.

Ipak, obzirom na posljednje brojke i političke trendove posljednjih mjeseci – zapravo, HDZ uglavnom polagano raste sve od unutarstranačkih izbora na proljeće 2012. godine, jasno da je onaj kojemu ponestaje opcija i kojemu je nekakav preokret nužno potreban – Zoran Milanović.

On mora »napadati« u narednim mjesecima, bilo jačajući rejting vlastite stranke i Vlade (ekipa iz Banskih dvora je, usput, u dva mjeseca ove godine obavila dobar posao – rejtnig im je porastao za osam postotnih bodova), bilo radeći s Josipovićem ili nekim trećim na bloku koji će okupiti dio birača koji se groze Karamarka, ali prekoreću očima i želucem i kad pomisle na Milanovića.

Obojica lidera velikih stranaka, međutim, na umu moraju imati i – Milana Bandića. Odnosno njegovu milijardu puta ponovoljenu rečenicu kako su »jedina prava anketa – izbori«.

Kao i činjenicu da bi se na izbore moglo prijevremeno i u najvećem hrvatskom gradu. I da bi njihov ishod mogao biti prevažan i za rasplet na razini cijele države. No, to je posebna i duga priča u koju ćemo, vrlo vjerojatno, imati prilike duboko uroniti u narednim tjednima.