For små tre uger siden på Folkemødet kom Mads Holger forbi vores udestue i et lejet hus, hvor jeg sad henfalden på en bænk med armene slængt ud over ryglænet. Han bekendtgjorde, at jeg så godt smadret ud, hvilket jeg benægtede, da jeg skam havde fået en sjælden god nats søvn i kaoset i Allinge.

»Haha, og alligevel sidder du der og ligner Flemming Bamse Jørgensen!« faldt svaret øjeblikkeligt. Typisk Mads Holger var det lige dele skarpt, sandt, lidt ondt og netop derfor utrolig sjovt.

Nu er han væk og Danmark står tilbage uden en ener, der efter en opvækst hos en enlig mor på Nørrebro og med en aldeles fraværende kunsterfar, hvis liv også endte tragisk, ved en viljesakt besluttede sig til at blive en original i ordets allerbedste betydning. En mand, der formåede at både drømme og leve større, vildere og sjovere end langt de fleste.

En mand, der formåede at være en evigt drillende troldsplint i øjnene på socialister, liberale og konservative samt det ganske danske kulturparnas, og som sin skarpe tunge til trods også var et utrolig elskværdigt og behageligt menneske.

Selvom jeg har lavet enkelte ting med Mads Holger i professionel sammenhæng, mødtes vi oftest sociale sammenkomster i det københavnske, hvor han var i sit es.

Her var hans udstråling magnetisk i en grad, så han, om man ville det eller ej, altid endte med at sidde bænket til hans røverhistorier om et utal af nedlagte 3.g’ere fra Herlufsholm og eventyrlige intriger med rigmænd i Rusland og militsledere i Syrien. Røverhistorier, der forbavsende ofte var sandfærdige.

Som satiriker og humorist var han et unikum. Hans reportage fra Folkemødet i 2013 er en af de sjoveste satiriske tekster i nyere tid, og på Facebook var hans opdateringer nærmest en selvstændig genre. Som når han opslog et billede af en hidsig pædagogdemonstration og lakonisk lod det ledsage af kommentaren:

»Prøv lige at tænke på hvor mange jagerfly, vi kunne få for alle de pædagoger.«

Som meningsdanner formåede han at sætte dagsordener om det, han så som generationerne efter 1968’s forsøg på at smadre autoriteter og normer, som for længst var lagt i ruiner.

Med sine jakkesæt, slangeskindsstøvler og antikverede og let manierede skrevne og talte danske insisterede han stædigt på at være et barn af en svunden tid. Det gjorde også, at han som provokatør af det danske kulturelle establishment, formåede at være mere punk end tre ungdomshuse og samtlige næsepiercinger og hanekamme på Nørrebro.

De politiske skriverier til trods var det i den brede offentlighed imidlertid billedet af Mads Holger som flanøren, mediepersonen og den blændende humorist, der stod tilbage. Men det var aldrig helt nok.

Ambitionen om at blive taget alvorligt som litterat fyldte, og trods ætsende anmeldelser fra første færd, udgav han stædigt tre romaner, der blev genstand for en sjældent omfattende og frydefuld latterliggørelse fra de dele af kulturlivet, han var i opposition til.

Hans kandidatur for de Konservative ved seneste folketingsvalg endte kaotisk, efter at kræfter i partiet aktivt modarbejdede ham, og han selv langede hårdt tilbage. Afslutningen blev udmelding og et ganske lavt stemmetal.

Mads Holger var, for at sige det mildt, aldrig noget selvynkende offer, og når man talte med ham, børstede han nonchalant både de kuldsejlede politiske ambitioner og den manglende forfattersucces af sig. Selvom han jokede med at være Danmarks dårligst anmeldte forfatter, lå der tydeligvis en oprigtig bitterhed nedenunder.

I den sidste tid, var det også som om, at den alkohol, der altid havde været en del af det det sociale liv, han nød så meget, begyndte at tage mere fra ham, end den gav tilbage.

En af de sidste gange, jeg mødte ham, fortalte han, at han nu ønskede at komme væk fra storbylivet, som han var stadig mere træt af. Nu ville han flytte til det Sydfyn, han elskede højt, færdiggøre sit teologistudium og blive præst. Han kom til Sydfyn, men desværre aldrig videre.

Hvis der findes et efterliv til den bekendende kristne Mads Holger, så håber jeg på, at det til forveksling vil ligne det, han beskriver i sin sidste Facebook-opdatering.

»Jeg befinder mig i Grev Moltkes Palæ. To smukke piger spiller Bach på violin og cello. Kan vi ikke bare lade som om, at det altid har været sådan og så glemme alt det der med Anne-Marie Helger, Dizzy Mizz Lizzy og årets Roskildebabe i Ekstra Bladet.«