Det var et utroligt interview med Folketingets formand, Pia Kjærsgaard (DF), læsere af Berlingeren vågnede op til søndag 14. august.

Folketingets formand er valgt af Folketingets partier til at varetage administrationen af folketingsarbejdet? I interviewet udstrækker hun på ubegribelig vis sin handlesfære til hele landet og holder ikke embedet for godt til at indgå i den almindelige politiske polemik.

Og hvad siger hun så? Hun undsiger sine kollegers arbejde. Hun taler om en magtelite, der »har været dominerende, rethaverisk og ignorende«. Hun omtaler EU-politikerne som folk, der selvhøjtidelige vandrer rundt i glaspaladser, ligeglade med dem, de repræsenterer. Alle »de, der sidder på flæsket og har sit på det tørre.« Det er disse mennesker, der er ved at ødelægge Danmark og dele det i to, siger Folketingets formand.

Og hvad så lige med fruen selv? Hun sidder på landets højeste embede, hun har stået i spidsen for DF i snart en menneskealder, hendes mand er regionsmedlem og statsrevisor. Familien bor i Gentofte og har sommerresidens i Grækenland. Hvordan mener hun, at hun er bedre til at vurdere folkets temperatur end den magtelite, hun håner? Og hvem er det, der har haft afgørende indflydelse på de politiske tiltag gennem 00erne? Hvis Folketingets formand er så bekymret, havde der været rig lejlighed til at rette skytset mod netop det parti, hun har stået i front for. Der var al mulig grund til at rejse kritikken af egen indsats i stedet for at skyde skylden på alle andre. Hvis landet er splittet, bærer fru Kjærsgaard en stor del af ansvaret. Men sådan opfatter hun det åbenbart ikke. Hun opfatter heller ikke, at Folketingets formands rolle næppe er at bære yderligere ved til en evt. bekymring over landets splittelse. Folketingets formands rolle er vel netop at være samlende og ikke splittende.

Læseren af interviewet ledte endda forgæves efter et bud: Hvad ville fru Kjærsgaard gøre ved den splittelse, hun er så bekymret over? Hvilke forslag har hun? Ingen. Kun bekymring for, at den politik hun og hendes parti har stået for i snart en menneskealder, har skævvredet landet. Uden at hun dog selv vil tage ansvaret derfor. For ansvar vil hun og hendes parti ikke fedte sig ind i. Og dog er det mere end noget DFs ansvar, hvis politikken har ført til, at nogen skulle føle sig udenfor.

Det var DF, der ønskede kommunalreformen, det var DF, der stemte for politireformen. Det er DF, der i den grad har været med til, eller været bannerfører for, at provinsen er blevet tømt for funktioner og drænet for institutioner og job, ligesom man har stået for og stemt for stadig mere regulering og styring af den private og kommunale handlefrihed i ønsket om stadig centralisering. Og det i en tid, hvor der ellers havde været al mulig grund til at sikre, at landdistrikterne ikke fik det sværere. Det er næppe med landdistrikternes gode vilje, at »man taber arbejdspladser, og at de små sygehuse må lukke, og at der ingen læger er i yderområderne«. En udvikling, som Pia Kjærsgaard nu skælder alle andre ud for at have fremkaldt.

Det er også DF, der i årevis i stedet for at være med til at arbejde for det fælles Europa, som bl.a. har været med til at støtte, at et fattigt land som Irland kom på fode igen, til stadighed har talt det europæiske samarbejde ned. Det er ikke ønsket om fællesskab, heller over grænserne, der har præget DFs politik. Splittelse er det blevet til. Angst og usikkerhed for fremtiden for lande og mennesker.

»Folket tager aldrig fejl,« siger Pia Kjærsgaard. Det er sandelig en sætning, der vil noget også set med historiens briller. Hvordan var det lige i 30erne fru formand, mon ikke, folket da tog så grueligt fejl?

Og mon det er folket, der har ønsket den udvikling, der er sket her i landet i de sidste mange år? Er det folket, der har ønsket stadig regelstyring, stadig centralisering? Lyttede fru Kjærsgaard til protesterne? Eller handlede hun som alle de, hun nu angriber? Eller gik hun endda foran?

Når Berlingskes journalist spørger »Er det ikke folket, der stemmer de uduelige kolleger ind?« svarer fru Kjærsgaard: »Det tror jeg ikke, man kan sige, for folk sukker efter politikere, der har været havnearbejdere, SOSU-assistenter, politibetjente, sygeplejersker og tømrere. Der bliver færre og færre af dem.«

Benægter Folketingets formand, at i et folkestyre er det folket, der opstiller kandidaterne og stemmer på dem? Hvilket jo netop er fru Kjærsgaards slet skjulte hensigt med interviewet: At bilde vælgerne ind, at partiet intet ansvar har for den udvikling, hun nu kritiserer i den hensigt at score på det.

Og så lige en ting til, inden Folketingets formands ord bliver til en national sandhed:

Vi har altid i dette land hyldet forskelligheden. Det er faktisk demokratiets fineste kendetegn, at hverken land eller mennesker skal være eller er ens.

Land og by har altid været forskellige. Det har vi set som et gode. Derfor har vi hyldet et decentralt kommunestyre og lokale folkevalgte politikere, der kunne afspejle, hvordan netop deres område skulle administreres og udvikle sig.

Det er måske derfor, at netop centralstyringen og centraliseringen, som vi har oplevet de sidste mange år, har givet spændingerne i et folk, der kan mere selv, end det får lov til for kontrol og overvågning og mangel på tilliden til, at de magter noget selv. Dertil skal det samme folk idelig indgydes angst for fremmede og undergravning af den tillid mellem hinanden og den åbenhed overfor andre, som vi altid har haft som bannermærke her i landet. En ren bekymringsindustri, DF i den grad er bannerfører for at blæse op alene for at kunne sikre sit parti stemmer.

Og endelig: Jeg kan betro fru Kjærsgaard, at vi er rigtig mange, der bor herude, der elsker det, netop fordi livet her er forskelligt fra bylivet. Alligevel færdes mange lige hjemmevant i byen som her, hvor vi bor. Mig bekendt er der heller ikke i det daglige megen forskel på, hverken hvordan vi tænker, hvordan vi bor, hvad vi spiser, eller hvorhen vi rejser. Der er i øvrigt ikke mange af os, der har det kakkelbord, som åbenbart er Fru Kjærsgaards kendetegn for os, der bor udenfor København.