Forleden dumpede en e-mail ind i min indbakke fra fem lærerstuderende, der gerne ville kende min holdning til ”innovation i folkeskolen”. De fem studerende er helt sikkert både kvikke og engagerede, men de er i min optik hoppet med begge ben ned i ”dumhedens pædagogik”.

Dumhedens pædagogik er det sorte hul, som politikere, forskere, lærere og interesseorganisationer hælder deres mange forhåbninger, drømme og gode intentioner ned i, når de taler om folkeskolen. Problemet med ”dumhedens pædagogik” er, at den æder tid, energi og fokus fra fagligheden – skolens egentlige kerneopgave. Der hvor dumhedens pædagogik vokser, har fagligheden ringe kår.

De fem lærerstuderende ville gerne vide, hvordan ”innovation” bør implementeres i den nye folkeskolereform, hvor meget innovation skal fylde, og hvordan lærerne bedst kan klædes på til at undervise i innovation. Det skal siges til deres forsvar, at jeg ikke ved, hvor langt de var kommet med deres studier, men bemærkelsesværdigt var det, at de studerende ikke havde besværet sig med at definere begrebet ”innovation”.

Ofte definerer man innovation som opfindelser og ideer, der er omsat til produkter eller tjenester, der kan afsættes på et marked. Innovation kan også være optimering af en proces, der fremmer produktiviteten, forbedrer kvaliteten eller bringer udgifterne ned. Hvordan folkeskolelever skulle være i stand til at opfinde eller forbedre et produkt, ved jeg ikke. Jeg tvivler på, at de fem lærerstuderende ved det, men nogen må have fortalt dem, at innovation er vigtig.

Pointen er bare, at hvis man skal være i stand til at innovere, kræver det, at man har solid viden, færdigheder og kompetencer inden for det område, man skal forbedre eller opfinde et nyt produkt til. I de studerendes spørgsmål gik hele dette fundament tabt i jagten på den forjættede innovation. Det sker desværre ofte i det danske uddannelsessystem. Det er det, jeg kalder ”dumhedens pædagogik”.

Et andet lysende eksempel på ”dumhedens pædagogik” er undervisningsminister Christine Antorinis vision om, at folkeskolen skal arbejde med ”livsduelighed”. Hvad begrebet indebærer, har jeg aldrig fået en fyldestgørende forklaring på, så jeg kan ikke andet end at gætte på, at ordet betyder det oplagte: At skolen skal gøre eleverne duelige til livet.

Livsdueligheden sættes i forbindelse med folkeskolereformens næsten-undervisning; de såkaldt understøttende timer. Umiddelbart skulle man tro, at denne del af børns opvækst – altså det at blive i stand til at mestre livet – er forældrenes ansvar, men sådan er det åbenbart ikke længere. Udover at devaluere forældrerollen tjener begrebet om ”livsduelighed” til at opløse det i forvejen belastede faglighedsbegreb. Hvis skolens opgave er at gøre børn duelige til livet, hvad er da IKKE skolens opgave? Ingenting, tilsyneladende. Og hvordan afgøres det, hvad de afsatte timer skal bruges på, når alt er vigtigt i bestræbelserne på at gøre eleverne duelige til livet? Mens svaret blæser i vinden, æder ”dumhedens pædagogik” endnu en del af det faglige fundament, som folkeskolen burde være i stand til at levere.

Det er ikke kun i folkeskolen, dumhedens pædagogik hærger. Også på gymnasiet kan faglighed og metode tænkes så bredt, at det bliver stort set umuligt at afgøre, hvad man med rette kan kræve af en gymnasieelev.

"Det faglige niveau i gymnasiet fejler ikke noget,” siger formanden for Danske Gymnasieelevers Sammenslutning, Philip Dimsits og fortsætter: ”Men faglighedsbegrebet har ændret sig i de senere år, og unge lærer i dag nogle andre ting, end de gjorde tidligere, såsom at kunne samarbejde og tænke kreativt. Derudover er gymnasiet ikke længere for eliten, men for alle elever uanset deres baggrund."

Og det er jo dejligt med sådan en rummelighed. Desværre har rummeligheden den pris, at eleverne ikke lærer det, de skal kunne, for at nå nederste trin på de lange videregående uddannelser. Det viser en række undersøgelser af, hvordan universitetsundervisere vurderer gymnasieelevernes faglige niveau. Men hvis niveauet falder, er det ifølge den unge Dimsits blot et spørgsmål om at revidere et ”forældet faglighedsbegreb”. Nu kan eleverne ”noget andet”.

Desværre hjælper dette ”andet” ikke de unge stort, når de møder op på en videregående uddannelse ude af stand til at stave korrekt, forstå matematiske formler eller læse digre faglige værker. Dumhedens pædagogik har også taget over på gymnasierne.

På universiteterne tilpasser man sig den manglende faglighed fra folkeskole og gymnasium og skaber en ny pædagogisk virkelighed. Således kan man læse, at Syddansk Universitet gør sig bestræbelser for at tilpasse undervisning og metode, så de studerende finder undervisningen mere ”motiverende”. Repræsentanter fra Danske Studerendes Fællesråd har udtalt, at en sådan tilpasning er nødvendig, da mange unge ikke er vant til at læse ”støvede værker”. Universitetet indretter sig efter forholdene, og når nu Muhammed ikke vil komme til bjerget, må bjerget selv gøre sig anstrengelser – uanset de faglige konsekvenser.

Udviklingen i det danske uddannelsesvæsen er meget trist. Faktisk vil jeg gå så vidt som til at sige, at vi befinder os i en faglig krise. Selvfølgelig kan man diskutere pædagogisk metode. Og er der en skoleklasse et sted, der bruger et par timer på at give eleverne et snitte- eller bål-bevis er der ikke noget forgjort ved det. Men omfanget af proces- og metodesnak og faglig forfladigelse har nået et omfang, der er ødelæggende for det faglige niveau.

På folkeskoleområdet kan man iagttage den kulturelle elite – herunder også politikere – sende deres egne børn til det, jeg vil kalde ”dogme-skoler”. Dogme-skoler er ofte privat- eller friskoler, der er fritaget for den evindelige støj fra dumhedens pædagogik. Dogme-skolerne ved godt, at de er skoler. Formålet er klart: Børnene skal lære at læse, skrive og regne. De skal kunne forstå et landkort og kunne sætte et komma korrekt. De skal forstå naturfaglige regler og metoder og kende historie og litteratur.

Man skal kende reglerne, før man kan bryde dem. Man skal vide noget, før man kan opfinde noget nyt, og man skal kende verden, før man kan gøre sig gældende i den. Det er faktisk ikke så indviklet. Det er først, når de fine, vage, indholdsløse ord kommer skyllende, at det bliver svært.

Det danske uddannelsessystem befinder sig i en faglig krise. Alle har de bedste intentioner, men alligevel bliver vi kastet i armene på et nyt åndeligt armod.

Det er på tide at tage et opgør med dumhedens pædagogik.