Michael Johansson slanger sig ind langs stolene og sætter sig ved den lille pult på første række. Vi er på den gamle stolte erhvervsskole i den schweiziske by Rapperswil, og direktøren for Tech College Aalborg skal have alle input med hjem.

Det seneste år har Schweiz udviklet sig til uddannelsessektorens hotspot nummer et. Mens de danske erhvervsskoler kæmper en strid kamp med massive frafaldsrater, dramatisk vigende søgning og et ry som uddannelsessystemets sociale skraldespand, er de schweiziske erhvervsskoler så populære, at syv ud af ti unge vælger dem som karrierevej.

Modellen er så succesrig, at det i 2011 lykkes Schweiz at få 94 pct. af alle unge til at tage en ungdomsuddannelse. I Danmark er andelen trods skiftende regeringers målsætninger om det modsatte stadig kun 80 pct. Det er et problem, fordi Danmark allerede i 2020 vil mangle over 130.000 faglærte og personer med videregående uddannelser på arbejdsmarkedet. Udviklingen lægger massivt pres på dansk velfærd og får politikere, erhvervsorganisationer og tænketanke til nærmest at snuble over hinanden i kampen om at finde opskriften på, hvordan de danske erhvervsskoler kan gøre comeback i uddannelseskapløbet.

De schweiziske erhvervsskoler ser ud til at have knækket koden. Måske fordi de rummer hele spektret: Alle kan starte som mekanikere eller salgsassistenter og ende som læger. Her er ingen blindgyder, men en klar og vidtforgrenet karrievej – hvad enten du vælger »kongevejen«, hvor håndværket kombineres med en studentereksamen, der giver mulighed for at læse direkte videre på universtetet, eller en kort toårig uddannelse for dem, »der kan regne og skrive lidt, men er bedst til det praktiske«, som rektor Werner Roggenkemper fra erhvervsskolen i Rapperswil udtrykker det. Ingen døre er lukkede, ingen valg definitive.

Direktør Michael Johansson og bestyrelsen for Tech College Aalborg er taget med Bruno Clematide fra konsulentfirmaet Kubix hertil for at få inspiration til forandring. Alligevel har de i toget på vej til skolen haft travlt med at sende aben for deres udfordringer videre: Det er også, fordi for mange svage unge havner på erhvervsskolerne, det faglige niveau i folkeskolen er for ringe, ungdomsuddannelsesvejledningen for slap, virksomhederne for uansvarlige, adgangskravene for ikke-eksisterende.

Argumenterne får rektor Werner Roggenkemper til at kigge forundret på forsamlingen på skolebænken i det schweiziske klasselokale. Han kunne aldrig drømme om at sende ansvaret hverken opad eller nedad i systemet:

»Hvis ikke vi uddanner de unge bedst muligt, kommer tyskerne bare og tager vores job. Og det er alle schweizeres skrækscenarie. Så selvfølgelig samarbejder politikere, skoler og virksomheder om at få det til at lykkes.«

Schweizisk uddannelsesguld

Der er da også al tænkelig dokumentation for at gøre sig umage, påpeger Rudolf Strahm, der er professor i økonomi på Bern Universitet.

I bogen »Warum wir so reich sind« (Hvorfor vi er så rige) har han samlet et arsenal af grafer og statistikker, der viser, hvordan Schweiz trods verdens højeste løn- og prisniveau har bevaret sin position som et af verdens mest konkurrencedygtige industrilande.

»Klichéen er, at Schweiz’ rigdom skyldes bankerne. Min forskning viser, at det først og fremmest skyldes vores uddannelser,« siger Rudolf Strahm.

De erhvervsrettede uddannelser er nemlig med til at sikre kvalificeret arbejdskraft til de mange industrivirksomheder, som står for en stor del af landets eksport og holder tilmed ungdomsarbejdsløsheden nede på det laveste niveau i Europa. I mange brancher er unge, som først har taget en erhvervsuddannelse og siden bygget ovenpå, både mere eftertragtede og bedre betalte end deres venner, som er gået gymnasievejen.

Det skyldes ifølge Strahm, at Schweiz – modsat f.eks. Danmark – ikke er hoppet på bølgen med at akademisere alle uddannelser.

Han mener, at økonomer og politikere har fået videnssamfundet galt i halsen, når de tror, at højere uddannelse er eneste vej til bedre konkurrenceevne, og han advarer mod, at Danmark med sin enorme tilstrømning til gymnasierne og direkte til universiteterne er på vej ad den gale vej:

»Lande med høje lønniveauer som de europæiske har brug for unge, der kan kombinere mekanik og økonomi eller IT og medicin,« siger Strahm.

»Vi har brug for flere, som kan udføre præcisionsarbejde, fordi de rent faktisk er uddannet i at veksle mellem det teoretiske og praktiske – og ikke en masse med almendannende uddannelser, som først bagefter skal omskoles på et arbejdsmarked, som egentlig ikke har brug for dem.«

Har ondt af gymnasieeleverne

Men midt i den schweiziske succes er der også en bagside af medaljen: For ganske vist får den schweiziske model flere middelklasseunge til at vælge erhvervsskolerne, men det er tilsvarende vanskeligt for de mest ressourcesvage at komme på gymnasiet.

Allerede i det, der svarer til 6. klasse i grundskolen, bliver eleverne tvunget til at vælge uddannelsesvej, og her er der langt skrappere adgangsbegrænsninger til de almene gymnasier. Eleverne skal bestå en teoretisk test, der i praksis fungerer som et kvotesystem.

Det var nu ikke noget, der bekymrede søskendeparret Adrian og Elian Keller. Selv om de egentlig var egnede til at gå i gymnasiet, valgte de alligevel erhvervsskolevejen. Han som fysik-laboranttekniker, hun som kontorelev. Ingen i familien eller vennekredsen rynkede på næsen af det – tværtimod.

»Hvis du siger, at du går i gymnasiet, tænker folk: Nå, du er nok en rigtig boglig en. Går man på erhvervsskole, synes folk bare, det er normalt,« griner Elian.

I Danmark siger de unge, at de vil have en studentereksamen for at have noget at falde tilbage på. For Adrian og Elian er opfattelsen helt modsat.

»Ved at gå i lære har du under alle omstændigheder en uddannelse, som du kan få et arbejde med. Så kan man altid læse videre senere, hvis man har lyst,« siger Adrian. »

Men dem, der går i gymnasiet kan jo ingenting efter tre år. Det kan jeg godt have lidt ondt af.«

Overskud af praktikpladser

Få kilometer fra skolen i Rapperswil viser de unge lærlinge rundt mellem højautomatiske toiletter og lydløse rørløsninger på industrivirksomheden Geberit. De er stolte af at få udenlandsk besøg.

Mens danske unge må afbryde deres uddannelser, fordi de ikke kan finde praktikplads, kan de schweiziske virksomheder end ikke dække deres behov. I 2011 var mere end 7.000 praktikpladser ubesat – i Danmark viser de seneste tal fra Undervisningsministeriet, at omkring 11.000 elever mangler en virksomhedslæreplads.

Rektor Roggenkemper oplever, at de schweiziske firmaer endda opsøger de unge, der er i gang med et brobygningsår, fordi de endnu ikke er dygtige eller motiverede nok til at starte på erhvervsskolerne:

»Der er virksomheder, som bare venter på at få fat i elever. Derfor tager de også dem, som har svært ved at stå op om morgenen eller møde til tiden, fordi de håber på at kunne forme dem og sikre sig en dygtig elev senere.«

Ingen taler her om socialt ansvar, klausuler eller forpligtelser over for samfundets svageste.

Faktisk forstår schweizerne ikke rigtig problemet med at skaffe praktikpladser. Når en virksomhed som Geberit tager så mange elever, er det ikke for de unges eller skolernes, men for egen vindings skyld. I alt bidrager landets lærlingene hvert år med tre mia. kroner til i arbejdskraft til Schweiz’ virksomheder.

»Hvis ikke vi uddanner dem, har vi jo ikke den arbejdskraft, vi skal bruge i fremtiden, så det er helt naturligt, at vi har en masse lærlinge,« siger Stefan Lehmann, der er praktikansvarlig på Geberit.

»Og så er de jo også god arbejdskraft, mens de er her. Husk på det.«

Høj disciplin

Tilbage på skolen i Rapperswil har andetårs-eleverne på salgsassistentuddannelsen engelsk. To dage om ugen går med teoretiske fag på skolen fra 8-17. Resten med fuldtidsarbejde i deres praktikvirksomhed. Længere nede af gangen har ti drenge på den kun to-årige tekniske uddannelse fysik. Det er de bogligt svageste unge, som har en personlig vejleder og skoleundervisning på et minimum. Også her sidder de artigt på rækkerne, rækker hænderne op og taler kun, når de bliver spurgt.

Hvor er de liggende-på-bordet-halvt-sovende, hashrygende, for-sent-mødende dovenhoveder, vi kender fra skræmmebillederne på de danske erhvervsskoler?

Den danske delegation ser sig undrende omkring.

»Det er jo rent faktisk en ungdomsuddannelse,« sukker en af danskerne.

I Danmark er eleverne i gennemsnit knap 22 år, når de starter på skolerne. I Schweiz er snittet under 18.

»Og læg lige mærke til hvor stille her er.«

Rektor Roggenkemper kommer til undsætning med en forklaring: Forstyrrer man i timen, bliver det skrevet i logbogen, som mester ser næste dag. Bliver man smidt ud, ringer læreren direkte til virksomheden og informerer dem. Og så går eleven måske glip af sin ugentlige bonus. På andre skoler skal eleverne betale en bøde, hvis de tre gange på et år har glemt en bog, mødt for sent eller larmet i timerne.

Det er noget, der for alvor disciplinerer.

Som besøget skrider frem, får Michael Johansson og de andre fra Tech College Aalborg stadig større øjne. På mandag, når de er tilbage i Danmark, skal der ske forandringer i Nordjylland, konstaterer direktøren.

»Vi skal seriøst til at kigge indad og stramme os op, så vi ikke bliver lullet længere ind i et system, hvor man hele tiden kaster skylden videre på eleverne eller på »systemfejl« eller noget tredje. Når vi kommer hjem, skal der hankes op, der skal mere disciplin og flere krav i hverdagen på skolen. Der er jo en hel del, vi godt kan gøre selv.