Prøver imamerne i virkeligheden at hoppe fra tue til tue og at lægge røgslør ud, når de i forsøget på at forholde sig til TV 2s dokumentarserie »Moskéerne bag sløret« siger, at de vil tænke islam ind i en dansk sammenhæng?

Jeg anerkender selvfølgelig, at der, som jeg, er nogle progressive, moderne tænkende individer med muslimsk baggrund, som i tidens løb har foretaget deres egne reformationer og samtidig anser sig for gode muslimer i hjertet. Men er det så let at vende en supertanker og lægge hele den muslimske institution om? Det har jeg min tvivl om, selv om jeg finder forehavendet sympatisk. For mit synspunkt har længe været, at jeg simpelthen ikke længere vil finde mig i at blive delt op i A- og B-hold eller blive givet karakter alt efter, om jeg følger den bogstavtro udlægning af islam eller ej.

Det står helt klart, at TV 2s dokumentarserie har efterladt den store gruppe af stokkonservative, reaktionære muslimer og deres organisationer herhjemme stående med ryggen mod muren, og at det er noget af grunden til, at de har iagttaget pinlig tavshed i så lang tid. De har simpelthen haft svært ved at finde en grimasse, der kunne passe.

Nu er der imidlertid kommet flere udmeldinger, bl.a. i form af kronikken »Moskéerne uden slør« i Jyllands-Posten 12. marts, hvis afsendere bl.a. er personificeret ved Waseem Hussain, Naveed Baig og Fatih Alev, og som viser mange gode takter, om end jeg har nogle betænkeligheder ved den. Endvidere er der kommet en fordømmelse af dokumentarserien, som 31 imamer har udtrykt efter et møde i Islamisk Kulturcenter.

Fælles for de to udmeldinger er, at begge er fordømmende over for dokumentaren, men hvor kronikken i det mindste forsøger at være konstruktiv, forekommer de 31 imamers fordømmelse blot at betegne en »tilbage til normalen«. De er endnu fanget i reaktionens indignation og havde helst været dokumentaren foruden.

Men uanset hvordan man vender og drejer det, har dokumentaren sat noget i gang i de muslimske miljøer herhjemme. Når man slår i vandet, kommer fiskene i bevægelse, og ligeledes må man om kronikken »Moskéerne uden slør« sige, at den ikke var blevet skrevet, uden at dokumentaren var løbet over skærmen. Alligevel kan jeg ikke lade være med at spørge mig selv om, hvorvidt kronikken er mere end pæne ord, og om den i virkeligheden dækker over den samme stilstand, som de 31 imamer lægger for dagen.

Det er ellers noget af en håndsrækning, som danske muslimer giver danskerne i kronikken, hvor de gør sig til fortalere for en positiv dialog med danskerne, og hvor de også annoncerer at ville lave et muslimsk manifest for muslimerne i Danmark. De foreslår endvidere en form for certificering af nuværende og kommende imamer i Danmark, så det danske også her kommer til at spille en rolle. Altsammen tjener det det formål at formulere en ny start, hvori – det er så det ironiske – implicit ligger, at dokumentaren har udgjort en form for vendepunkt.

Som sagt synes jeg, at det er positivt, at kronikørerne tænker islam ind i en dansk sammenhæng, noget, som muslimske ledere ellers hidtil har afvist kunne finde sted. De abonnerer ligefrem på den danske højskolekultur, hvor ethvert emne åbent og fordomsfrit kan blive vendt og drejet.

Men er de vitterlig indforstået med, at et elskende par af samme køn kan blive accepteret, og vil de kæmpe for deres rettigheder? Betyder deres udmelding tillige, at de ikke vil kønsdiskriminere i forhold til vielser, således at muslimske kvinder også kan blive gift med ikke-muslimske mænd? Vil de endelig se kritisk på Koranen eller hadith, eller vil de fortsat forblive bogstavtro?

Når de endvidere adresserer den danske debatkultur i form af højskolen, kunne jeg godt lide at vide, hvordan de har det med den kritiske offentlighed i Danmark, for de er tydeligvis utilpasse ved selv at være blevet underkastet et kritisk eftersyn, sådan som det var tilfældet med dokumentaren.

I den forbindelse må man, hvad angår moskéerne, lige indskyde, at den samme frihed gælder for Loke som for Thor. Alle, deriblandt muslimerne, har deres grundlovssikrede ret til at danne foreninger, men når det er sagt, må man også finde sig i at kunne blive genstand for den kritiske offentlighed. Det er ligesom at køre i S-tog, hvor man når som helst kan blive udsat for uanmeldt billetkontrol, men hvor det er en del af kontrakten mellem passagerer og DSB, at sådan noget kan ske – og at man betaler en bøde, hvis ikke man har billet. Derfor bryder jeg mig ikke om, at nogle muslimer siger, at de bliver stigmatiseret på grund af TV-dokumentaren. Enhver i det danske samfund må finde sig i at blive testet.

I forlængelse af kronikørernes udfoldelse af højskolekulturen kunne man kaste et kritisk blik på de muslimske friskoler og koranskoler. Friskolerne er omfattet af friskoleloven, der i princippet giver enhver adgang til med støtte fra staten at oprette en friskole, hvorimod undervisningen på koranskolerne foregår uden for almindelig arbejdstid, hvorfor de ofte – også med støtte fra staten – er oprettet under dække af at være en forening. Men hvordan foregår undervisningen egentlig disse steder? Er det udenadslære og lydighed over for de gamle skrifter, eller bliver hvert ord vendt og drejet kritisk samt belyst i den rigtige historiske sammenhæng? Er det med andre ord i den ånd, som omtalte kronik lægger op til?

Danske politikere og skolefolk kan få meget lang tid til at gå med at diskutere folkeskolens formålsparagraf, og de går meget op i, at eleverne skal blive kritiske og selvstændige mennesker, der kan indgå i demokratiet. Har man de samme ambitioner på elevernes vegne på disse skoler?

Og så er der lige spørgsmålet om stening, der var på tale i forbindelse med afstraffelse af utro kvinder. Dette emne bliver altid affejet med, at det selvfølgelig ikke gælder i Danmark, fordi det skal ses i en anden sammenhæng end den danske. Det er ikke godt nok! Stening er i det hele taget uacceptabelt uanset tid og rum. Jeg vil se en konsekvent afstandtagen fra denne afstraffelsesmetode. I det parti, jeg repræsenterer, tror vi på en tiltagende menneskeliggørelse af samfundet, og som følge deraf må stening under alle omstændigheder afvises som barbarisk. Det er denne standard, der har gjort det danske samfund til et af de bedste og mest menneskelige at leve i.

Kronikørerne har givetvis ret i, at danske muslimer udgør en meget broget masse, både hvad angår etnicitet og uddannelsesgrad. Men de forsøger at tale sig væk fra den omstændighed, at en urovækkende stor del af denne masse uafhængigt af dette har et temmelig ensartet syn på, hvilken fremtrædende rolle, Koranen skal spille i forhold til dansk lovgivning.

Ifølge en undersøgelse, Wilke gennemførte for Jyllands-Posten, mente en tiendedel af danske muslimer, at dansk lovgivning udelukkende burde bygge på Koranen, og tre fjerdedele mente, at det burde være en blanding af Koranen og Grundloven. Det kan siges at være en minoritet, jovist, men en stor minoritet.

Jeg er stødt på det, når jeg selv med højtuddannede, i øvrigt velintegrerede muslimer har udvekslet synspunkter om TV 2s dokumentar. Selv i denne kategori bekender mange sig til en fuldstændig irrationel binding til Koranen, der intet har at gøre med det danske samfund. Dette forhold tager kronikørerne ikke stilling til.

Hvorom alting er, og hvis man skal tage kronikørerne på ordet, er det intet mindre end en reformation, de lægger op til. Det er et opgør med den bogstavtro udlægning af Koranen og en tillempning af dens ord til et moderne sekulariseret samfund. Hvis det ikke er tilfældet, kunne jeg godt nære den mistanke, at de bare forsøger at lulle os i søvn med pæne ord, og i så fald spørger jeg, om det er meget mere end gammel æblemost på nye kartoner, efter at de endnu en gang er blevet sat skakmat og bliver nødt til at retfærdiggøre sig selv som en del af det danske samfund. På venstrefløjen vil vi ikke lægge os fladt ned for sådan en gang sweet talk. Bordet fanger, og vi skal sørge for, at handling følger ord.