În ziua absolvirii facultății, Iudit a purtat o rochiță pepit, de stofă, cu guler barcă și o blană albă scurtă de iepure. Era început de primăvară și era încă frig, dar afară era un soare strălucitor. Fetele țineau în mână garoafe. După cursul festiv, promoția din 1986 de viitori ingineri în îmbunătățiri funciare s-a fotografiat în Parcul Rozelor din fața Facultății de Hidrotehnică din Timișoara. În fotografie, Iudit stă ascunsă între un băiat cu o jachetă mare din piele, pe care îl ține de braț, și o fată cu părul blond. Zâmbește timid la aparatul foto. Are 25 de ani. Planurile ei de viitor sunt clare: să lucreze ca ingineră, să se căsătorească și să își întemeieze o familie.

„Eu înainte când vedeam o pată de sânge leșinam și uite viața m-a călit. Mai ales după ce am venit în Austria”, povestește Iudit, care are acum 57 de ani. „Nu mai sunt așa. Sunt mult mai dură. Ca și în legea junglei, trebuie să supraviețuiești. Să lupți pentru drepturile tale. Trebuie să le spui frumos cu zâmbetul pe buze că nu mai poți să reziști, că n-ai căldură, că nu e mâncarea suficientă. Nu poți să te iei de ei că ești la ei în casă. Bun, afară.”

Locuiește într-un orășel turistic din Austria, din regiunea Tirol. În apropiere e localitatea Wattens, unde e un muzeu al cristalelor Swarovski. Iudit are în camera ei câteva obiecte decorative din cristal Swarovski, un pat de o persoană, o măsuță, un televizor, un fotoliu și un fir de bambus într-o vază.

În camera de lângă, Hubert se uită la televizor. Are 83 de ani și e fost director de școală și fost alpinist. De când i-a murit soția acum cinci ani, e doar un om care nu mai vrea nimic de la viață. În pod zac uneltele de alpinism, în pivniță e abandonată bicicleta ușoară cu care urca pe munte. Acum mulți ani, căuta prin pădurile din jur crengi și bucăți de lemn care se pot sculpta. Atelierul lui de tâmplărie e acum părăsit. În altă cameră doarme fiica lui, Cristina. Are 45 de ani. Nu a putut să umble și să vorbească niciodată.

Hubert și Cristina sunt pacienții lui Iudit, iar ea e, într-un fel, doamna casei. O hrănește pe Cristina cu lingurița, îi face de mâncare lui Hubert, îi pregătește hainele, face curat în casă, se ocupă de grădină. După 20 de ani de muncă ca ingineră, Iudit este acum pflegerină, îngrijitoare în Austria.

Aproximativ



Vizita unor antropoloage din Italia la institutul Socola din Iași la începutul anului a trezit interesul pentru o temă ignorată până acum: problemele de sănătate mentală ale româncelor care lucrează ca îngrijitoare în Occident, denumite generic sindromul Italia.

Atenția a fost captată pentru că medicii de la Socola au ieșit public cu statistici (5% dintre pacientele de la Socola ar suferi de acest sindrom) și pentru că sindromul Italia a fost prezentat ca o patologie. A fost ca și cum s-ar fi descoperit o boală psihică nouă, de care suferă multe emigrante din România.

Am descoperit însă că procentul de 5% a fost „aproximat” de cei de la Socola, iar presa l-a preluat fără să verifice informația. Institutul nu are date statistice despre câte paciente pot fi încadrate la acest sindrom.

Câte îngrijitoare din România muncesc în Austria?

În Austria, sunt peste 60.500 de îngrijitori care stau 24 din 24 de ore la dispoziția pacientului. Din numărul total, 96% sunt femei și 98,4% emigranți. Peste 26.000 sunt din Slovacia și peste 24.000 din România. Procentul celor din România crește cel mai mai rapid de la an la an. Între 2012 și 2013, procentul îngrijitorilor din România a crescut cu 26%, pe când cel al îngrijitorilor din Slovacia doar cu 8%. În câțiva ani, România ar putea deveni cea mai importantă sursă de îngrijitori pentru Austria.

„Este un fenomen care abia a început și pe care încercăm acuma să-l cuantificăm”, mi-a spus Roxana Chiriţă, directorul medical al Institutului de Psihiatrie Socola. „Povestea poate deveni și statistică. Dar deocamdată e poveste. Și avem o sumă de cazuri. (...) Nu-i prea numărăm. Sincer e foarte greu să-i numărăm. Nu avem programe. Ar trebui la mână să le luăm să le numărăm.”

Cum am arătat deja în prima parte a acestui material, sindromul Italia a fost descris pentru prima dată în 2005 de doi psihiatri din Ucraina, Andriy Kiselyov și Anatoliy Faifrych. Termenul a fost găsit de Kiselyov pentru simplificarea comunicării dintre ei doi. Se referă la femeile din Europa de Est care muncesc ca îngrijitoare în Vest și se întorc cu depresie și alte probleme psihice.

Sindromul Italia nu este deci o patologie specifică, ci un fenomen socio-antropo-medical, legat nu doar de starea medicală a acestor femei, ci de contextul mai amplu în care ele trăiesc și muncesc.

Problemele psihice ale îngrijitoarelor sunt direct influențate de condițiile lor de muncă, de lipsa reglementărilor, de abuzuri și de exploatare. Și indirect, de indiferența autorităților din România.

În Strategia Națională pentru Românii de Pretutindeni nu există nicio referință la problemele psihice ale emigranților sau la abuzurile prin care mulți trec. Statul român e preocupat de promovarea limbii române și de componenta spirituală. Apărarea drepturilor românilor de pretutindeni este menționată în treacăt, ca un obiectiv nou.

În ultimii zece ani, în jur de 3,4 milioane de români au plecat la muncă în străinătate, iar noi nu știm mai nimic despre ei. Avem a doua cea mai mare rată de creștere anuală a migrației din lume, după Siria.

În lipsa oricăror informații despre îngrijitoare, am încercat să aflu direct de la ele care sunt problemele cu care se confruntă și care sunt strategiile lor de supraviețuire.

La sugestia unui prieten, a cărui mamă a îngrijit bătrâni în Austria, m-am înscris în grupuri de Facebook pentru îngrijitoare. În ultimii ani, tot mai multe românce au mers la muncă în Austria sau Germania. Salariile sunt mai mari ca în Italia, iar în Austria se lucrează în majoritatea cazurilor cu contract.

Am pus anunțuri despre materialul la care lucrez și am întrebat dacă sunt doamne care vor să vorbească despre experiența lor. În mai puțin de o oră, am primit zeci de comentarii și mesaje de la femei, dar și de la câțiva bărbați care lucrează ca îngrijitori. Printre ei era și Iudit, inginera de 57 de ani din Timișoara.

„Lumea a început să mai prindă curaj”, mi-a spus Silvia Dumitrache, fondatoarea organizației Associazione Donne Romene in Italia (A.D.R.I). „Pentru că nu se mai simt singuri. Pentru că cei care vorbesc sau scriu sau fac advocacy țes o pânză de empatie și suport, o rețea.”