Anette Langås Larsen er førsteamanuensis ved UiT, Norges arktiske universitet, og underviser på sykepleierutdanningen. Hun kommer fra Tysfjord, en lulesamisk kommune sør for Narvik i Nordland. Der vokste hun opp i en familie som oppsøkte tradisjonelle helbredere når noen ble syke, i tillegg til det ordinære helsevesenet.

– Det er fremdeles vanlig å gjøre det flere steder nordpå, både blant samer, kvener og nordmenn, sier Larsen.

Mobiliserer pasientens krefter

Tradisjonell helbredelse er en ubetalt praksis som foregår i det skjulte. Tjenestene annonseres ikke, og det snakkes ikke så høyt om at de brukes. Ifølge Larsen praktiseres det i dag som en kombinasjon av religiøs bønn, kristne og samiske ritualer.

– Hva gjør tradisjonell helbredelse?

– Det skaper ro, støtte og trøst både hos pasienten og pårørende. Per Fugelli sa jo at det er mye trøst i å ha et godt nettverk og vite at noen andre tenker på deg.

– Det gir en trygghet som mobiliserer pasientens egne krefter, og en støtte som pårørende kan hvile i. Videre er det en mestringsstrategi på flere nivå og et uttrykk for et behov for en åndelig dimensjon som ikke dekkes av det konvensjonelle helsetilbudet, sier Larsen.

Lesing

Tradisjonell helbredelse kan for eksempel være «lesing», som vil si at noen leser helbredervers, ofte hentet fra bibelen.

– Kan du huske første gang eller en spesiell gang du selv fikk denne hjelpen?

– Nei, det var så vanlig, så jeg husker verken første eller en spesiell gang, sier hun.

– Hvordan leser de?

– De mumler, jeg vet ikke hvilke vers de leser. Den syke må ikke nødvendigvis høre det. Jeg har som voksen møtt flere som har fortalt at de leste på meg da jeg var syk som barn, uten at jeg visste om det.

– Hva kreves for å utføre lesing, kan hvem som helst gjøre det?

– Det varierer. For noen går det i arv og noen hevder å ha spesielle evner som varme hender, åndelig åpenhet og synskhet. I forskningsmaterialet mitt oppga også helsepersonell å ha utført lesing eller ritualer etter at pasientene oppfordret dem til det eller når den konvensjonelle behandlingen ikke hadde noen virkning.

Intervjuet 68 personer

Først da Anette Langås Larsen ble sykepleier, undret hun seg over hvorfor noe så normalt og vanlig kunne være så vanskelig å snakke om i helsevesenet.

– Det er vanskelig for helsepersonell både å diskutere det med pasienten og å diskutere det med hverandre, skriver hun i doktorgradsavhandlingen sin «Mapping the experience and use of traditional healing in Northern Norway among health care providers, users and traditional healers».

Der har hun intervjuet 68 personer i to kommuner i samisk språkforvaltningsområde, en i Nordland og en i Nord-Troms. 32 av dem hun intervjuet var helsepersonell, flest av dem sykepleiere. Resten var pasienter, pårørende og tradisjonelle helbredere. Hun intervjuet både en og en, og i fokusgruppe.

– Det er ikke vanlig å snakke om temaet på tvers av etnisitet eller profesjon. Flere av de jeg intervjuet i fokusgruppa sa dette var første gangen de snakket om temaet med kolleger som de i flere år hadde jobbet sammen med.