HEROINMISBRUK: – Jeg ser ingen grunn til at vi skal ha et samfunn der de svakeste lever slike liv, og jeg maner alle potensielle velgere til å stemme på partier som går inn for å inkludere et forsøk med heroinassistert behandling som del av sitt partiprogram, skriver Sturla Haugsgjerd. Foto: Hallgeir Vågenes VG

Verdighet på resept

Det en skam at vi i 2017 bekjenner oss av en underklasse som teller tusenvis, påført en evig følelse av stress og konstant fare for liv og helse.

VG Debatt

7. september 2017

Artikkelen er over tre år gammel

STURLA HAUGSGJERD, talsperson for brukere og bårørende i Foreningen Tryggere Ruspolitikk

La oss for diskusjonens skyld se for oss at verden er som den er og ikke som den burde, og la meg så fortelle et ubestridelig faktum:

Sturla Haugsgjerd.

Mellom 11-15.000 nordmenn bruker heroin daglig til tross for at det siden slutten av 90-tallet har eksistert et moralsk akseptert alternativ i den store verktøykassen kjent som Legemiddelassistert Rehabilitering eller LAR, et offentlig program som tilbyr blant andre kjemisk fremstilte opiod-substitutter som Metadon og Subutex.

Til tross for dette tilbudet bruker altså tusenvis av nordmenn heroin i stedet for og/eller i tillegg til LAR-medisin. Hvorfor? Det må nødvendigvis bunne i en meget sterk overbevisning om at det føles som et bedre valg enn alternativet for den enkelte. Det hjelper ikke at LAR gjør deg fysisk frisk om du fortsatt har det psykisk dårlig inni deg.

Å kjøpe heroin må åpenbart føles som en daglig nødvendighet for en stor gruppe heroinister i samme grad som det å handle matvarer føles for alle oss andre. I likhet med «vanlige» menneskers opplevelse av sitt daglige behov for mat og drikke, oppleves en heroin-avhengigs daglige behov for heroin subjektivt like essensielt for å leve et verdig og og ikke totalt miserabelt liv.

Les også: Kampen mot rusmisbruket er en krig mot meg selv

Forskjellen er at heroinisten er nødt til å forholde seg til at varene de ser seg nødt til å kjøpe hver eneste dag tvinger dem til kontinuerlig å gå gjennom ydmykende ritualer inkludert fare for å bli bortvist, bøtelagt og arrestert, banket opp, ranet og snytt, og det utelukkende fordi stoffet de søker å putte i egen kropp per definisjon er ulovlig.

I tillegg er stoffene ofte blandet ut med giftige kjemikalier på en skala fra skadelig til dødelig. Og det er dyrt. En brukerdose koster mellom 2-500 kroner og et daglig forbruk koster opp mot 2000 kroner.

Se for deg at du som kunde i en butikk sto i fare for at kassedamen plutselig kom til å stikke av med varene dine i det du ga fra deg pengene. Se for deg at annen hvert eple du kjøpte var forgiftet på en skala fra skadelig via farlig til dødelig. Se for deg at en pose havregryn kostet 500 kroner, og at en sekk poteter kostet mellom 2500-3000 kroner gitt at du handlet dem i store kvanta. Se for deg at du risikerte å bli arrestert, bortvist eller bøtelagt på vei ut av butikken, og at faren for at overnevnte scenarier fant sted ble mangedoblet om du fikk det for deg å spise et eple før du kom hjem innenfor dine fire vegger. Hvem i all verden ville gått gjennom alt dette om de virkelig ikke følte at de var fullstendig tvunget til å få i seg mat hver dag? Svaret er «alle» gitt at det ikke fantes noen annen måte å gå til innkjøp av de basiske nødvendigheter på, og eksakt slik er situasjonen per dags dato for tusenvis av heroin-avhengige.

Få flere kronikker og kommentarer: Følg VG Meninger på Facebook!

Men kan man virkelig sammenligne dagligvarer som alle mennesker med rette føler seg 100 prosent avhengig av, med et narkotisk stoff som brukerne av ditte i ytterste konsekvens bare veldig gjerne vil ha?

Poenget er at med alle de utfordringer og risiko-situasjoner en heroinist føler hun må lide seg igjennom hver dag for å få tak i sitt foretrukne stoff, gir svaret om «hvorfor?» omtrent seg selv. Om du er villig til å ta sjansen på å bli forgiftet, ranet, arrestert eller ende opp med å dø etter å ha gått i «butikken», må du følgelig føle at du har en veldig god grunn for å opprettholde denne praksisen. Foreløpig er spørsmålet om «hvorfor?» i denne konteksten preget av mye vitenskapelig mystikk. Forskere som jobber med det er enige om en del, men vi er fortsatt langt unna å forstå konseptet avhengighet fullstendig. At et stort antall mennesker over hele verden føler at de må ha heroin er det imidlertid umulig å argumentere mot.

Vi som har brukt stoffet i den grad at vi har blitt underlagt avhengighetens vold, klarer ikke nødvendigvis å presist sette ord på «hvorfor», men vi vet. Det vanligste man hører når spørsmålet stilles er at det er «som å komme hjem» eller «få en varm klem», og at følelsen av å ikke få det er som dø av fysisk og psykisk smerte. I motsetning til LAR-medisiner gir heroin brukeren en følelse av «eufori», en subjektiv følelse av noe varmt, trygt, komfortabelt og ikke minst nødvendig. Nødvendig for å takle ulike vonde følelser, fysisk som psykisk, følelser som i utstrakt grad har hengt ved siden barndommen.

VG MENER: Riktig heroinforsøk

Alt dette er fakta vi ikke kommer bort fra om vi velger å leve i denne nevnte verden der ting er som de er og ikke som mange av oss later til å mene at de burde være. Uansett hvor lite vi synes de som velger å bruke heroin burde gjøre det eller ei, er realiteten den at tusenvis av heroinavhengige kommer til å være nettopp det også i morgen, etter valget og om ett, to og ti år. Det eneste humane vi som storsamfunn kan og bør gjøre, er å gi disse menneskene resepten på et verdig liv.

Heroinassistert behandling løser ikke alle problemer og det er mange detaljer som må på plass for at det skal fungere i praksis, men det er et viktig og riktig skritt på veien for et verdigere liv for tusenvis av mennesker som ikke har noe som ligner på dette per dags dato.

Det «beste» argumentet mot en forsøksordning med heroinassistert behandling for den aller mest utsatte gruppen er at det er «lite kostnadseffektivt relativt til andre tiltak». Jeg er mer fristet til å høre på den hakket mer visjonære Mahatma Gandhi: «Du skal dømme et samfunn etter hvordan det behandler sine svakeste.» I et Norge som legger sin stolthet i å følge nettopp dette motto er det en skam at vi i 2017 bekjenner oss av en underklasse som teller tusenvis, påført en evig følelse av stress og konstant fare for liv og helse.

Så lenge verden er slik den er og ikke slik den burde være, ser jeg ingen grunn til at vi skal ha et samfunn der de svakeste lever slike liv, og jeg maner alle potensielle velgere til å stemme på partier som går inn for å inkludere et forsøk med heroinassistert behandling som del av sitt partiprogram.

Publisert: 07.09.17 kl. 11:56

Les også

Mer om Narkotika Rus