Ahto Lobjakas kinnitas kahtlusi, et ta oli sunnitud raadio saatejuhi kohalt lahkuma oma kriitiliste sõnavõttude pärast uue valitsuse suunas. Avaldame Ahto Lobjaka loal tema Facebooki postituse sisu täies mahus:

«Mind ei vallandatud. Mulle anti valida enesetsensuuri ja lahkumise vahel.

Olen olnud «Olukorrast riigis» saatejuht enam kui neli aastat. Aastatel, mil Reformierakond juhtis valitsust, ei survestatud mind saatejuhina kordagi, ükskõik kui terav oli mu kriitika. Sama võin öelda järgnenud Keskerakonna valitsuse kohta.

Valimiste järel midagi muutus. Hakkasid tulema signaalid, et kriitika loodava koalitsiooni aadressil on liiga terav ja püüab lubamatult mõjutada poliitikat. Kritiseeriti sõnavalikut, soovitati intelligentseid eufemisme ja ümbernurga ütlemisi. Nõuti vähem võitluslikku kajastust, suuremat tähelepanu vääritute isikute ja ideede asemel uue valitsuse programmile. Rõhutati «tasakaalustatuse» tähtsust. Loogiliselt sai viimane vaid tähendada, et EKRE kõrval tuleks kas rassiste, antisemiite ja neonatse leida teistestki erakondadest - või nende puudumisel väärtusteemat üldse mitte puudutada.

Kui jutt jõudis sinnani, et mul oleks endal oma vaimse tervise huvides kasulik paariks kuuks aeg maha võtta -, et minuga ei läheks nii nagu läks läbipõlenud hr X ja hr Y'ga -, sain aru, et lõpp pole kaugel ja selle edasilükkamine üksnes pikendab asjaosaliste kollektiivseid piinu.

Endise Raadio Vaba Euroopa/Vabadusraadio korrespondendina tundus see kõik masendavalt tuttavana postsovetlikest ja muudest poolvabadest ühiskondadest. Riigiajakirjanduses kriitilisi hääli ei taluta. Keegi ei avalda survet otseselt pahast tahtest, aga surve on olemas ja selle selge alltekst on, et üleval tuntakse end närviliselt ja võimu suhtes kaitsetult ja allpool olijailt oodatakse koostööd ja madalat profiili. See on noortes demokraatiates lihtne, aga libe tee, mille alguses on enesetsensuur, lõpus midagi muud kui vaba ühiskond.

Miks asjad ERRis niimoodi on läinud, ei oska ma öelda. Ühte ma samas pean ütlema: kui ma loen ERRi nõukogu ja juhatuse esimeeste viimaste nädalate pikemaid tekste, siis kumab nendest läbi soov leevendada ühiskonna pingeid ja ravida lõhesid. See on tore, aga sel pole mingit pistmist vaba ajakirjanduse kui väärtuse ja institutsiooniga, mida need inimesed on palgatud kaitsma. Vastupidi, selliseid tekste saab tänastes oludes vaid lugeda kui katset endale ja teistele õigustada kohanemist kompromissidega - võimu kasuks, ajakirjanduse arvelt.