København er en by, jeg holder jeg meget af,« siger Salvatore Settis. Information har dog ikke ringet til den italienske arkæolog, kunsthistoriker og juraprofessor for at tale om Danmarks hovedstad, men for at aftale et interview om en slags borgermanifest, som han netop har udgivet: Azione popolare – Cittadini per il bene comune (Folkelig handling – Borgere for almenvellet). Hvis Italien skal overvinde sine problemer, må landets borgere sørge for, at beskyttelsen af fælles goder som kulturarv, miljø og forfatning bliver sat øverst på den politiske dagsorden, mener den alsidige akademiker.

Den forhenværende rektor for Scuola Normale Superiore i Pisa, Italiens svar på det parisiske eliteuniversitet École normale supérieure, har længe forsøgt at henlede opmærksomheden på landets fysiske forfald. 40 procent af Italien er allerede bebygget, og hvert år bliver flere hundredetusinde hektarer dækket af cement. Settis har f.eks. sammen med den berømte Benetton-fotograf Oliviero Toscani taget initiativ til en hjemmeside, der indsamler fotografier af den grasserende byggespekulations effekt på landskabet: »Det handler om at henlede opmærksomheden på en gigantisk samfundsnedbrydende proces, som ikke kun er et spørgsmål om arkitektonisk smag. ’Urban sprawl’ (urbanisering, red.) er blot det mest synlige tegn på et dybt samfundsmæssigt forfald,« skriver Settis i en mail:

»Det er overgangen fra en fællesskabskultur, der giver almenvellet højeste prioritet og udkaster projekter for fremtiden, til en triumferende ejerskabsindividualisme, som handler om øjeblikkelig gevinst for den enkelte, også på fællesskabets og især fremtidige generationers bekostning.«

Fælles ejendom

Republikkens forfatning, som efter befrielsen blev skrevet af et folkevalgt råd, er ifølge Settis et centralt gode. Silvio Berlusconi betragter derimod forfatningen som forældet og hævder, at den blev skrevet af kommunister, selv om flertallet i rådet var kristendemokrater. Den Anden Republik er derfor ofte blevet brugt betegnelse om tiden efter Berlusconis indtræden i politik. Og hans efterfølger, Mario Monti, støttes i valgkampen af bevægelsen Verso la Terza Repubblica (På vej mod Den Tredje Republik):

»I en italiensk sammenhæng er etiketterne ’anden’ eller ’tredje’ republik latterlige. Det er et sprogbrug, som er plagieret fra Frankrig. Men mellem den ene og den anden republik i Frankrig faldt riger og imperier, der var verdenskrige, Vichy-regeringen og krigen i Algeriet,« påpeger Settis og tilføjer:

»I Italien kom udtrykket Den Anden Republik på mode som betegnelse for en fase præget af et påstået topartisystem. Men det er en løgn. Før var der 12 partier i parlamentet, nu er der 20. Det er tilmed en farlig løgn, for den indebærer troen på, at Den Første Republik i realiteten er overstået, hvilket løsner vores loyalitetsbånd til forfatningen fra 1948, som er den eneste, vi har. Forfatningen indeholder en bred vifte af velforankrede rettigheder, som det er på tide at gøre gældende: Retten til arbejde, sundhed, uddannelse, viden, fri forskning og social mobilitet. For tiden taler man meget om almenvellet i Italien, men det bliver ikke sagt ofte nok, at idéen om det fælles bedste er forfatningens centrale begreb.«

Italienerne risikerer en tredobbelt suverænitetsafgivelse, advarer Settis: Til markedskræfterne, til EU og til kommuner, regioner og provinser, der under Berlusconi har overtaget offentlig ejendom i store mængder, som nu bliver solgt til banker og investeringsfonde. Selv Dolomitterne er blevet prissat, og på Sicilien har der været tale om privatisering af bygninger og steder på UNESCO’s såkaldte ’verdensarvsliste’, som Italien har flere af end noget andet land. En højesteretsdom fra 2011, der forhindrede et forsøg på at privatisere lagunen omkring Venedig, fastslår dog, at goder, der er »funktionelle for fællesskabets interesser«, skal »betragtes som fælles ejendom«. Italien har således et redskab til at modvirke privatiseringen af offentlig ejendom og udpiningen af naturgrundlaget, som andre lande mangler, mener Settis.

»Når jeg siger, at Italien har noget at sige, tænker jeg på den italienske tradition for beskyttelse af kulturarv og landskab. Italien var det første land i verden, der gjorde dette spørgsmål til et grundlæggende princip med forfatningen fra 1948. Jeg tænker på den vifte af borgerrettigheder, som er skitseret i forfatningen, og idéen om et samfund, der også forsvarer kommende generationers rettigheder.«

Montis projekt

I protest mod Berlusconi-regeringens kulturpolitik, som i store træk bestod af events og besparelser, tog Settis i 2009 sin afsked som formand for kulturarvsstyrelsen.

»Jeg er lamslået over den fuldstændige mangel på offentlig debat om denne nødsituation,« udtalte han året efter, da den arkæologiske udgravning i Pompeji blev ramt af sammenstyrtninger. Ifølge filosoffen Roberta De Monticelli er Italiens kunst- og kulturarv landets væsentligste ressource og vigtigste kendetegn.

»Ligegyldigheden over for det mest værdifulde, vi har, er en slags selvlemlæstelse,« sagde hun, da økonomiprofessoren Mario Monti for et år siden afløste Berlusconi som regeringsleder i et forsøg på at forhindre en økonomisk sammenstyrtning. Hvis Monti virkelig ville sammensætte en regering bestående af eksperter, så havde Settis været den ideelle kulturminister, hævdede De Monticelli.

Miljø, landskab, kulturarv, kunst, skole, universitet og forskning udgør ifølge Settis en forfatningssikret helhed:

»Etik og æstetik er én og samme ting,« skriver han i Azione popolare med et citat af netop De Monticelli. Men de filosofiske betragtninger om forfatningen holder næppe som politisk program, indrømmer han. »Jeg er ikke så prætentiøs at tro, at jeg ville være en god minister, og har ikke den mindste lyst til at udfordre mig selv på det område.« Settis betegner Montis regering som »en stor skuffelse«:

»Den er blevet set som ’professorernes og teknokraternes regering, ledet af en dannet og følsom person’, men han har utrætteligt fortsat den forrige regerings nedskæringer, som rammer skoler, universiteter, forskning, musik, teater, museer samt beskyttelsen af kulturarven og landskabet. Som kulturminister har Monti indsat en person, Lorenzo Ornaghi, der ikke kun er fuldstændig inkompetent på feltet – mange har med rette påpeget, at han er den eneste ikke-tekniske minister i en teknisk regering – men som nu i over et år har demonstreret ikke at have den fjerneste interesse for det arbejde, han dog har indvilliget i at udføre.

Regeringens hjerte banker for noget andet. Det kan man tydeligt se på et nyligt tiltag. Der blevet skåret 300 mio. euro fra de offentlige universiteter, og 223 mio. euro er blevet foræret til privatskoler, der drives af kirken. Det er det stik modsatte af, hvad forfatningen siger, for privatskoler skal være uden omkostninger for staten. Denne gave til religiøse skoler knytter sig til et politisk projekt om at genopbygge et katolsk parti, hvilket for Monti åbenbart er vigtigere end forfatningen.«

Globalt udsyn

Vækstkulten og den religiøse tro på markedets usynlige hånd har gjort demokratiet »upraktisk« og hensat borgerne til »en følelse af frustration, der gør os blinde og magtesløse over for ødelæggelsen af verden«, skriver Settis.

Ligesom protestbevægelser som Occupy Wall Street måske udgør de første tegn på en voksende global bevidsthed om, at markedskræfterne ikke må forveksles med naturens love, er de 20-30.000 borgerinitiativer mod udnyttelse af fælles goder til privat berigelse, som i løbet af de seneste 5-10 år er skudt op i Italien, bevis på en akut lokal bevidsthed om risikoen for umyndiggørelse, mener han.

»Vi må selv finde energien og udvikle ideerne for at kunne give et stærkt bidrag til de ’globale’ scenarier, hvor vi helst ikke skulle være ofre og undersåtter, men hovedpersoner.« Selve Italiens eksistensberettigelse afhænger af, om landet formår at spille en rolle i denne proces ved at gøre forfatningens principper gældende, mener Settis. »Jeg tænker her på det Italien, der i århundreder har gjort kulturfremmende aktiviteter til centrum for offentlig politik i republikker som Venedig og Genova og i monarkier som Napoli og Pavestaten. Dette Italien får ikke meget plads i partiernes valgprogrammer, men findes stadig i forfatningen og i de 20-30.000 borgerinitiativer, der er opstået i de seneste år. Det er Italiens egentlige kapital, selv om den ikke er børsnoteret eller påvirker renten på statsobligationerne. Den kunne dog også skabe store økonomiske fordele, hvis det hele ikke bare blev overladt til tilfældighederne. Jeg håber stadig på dette Italien, med dets kultur, historie og forfatning.«

Konservative tænkere som f.eks. englænderen Roger Scruton, der forsøger at basere en økologisk bevidsthed på dyrkelsen af det nære og nationen, er ifølge Settis kun en smule bedre end typer som Berlusconi. Scruton antager, at hans egen oikofili, ’kærlighed til hjemmet’, kan udbredes, men vælger at se bort fra kapitalismens skadevirkninger langt fra hjemmet, påpeger Settis. Han mener derfor, at en økologisk samfundsetik kun kan udspringe af et globalt udsyn:

»Det var Nietzsche, der fandt på udtrykket ’kærlighed til den fjerneste’, som er en genlæsning af den evangeliske forskrift om, at du skal elske din næste, som du elsker dig selv. Vor tids tragedier, især den hensynsløse udnyttelse af Jordens ressourcer med henblik på privat profit og uden hensynstagen til, om de kan genskabes, tvinger os til at overveje tre former for afstand: Til dem, der er langt fra os i tid (de kommende generationer); til dem, der er langt væk geografisk (indbyggerne på et andet kontinent); og til dem, der er langt fra os i levevilkår, sundhed, rettigheder og arbejdsforhold, fordi de lever i fattigdom eller under utålelige vilkår. Den berømte side hos Nietzsche (i Således talte Zarathustra, red.) var måske ment som en kritik af evangeliets forskrift, men i virkeligheden er det dens mest autentiske fortolkning. Ifølge en fremragende, katolsk intellektuel, Enzo Bianchi fra klostret i Bose, skal det evangeliske bud derfor i dag bøjes således: ’Du skal elske Jorden, som du elsker dig selv.’«

Salvatore Settis

Azione popolare – Cittadini per il bene comune

240 sider

18,80 euro

Giulio Einaudi editore