Der skal ikke megen fantasi til at forestille sig, hvilke uhyggelige scenarier der kan komme til at udfolde sig i Venezuela i den nærmeste fremtid. Oppositionen, der synes at vokse hastigt i størrelse, kræver præsident Nicolas Maduro afsat ved en folkeafstemning og forsøger derfor at indsamle de nødvendige underskrifter.

Præsident Maduro og resten af Venezuelas regering prøver med alle midler at obstruere oppositionens afstemning – senest ved at indføre undtagelsestilstand i Venezuela, selv om et flertal i det oppositionskontrollerede parlament stemte nej.

Samtidig er landets økonomi i frit fald, hvilket konstant øger presset på regeringen og dens økonomiske politik. Venezuela, der sidder på nogle af verdens største oliereserver, er i løbet af Chávez-Maduro-perioden blevet stadigt mere afhængige af landets olieindtægter, og den faldende oliepris, der dog fortsat er langt højere, end da Chávez overtog magten, betyder, at statens budgetter hænger i laser.

Inflationen galopperer som følge af regeringens forsøg på at kontrollere prissætning og holde en høj kurs for landets egen valuta, og den hjemlige produktion af fødevarer og basale fornødenheder falder. Samtidig er manglen på energi så alvorlig, at regeringen er nødsaget til at holde offentlige kontorer lukket for at spare på strømmen.

Det har på det seneste fået dele af den venstrefløj, der ellers troligt har bakket op om det socialistiske eksperiment, til offentligt at kritisere Venezuelas regering.

Læs også: Venezuela - en olieøkonomi presset helt i bund

José Mujica, tidligere præsident for Uruguay, der med en fortid som guerillaleder er erklæret socialist, er en af dem, der inden for de seneste par døgn har blandet sig i den internationale debat. Han mener, at Nicolas Maduro har mistet sit folkelige mandat og bør forsone sig med oppositionen. Mujica har i den sammenhæng kaldt Maduro for »et stædigt æsel«.

Værre er tonen mellem Nicolas Maduro og generalsekretæren i Organisationen af Amerikanske Stater (OAS), Luis Almagro, der på det seneste stærkt har kritiseret Venezuelas regering for at overskride en lang række demokratiske spilleregler. Blandt andet har fængslingen af ledende oppositionsmedlemmer vakt generalsekretærens hårde kritik. Maduro har svaret igen ved at kalde Almagro for CIA-agent og en forræder.

Dyrkelsen af Chávez

Det rejser naturligvis spørgsmålet om, hvad der er gået galt – og hvornår det gik galt for Venezuela og eksperimentet med den såkaldte bolivarske revolution.

»Jeg har ikke fulgt udviklingen i Venezuela helt så tæt de sidste fire-fem år, men som jeg ser det, er krisen en kombination af flere ting,« lyder det indledningsvis fra Pelle Dragsted, der igennem flere år som international sekretær for Enhedslisten har fulgt Venezuela ganske tæt og ofte deltaget i den offentlige debat om det sydamerikanske lands udvikling.

»For det første mener jeg, at styret i Venezuela har udviklet sig til en form for bureaukratisk autoritær stat, og den slags styreform har ofte svært ved at få økonomien til at fungere. Man har forsøgt at opbygge en mere decentral økonomi, men det har ikke virket. Der har formentlig været en del korruption og klientelisme, og styret har ikke formået at fastholde en demokratisk gennemsigtighed,« siger Pelle Dragsted, der samtidig peger på en over tid tiltagende polarisering af det venezuelanske samfund som et af de store problemer, der også gør politisk forsoning vanskelig:

»Der har været en meget dårlig stemning, der især fik luft med det mislykkede kupforsøg mod Chávez i 2002, ligesom regeringen har været under konstante angreb fra den gamle elite i landet. Men ønsker man en social revolution, betyder det jo, at man skal omfordele og derfor tage noget fra nogen. Det siger sig selv, at det skaber polarisering,« siger han.

»Et andet bekymrende tegn, som jeg også har nævnt og kritiseret ved flere lejligheder, har været persondyrkelsen af Hugo Chávez. Jeg var i Caracas i 2005, og der så jeg blandt andet de her store billboards med teksten »Et folk, en stat, en leder«. Det skaber nogle kedelige associationer, og min bekymring for den udvikling har altid ligget og luret,« siger Pelle Dragsted, der fortsætter kritikken.

For selv om olieprisens fald på det seneste har haft stor betydning for Venezuelas muligheder, har der tidligere været en række gode år med rekordhøje oliepriser og derfor rekordhøj indtjening. Men pengene er ikke blevet investeret.

»Man kan sige – og det er en fair kritik, synes jeg – at man fra den venezuelanske regerings side har forsømt at opbygge andre produktive sektorer. Når man kører igennem Venezuela, som er et ekstremt frodigt land, kan man ikke lade være med at tænke: Hvordan kan det være, at så rigt et landbrugsland importerer sine fødevarer? Hverken Chávez eller Maduro er lykkedes med at diversificere landets økonomi.«

Pelle Dragsted peger på, at det største og mest alvorlige problem i Venezuela har været, at den overordnede økonomiske politik simpelthen ikke har fungeret efter hensigten. Det ærgrer Pelle Dragsted, der netop igennem årene har fulgt Venezuela som et »spændende socialistisk projekt«.

»Man har jo forsøgt en række tiltag, der skulle drive en socialistisk udvikling frem: Priskontrol, statslig produktion, kooperative ejerskaber, som blev skattebegunstiget, etc. Der har været mange spændende ideer, især for os, der ønsker en anden økonomi end den markedsorienterede. Men nu ligger der selvfølgelig en stor opgave i at analysere, hvorfor det gik galt.«

Forblændet venstrefløj?

At det er gået galt i Venezuela, kan de fleste se i dag. Men hvornår begyndte det at gå galt? Pelle Dragsted mener, at det stod klart for ham omkring 2011, da Chávez begyndte at hylde Libyens Gaddafi som en folkets frihedshelt. Noget, der dengang skabte heftig debat på den internationale venstrefløj.

»Jeg sagde ciao, ciao til Chávez i 2011 i en artikel i Arbejderen. Dråben var Chávez’ støtte til Gaddafi. Den alliancepolitik og i det hele taget den udvikling, der skete på det tidspunkt, var bekymrende.«

Pelle Dragsted mener, at set i bakspejlet kan noget af fejlen i Venezuela tilskrives det faktum, at Hugo Chávez, da han indledte sit politiske projekt, ikke havde en folkelig platform under sig.

»Udfordringen har hele tiden været, at Chávez ikke havde en bevægelse bag sig, da han vandt valget for første gang. Man havde en regering uden en folkeligt forankret bevægelse. Så man kan sige, at noget gik galt allerede fra starten af. Man kan ikke forandre et samfund fra toppen af, hvis ikke der nedenunder er en folkelig bevægelse. Så chavismen blev i mine øjne født med en indbygget fejl. Jeg håbede, og det var måske for naivt, at bevægelsen ville komme.«

– Har den internationale venstrefløj været forblændet af projektet?

»Forblændet er et alt for voldsomt ord. Jeg vil hellere sige det på den måde, at der nok har været et behov for at se en anden udvikling end den, der foregik i Europa. Det betød meget for venstrefløjen. Så jeg vil ikke sige, man har været forblændet, men måske er projektet på et tidspunkt blevet talt for meget op,« siger Pelle Dragsted, der dog pointerer, at ikke alt har været skidt i det venezuelanske socialistiske projekt:

»Chávez er også symbolet på det skifte, man tog i de år i Latinamerika imod større uafhængighed fra USA. Jeg tror ikke man skal undervurdere, at mange steder i Latinamerika har det spillet en stor rolle for befolkningerne og deres selvopfattelse.«

Alligevel er Pelle Dragsted enig i, at der nok ikke er mange chancer for, at præsident Maduro kan blive siddende på magten ret meget længere.

»Hvis regeringen falder, hvad den nok gør, da der ikke længere er opbakning hos befolkningen, slutter den cirkel, som Chávez begyndte. Men jeg tror ikke, det er det sidste, vi hører til den bolivarske revolution. Den har også sat noget positivt i gang,« siger Pelle Dragsted, folketingsmedlem for Enhedslisten.

Alle venter på militæret

Spørgsmålet på alles læber i Venezuela er derfor, hvad militæret agter at gøre i den tilspidsede situation.

I et interview med det spanske dagblad El Pais siger Henrique Capriles, en af de ledende oppositionsfigurer, der også stillede op til præsidentvalget imod Maduro i 2013, at den eneste vej ud af krisen er politisk, og derfor er en afstemning om præsidentens fortsatte virke en nødvendighed. Capriles frygter social uro, hvis regeringen fortsætter med at blokere afstemningen.

»Vi er nødt til at gøre alt, hvad der står i vores magt for at undgå en gentagelse af Caracazo i 1989. Det kan nemt ske, at der opstår en situation, hvor alle mister kontrollen,« siger Henrique Capriles med reference til den folkelige opstand, der i 1989 endte med, at militæret blev sat ind for at slå folket ned.

Læs også: Man kan ikke vaske sår i olie

Der er foreløbigt ikke kommet mange udmeldinger fra de venezuelanske væbnede styrker, hvor udviklingen i landet ganske givet analyseres tæt. Eneste indikerende kommentar er kommet fra den nu tidligere general Clíver Alcalá Cordones, der til det venezuelanske dagblad Tal Cual siger, at han støtter en folkeafstemning om Maduro, der efter hans mening har tabt grebet om landet.

General Clíver Alcalá Cordones, der deltog i et mislykket statskup sammen med Hugo Chávez i 1992, peger på, at »90 procent af befolkningen ønsker et politisk skifte«.

»Selvfølgelig er jeg ikke tilfreds med den aktuelle situation, og jeg mener, at det er nødvendigt med en folkeafstemning om regeringens fortsættelse. Fordi nogle gange tager politikerne altså fejl, men det gør folket ikke. Jeg vil stemme for Maduros afsættelse, og det gør mig virkelig trist at se så mange forsøg på at stoppe folket. De skal have lov at udtrykke deres utilfredshed,« siger den nu pensionerede general, der i samme interview med Tal Cual understreger, han fortsat støtter ideerne bag Chávez’ projekt, bare ikke den siddende regering.

Hugo Chávez’ bolivarske revolution 1992: Første gang offentligheden støder på Hugo Chávez er, da han sammen med en række medsammensvorne officerer forsøger et militærkup. Forsøget kommer efter en periode i Venezuela med stigende social uro og utilfredshed, men kuppet afblæses allerede samme dag, hvor Hugo Chávez overgiver sig og meddeler på tv, at nok mislykkedes kuppet denne gang, men at han kommer igen. 1998-1999: Hugo Chávez benådes i 1994 efter to og et halvt år i fængsel, hvor han blandt andet modtager støtte fra sin politiske mentor, Luis Miquilena, der råder ham til at lægge våbnene fra sig og i stedet satse på en politisk karriere. Det gør Chávez, og ved valget i december 1998 vinder han stort og overraskende. Chávez indsættes som præsident for Venezuela i januar 1999, og historien om den bolivarske revolution tager sin begyndelse. 2002: Utilfredsheden med Hugo Chávez’ nye politiske toner vokser, og særligt præsidentens ønske om at tage oliepengene ud af hænderne på selskaberne og eliten for at fordele dem til folket vækker frygt hos det statslige olieselskab, PDVSA. Chávez udsættes for et kupforsøg, der blot varer 48 timer. Han genindsættes fredeligt, da de folkelige protester tager til, og militæret skifter side til fordel for Chávez. 2004: Oppositionelle kræfter igangsætter en massiv og langvarig generalstrejke, der ender med, at oppositionen benytter en ny paragraf i landets nye forfatning, hvor det er muligt at kræve afstemning om landets præsident, hvis tilstrækkeligt med vælgere ønsker det. Det lykkes oppositionen at få gennemført en folkeafstemning, som den dog taber. Chávez kommer styrket ud af afstemningen og reformerer det nationale olieselskab, PDVSA, ved at fyre størstedelen af de ansatte. 2007: Hugo Chávez ønsker igen at vedtage en ny forfatning for Venezuela, der skal afløse den, han selv fik gennemført kort efter sin magtovertagelse. Denne gang lyder der dog advarende toner fra Chávez’ egne rækker. Blandt andet fra landets forsvarsminister, Raul Isias Baduel, der mener, at den ny forfatning langt overskrider de demokratiske spilleregler og i princippet vil ende med at gøre staten til eneejer af alle produktionsmidler. Raul Baduel, der i øvrigt er gudfader til Chávez’ datter, medgrundlægger af Chávez’ politiske platform og redningsmand for Chávez, da Baduel under kuppet i 2002 fik militæret til at vælge side til fordel for Chávez, afsættes som forsvarsminister og fængsles, anklaget og dømt for korruption. For mange observatører er det øjeblikket, hvor Hugo Chávez går for langt i sit politiske projekt. 2013: Hugo Chávez dør den 13. marts af cancer, men når inden da at pege på sin favorit som afløser: vicepræsident Nicolas Maduro, buschaufføren fra Caracas, der igennem flere år har vist at være en loyal og stabil politisk figur. Maduro indsættes i første omgang som midlertidig præsident, inden der en måned senere afholdes præsidentvalg. Her vinder Maduro med 50,66 procent af stemmerne, selv om oppositionen hævder, at der er tale om fusk. Rent faktisk fik oppositionen flest stemmer, men grundet et særligt valgsystem i Venezuela, der giver stemmer på landet mere vægt end stemmer i byerne, vinder Maduro. 2016: Tiden under præsident Maduro præges fra starten af stigende utilfredshed fra en befolkning, der stadigt mere voldsomt mærkes af den bolivarske revolutions økonomiske sammenbrud. Flere gange kommer det til gadekampe mellem tilhængere og modstandere af den siddende regering, og i april meddeler oppositionen, at den igen vil gøre et forsøg på at samle tilstrækkeligt med underskrifter til en folkeafstemning om præsidentens fortsatte virke.