I den forløbne debat om flygtninge og indvandrere stilles mange af os over for udsagnet om, at vi har et forkert menneskesyn. Altså at vi er onde. I forhold til andre som er gode, forstås. Og det er jo ikke så rart at få at vide. Det giver anledning til at fundere over, hvad der egentlig menes?

Det første man støder på er, at hvis man har som mål at nedbringe antallet af ikke-vestlige flygtninge og indvandrere – så er den gal med menneskesynet. Men hvem er det i grunden, som ikke går ind for det?

Gennem 30 år er der vedtaget den ene lov efter den anden med det formål for øje. Alt fra 24-årsregel, tilknytningskrav, familiesammenføringskrav etc. har haft det formål at begrænse antallet – så alle i Folketinget har mere eller mindre stemt for. Alle er mere eller mindre en del af stramninger. Selv Enhedslisten har jeg hørt sige, at de ikke går ind for fri indvandring.

Og dermed klapper fælden, mine gode medmennesker. Ved at sige ”begræns” er I også blevet relative solidariske humanister. Hvis man ikke er villig til at dele al sit jordiske godt til fordel for denne verdens fattige, så bliver der kun tilbage at definere sin grænse for antallet og størrelsen af solidaritet.

Og hvornår har man så et ordentligt menneskesyn? Er man umenneskelig ved at modtage 5000 og solidarisk og et ordentligt menneske ved 30.000? Er man tæt på at være superhumanist ved at sætte grænsen ved 100.000?

Hvis vi ikke er humanister i Danmark, hvad er folk i Slovakiet, Kroatien, Polen, Spanien eller fx de baltiske lande så? Disse lande tager relativt set ikke imod nær så mange flygtninge som os? Hvis man spørger dem, som er meget vrede på os, og som tager ansvar for flygtningepolitikken, så modtager man en buket af visne svar. Man får nemlig aldrig noget konkret antal.

Lad os antage, at de f.eks. svarede 90.000 flygtninge på et år. Så skulle de også svare på, hvad der hændte med nummer 90.001? Men det går jo for meget ud over godheden, så det undlader de. Eller de henviser til, at det må nogle andre løse (læs: EU). Og så længe EU ikke kan finde ud af det, må vi åbenbart bare tage imod.

Det kunne også skrives mere enkelt: det handler om, at man ikke vil konfrontere sine principper med virkeligheden, og dermed undgår man at tage ansvar.

Et godt sted at lande kunne være at fastslå, at vi kun vil tage så mange, som vores samfund kan bære at integrere succesfuldt. Al anden hjælp må ske ude i verden og i nærområdet. Jeg har ingen problemer med at være generøs med hjælp og humanitær bistand, og vil endda mene at det kan dokumenteres, at det giver meget mere pr. 100 kroner-seddel at gøre noget derude fremfor herhjemme. Men det er som om, at heller ikke det er nok – at det ordentlige menneskesyn står og falder med, hvor mange vi tager her til landet.

Og så er det, at jeg ikke kan forstå, at de mennesker, som påstår, de har et meget bedre menneskesyn end jeg, tilsyneladende er blinde for de omkostninger, de påfører, de mennesker, der bor her i forvejen?

Hvorfor tæller det ikke med i menneskesynet, at danske borgere, og typisk de dårligst stillede, også skal have ret til en tryg, god og opbyggelig tilværelse? Et stort antal svært integrerbare flygtninge vil utvivlsomt reducere disse menneskers mulighed herfor.

De sidste 40 års historie viser netop, hvor vanskelig integrationsprocessen har været, og at boligområder, daginstitutioner, skoler og arbejdsmarked stadig i nogle områder ikke fungerer. Vi kan forvente tilbageskridt, når de mange, som allerede er kommet, skal boligplaceres.

Humanisme og solidaritet er bærende søjler i det socialdemokratiske hus. Men de må aldrig bygges højere, end de kan understøtte den samlende overligger, der indeholder ansvaret for samfundet. Ellers går det galt, og så styrter den bygning, vi rejste, i grus.