Jeg vil gerne hjælpe mennesker i nød, og jeg kender ingen mennesker, der ikke vil det samme. Men for nylig oplevede jeg en krævementalitet fra en flygtningefamilie, som ærligt talt gjorde mig harm.

Ja, det gjorde mig så harm, at jeg nu vil forsøge at skaffe et flertal for at få ændret loven.



Sagen tager sit udspring i et barn, der kom til Danmark og søgte om asyl. Barnet var i følgeskab med nogle voksne, som ikke er barnets egne forældre.



Efter barnet havde fået asyl og dermed opholdstilladelse, blev der søgt om familiesammenføring med barnets far, tre søskende samt en bedstemor. Det ses ofte, at uledsagede børn eller børn i følgeskab med andre voksne end forældrene sendes afsted som spydspids for at søge familiesammenføring for resten af familien.



Hele barnets familie fik i denne sag bevilget familiesammenføringen, og de ankom herefter til Danmark. Da de kom hertil, besluttede de nytilkomne, at de i stedet for familiesammenføring som opholdsgrundlag ønskede selv at søge asyl.



Dette skete formodentligt fordi, det kan give dem et mere stabilt opholdsgrundlag i Danmark og flere privilegier. De fik alle asyl og vupti, så var kommunen nu pludselig forpligtet til at finde en passende bolig til familien, fordi de nu er flygtninge frem for familiesammenførte.



Jeg blev gjort opmærksom på denne sag af borgmesteren i Tårnby, som mildt sagt undrede sig over, at han nu pludselig var forpligtet til at finde en bolig til familien, som allerede boede her, hvilket han ellers ikke var, da de ankom som familiesammenførte.



Jeg forstår så udmærket godt borgmesteren, og jeg kan lige så godt blankt erkende, at det er historier som denne, der gør, at jeg ser et behov for flere opstramninger.



Jeg spørger mig selv om, hvad en familie som denne egentligt vil her? Hvis man begynder med at kræve og spekulere i, hvordan man får pumpet systemet mest som noget af det første, når man kommer hertil, så har man en uanstændig mangel på taknemmelighed over for Danmark. Det land og folk som hjælper én, fordi man er flygtet fra krig.



Jeg ved, at det er kontroversielt at sige, og at venstrefløjen og godhedsindustrien kommer efter mig, når jeg siger det, men der bliver altså sået et frø af skepsis, når jeg møder sager som denne. Det giver en nagende fornemmelse af, at vi er tossegode.



I min verden bør man være ydmyg og taknemmelig, når man er flygtning, og tilpasse sig normer, værdier og levevis i det land, der har hjulpet én. Det er naturligvis langt fra alle flygtninge, der er griske som denne familie. Mange udviser ydmyghed og taknemmelighed, men en familie som denne ødelægger det ganske enkelt for rigtig, rigtig mange andre.



Hvad kan jeg så gøre ved det? Min første tanke var at ændre reglerne, så man ikke kan ’shoppe’ rundt i opholdsgrundlag og dermed skifte til at blive flygtning, fordi det vil være mest fordelagtigt. Det er bare ikke muligt på grund af Flygtningekonventionen.



Der er næppe muligt at ændre konventionen på dette punkt, i hvert fald ikke på den korte bane, så jeg må ændre den hjemlige lovgivning, så den dæmmer op for de værste tidsler. Og det kommer til at ske så snart, jeg finder et flertal for det.



Det bliver sådan i fremtiden, at man ikke får privilegier som f.eks., at kommunen skal finde en passende lejlighed i et tilfælde som dette. Det er familier som denne, der betyder, at flygtninge mange gange bliver mødt med skepsis. Og det er eksempler som dette, der nødvendiggør en stram udlændingepolitik.