Slutscene: Anarkismens tilbagevenden

Prinsens historie virker måske udelukkende interessant for Hollywood (hvorfor findes der endnu ikke en blockbuster om ham?). Alligevel mener jeg, at Kropotkins idéer er mere relevante end nogensinde. For hvis der mangler noget i denne tid, så er det et positivt menneskesyn, der giver håb for fremtiden.

Jeg var selv et år gammel, da Muren faldt. Kampen mellem kapitalismen og kommunismen har allerede været forbi i 25 år. Også de store ideologiers tid er forbi. Det var konklusionen, da jeg gik i grundskole. Men da min generation blev voksne, omkring 2008, brød den sidste ideologi sammen – troen på det alvidende marked.

Vi er vokset op med idéen om, at der ikke er nogen væsentlig forskel mellem højre- og venstreorienteret politik. Markedet har vist sig at være mindre bureaukratisk og undertrykkende end staten (eller rettere: bag markedets “usynlige hånd” skjuler statens næve sig som oftest).

Både venstre- og højrefløjen går i dag ud fra et negativt menneskesyn. Højre mistænker mennesker for dybest set at være egoistiske og dovne, venstre har ikke tiltro til, at mennesker kan træffe deres egne valg.

Der kan ikke være nogen tvivl om, at der er meget i Kropotkins værk, der er forældet eller endda naivt. Jeg tror ikke på et samfund uden regering. Jeg tror heller ikke på, at revolutioner uden videre forandrer verden. Og jeg tror slet ikke på den vold, som nogle anarkister mener, er nødvendig.

Alligevel mener jeg, at det er tid til at blæse støvet af de gamle pamfletter og pjecer.

“Meget er forandret til anarkismens fordel,” skriver historikeren David Priestland.

Den nye generation virker til at være klar til en anarkistisk arbejdsplads, en anarkistisk stat og et anarkistisk demokrati. Det har intet med kaos at gøre. Det ville derimod skabe et samfund, hvor vi kan stole på mennesker, medmindre det modsatte er bevist. Vi ville have stor solidaritet for finansiering af god pleje, uddannelse og social sikring, men lade læger, lærere og støttemodtagere foretage deres egne valg.

For eksempel: Når det gælder innovation, kan staten udpege de store udfordringer (fra kampen mod kræft til Den Grønne Revolution) for efterfølgende at give forskere og iværksættere frie tøjler. Når det gælder arbejdspladsen, så tilhører fremtiden arbejdspladser som brasilianske Semco, hvor alle medarbejdere har medbestemmelse. Og hvad angår demokrati, så burde borgerne have langt mere medbestemmelse – ikke via meningsmålinger og valg, men via mere direkte indflydelse og selvstyre.

Lyder det her uopnåeligt og absurd?

Det så længe ud til, at den anarkistiske prins var blevet modbevist af historien. Peter endte sine dage i en lille landsby nord for Moskva, syg af sult og tynget af bekymringer om fremtiden. Et par timer om dagen knoklede han med sin sidste bog om menneskets gode natur.

Men tag ikke fejl: Det sidste punktum i anarkismens historie er ikke sat endnu. Tværtimod. Måske er historien kun lige er begyndt.

Artiklen er oprindelig trykt i det hollandske medie De Correspondent. Oversat af Anders Lee-Larsen.

Rutger Bregman har også en bog på dansk på vej, der udkommer på forlaget Peoples Press.