Undskyld. De senere år har vi flere gange set statsoverhoveder med højtidelighed i stemmen og tårer i øjnene sige dette ord. De siger undskyld på samfundets vegne for uretfærdigheder, som er blevet begået i fortiden.

Senest har Mette Frederiksen sagt undskyld til drengene fra Godhavn. Anders Fogh Rasmussen sagde undskyld til de tyske flygtninge, som danske myndigheder afviste under besættelsen. Poul Nyrup Rasmussen sagde undskyld til Thuleboerne, som blev forflyttet for at skabe plads til den amerikanske luftbase.

Jeg vil også gerne sige undskyld. Om ikke på samfundets, så i hvert fald på egne vegne. På forhånd undskyld til alle de børn, som i disse år med servicelovens og adoptionslovens velsignelse bliver tvangsbortadopteret.

Ønske om flere anbringelser

I Danmark har vi en tradition for, at samfundet tager sig af de børn, som forældre af den ene eller anden grund ikke er i stand til at yde den tilstrækkelige omsorg for. I mange år er disse børn blevet anbragt, enten frivilligt eller med tvang på institutioner eller i plejefamilier. Børnene er på godt og ondt overgået til at være en offentlig omsorgsopgave.

Filosofien har indtil for få år siden været, at uagtet at forældrene ikke i hverdagen er i stand til at påtage sig ansvaret for den daglige omsorg, så er de fortsat forældre. Der har været en anerkendelse af, at der godt kan være stærke bånd mellem forældre og barn, selv om forældrene ikke magter forældreopgaven i det daglige, ligesom det er vigtigt for et barn at kende sin families historie på godt og på ondt.

Anbringelser af børn har altid haft stor bevågenhed, både på grund af de menneskelige skæbnehistorier og de mange økonomiske ressourcer, som bruges på området. Nogle hævder, at der anbringes for mange børn, andre at der anbringes for få. Til den sidstnævnte kategori hører den nye børneminister, Pernille Rosenkrantz-Theil (S). Antallet af anbragte børn er i dag i omegnen af 14.000, hovedparten er frivilligt anbragt.

Det ultimative indgreb

Et alternativ til anbringelse er bortadoption. Det er det ultimative indgreb, en familie kan udsættes for. Førhen blev meget få danske børn bortadopteret. Det var typisk børn af mødre, som ikke ønskede et barn, men som for sent blev klar over, at de var gravide, eller som ikke ønskede en abort. Disse børn kunne på forældrenes initiativ ’lægges ud’ til adoption.

Loven giver også mulighed for adoption på systemets initiativ og uden forældrenes samtykke. Siden 2010 er adoptionsloven flere gange blevet lempet, så det er blevet lettere at tvangsbortadoptere børn af forældre, som ikke kan tage sig af deres børn. Loven definerer det som forældre, der sandsynligvis »varigt vil være ude af stand til at varetage omsorgen for barnet«.

Er det ikke fint, at børn af uegnede forældre får mulighed for at knytte bånd til en ny familie og vokse op som adoptivbørn i stedet for at få en barndom som plejebarn?

Både ja og nej. Det lyder jo umiddelbart super sympatisk og rart, at et udsat barn kan blive adopteret og få sin egen nye familie og dermed ikke skal være en del af et offentligt omsorgssystem.

Men er vi ikke indignerede over den danske stats tvangsdeportation og -adoption af grønlandske børn i 1950’erne? Børn, som blev berøvet muligheden for at kende deres familier, kultur og land?

Og har vi ikke set tv-udsendelserne om voksne børn, der fortæller, hvordan de hele livet har følt sig anderledes, udenfor og forkerte, indtil de endelig finder deres biologiske ophav, eller det går op for dem, at de er blevet bortadopteret som små og har en anden og ukendt familie derude et sted?

Sædvanligvis lærer vi af vores erfaringer, men åbenbart ikke her.

Bristede drømme

At blive tvangsbortadopteret er ikke ensbetydende med, at man får et langt og lykkeligt liv. Adoptivfamilier er helt almindelige familier, som brændende har ønsket sig et barn i mange år. Men at få et barn, som er blevet tvangsbortadopteret på baggrund af forhold i forældrenes liv, er også at sige velkommen til et barn, som allerede i fosterlivet har oplevet mere end dets jævnaldrende.

Det er ikke nødvendigvis et barn, som har en positiv udvikling og trivsel foran sig. Det kan lige så vel være et barn, som er født med højt alarmberedskab, med abstinenser, arvelige sygdomme, dårlig begavelse og alle mulige andre udfordringer.

Disse sårbare og udsatte børn er med god grund blevet anbragt i plejefamilier hidtil. Familier, som har kompetencer til at vurdere barnets udvikling, og som har det offentlige i baghånden til at yde den støtte, der eventuelt er behov for.

Med de senere års lempelser af adoptionsloven kan børn tvangsbortadopteres, enten fra fødslen eller senere i deres anbringelsesforløb. Det vil sige, at børn, som allerede har oplevet et brud fra biologiske forældre til plejefamilie, også kan risikere at opleve et brud fra plejefamilie til adoptionsfamilie med dertilhørende brudte relationer til søskende, familiemedlemmer, venner etc.

I bedste fald går en tvangsadoption godt. I andre tilfælde bliver det endnu en skæbnefortælling om et barn, som forgæves leder efter sine rødder eller føler sig som et forbyttet barn, der ikke passer ind nogen steder.

I nogle tilfælde bliver det skæbnefortællingen om en adoptivfamilie, som går så grueligt meget igennem, inden ønsket om et barn bliver indfriet, hvorefter de i løbet af nogen tid må opgive drømmen om den perfekte familie, fordi det viser sig, at deres adopterede ønskebarn har fysiske og/eller psykiske skader i en grad, som gør et almindeligt familieliv umuligt.

Epigenetik er uudforsket land. Vi ved endnu ikke meget om fosterlivets betydning for resten af ens liv. Men vi ved dog, at et godt og stimulerende omsorgsmiljø ikke gør det alene. Nogle børn er så belastede af deres genetiske arv, at de selv med kærlig omsorg har et særligt udfordret liv foran sig. Et liv, hvor både barn og adoptivfamilie lades i stikken, fordi der ikke er et hjælpesystem, som står klar på samme måde, som hvis der er tale om et anbragt barn.

Ingen kender tallet

Så hvad har vi gang i?

Spørger man de politikere, som ad flere omgange har lempet loven, fordi de vil have ’projekt adoption’ til at lykkes, er vi i gang med at hjælpe børnene til et bedre liv uden statslig indblanding.

Ingen tør sætte tal på, hvor mange børn der potentielt kan tvangsbortadopteres efter de nye regler. Det nævnes dog, at man forestiller sig et lille antal, hvor mange det så end er.

Ser vi på praksis, var der op til lempelserne i loven cirka et barn om året, der blev tvangsbortadopteret. Aktuelt er flere kommuner i gang med at undersøge, hvor mange af de børn, som p.t. er anbragt, der i stedet kan tvangsbortadopteres. Om tallet så vokser til 20, 50, eller 100 børn om året, står hen i det uvisse.

Fremover vil flere børns livshistorie sandsynligvis først starte, når underskriften er sat på adoptionsbeviset. Resten kan de (måske) få adgang til, når de bliver voksne, hvis adoptivfamilien husker at fortælle dem, at de er adopterede.

Jeg ville ønske for alle de børn, som rammes af lempelserne i adoptionsloven, at vi var blevet klogere. At vi ikke endnu en gang roder os ud i et socialt eksperiment, som om 50 år betyder, at statsministeren igen må op på talerstolen og sige undskyld.