Det är osannolikt att Sverige i längden har utrymme för två socialliberala partier. Enligt tanken om att det inte finns plats för två partier låter det logiskt att slå ihop L och C. Men de två partierna är så olika man kan vara och fortfarande stå under det liberala paraplyet. Skillnaden har fascinerat många. Man kan ta förhållandet till festligheter som exempel: långa middagar och dans är en stor del av Centerrörelsen. Att föreställa sig en folkvald inom liberalerna allsångsskråla sig igenom svensktoppslåtar och svänga sina lurviga till Sven Ingvars till långt in på småtimmarna är lika osannolikt som att tänka sig en alkoholfri kvällsaktivitet där man diskuterar fördelarna med kärnkraft utan att servera fikabröd inom Centerpartiet. ”Centerpartister vill fika hela tiden” konstaterar ledarskribentkollegan Linda Jerneck på Expressen. Så är det och det faktumet är inte oviktigt. Det handlar inte så mycket om ideologiska skillnader mellan partierna som en skillnad i hur man anser att bra politik tillverkas och framför allt hur man genomför den på bästa sätt. I Centerpartiets fall handlar det om att skapa ett socialt kitt. Om Centerpartiet och Liberalerna skulle kunna samarbeta väl skulle det krävas att man gjorde rätt kraftigt våld på sina partikultur, vilket lär vara otänkbart för medlemmarna.