Essä: Kränkta av fakta Att få en felaktig uppgift rättad, ett historiskt faktum påpekat eller sin åsikt ifrågasatt är allt som krävs numera. Allt fler känner sig kränkta. Av det offentliga samtalet, av böcker de inte läst, ja till och med av undervisning. Det är unikt i vår kända historia. av Dick Harrison Det fanns en tid när jag inbillade mig att gränsen mellan otvetydiga fakta och kränkningspotentiell åsikt måhända var hårfin, men att den likväl existerade. Den tiden är förbi. Så fort du uttalar dig offentligt löper du en överhängande risk att kränka folk till höger och vänster. I dagens samhälle kan alla unna sig en sårbar integritet som bara väntar på att bli trampad på. I min dagliga yrkesutövning är detta en allt akutare risk. Några inledande exempel ur den numera omfattande högen av harrisonska kränkningar kan tjäna som illustrativa exempel på hur lätt det numera är att, utan att man anar det, trampa folks integritet i smutsen. Jag är professor i historia med en stor dos undervisning och tentarättning på schemat. Det gör att jag, högst motvilligt, tvingas inse att vad som för ett par decennier sedan definierades som allmänbildning i dag räknas som exklusiv kunskap. När jag dristar mig till att ställa tentamensfrågor om romerska riket för grundstudenter får jag svar som får mig att kippa efter andan. För det första kan många av mina studenter inte stava till imperiet. De skriver ”rommarriket” eller, ännu värre, särskrivet som ”rommar riket”. Dess mest ryktbare individ stavas inte Caesar utan ”Ceasar” och den titel som namnet utvecklades till stavas i omkring en tredjedel av tentamenssvaren ”kjesare”. På frågan vad personen ifråga skall ha uträttat har jag fått svar som går ut på att han förde krig i Sydafrika och därigenom orsakade imperiets undergång. Till övriga hårresande svar hör uppgifterna att andra puniska kriget föranleddes av att Kongo invaderade Italien och att dess fälttåg leddes av katarer (det vill säga av medeltida kättare i Sydfrankrike). På en tentamensfråga om det antika Roms och Greklands grannländer fick jag en gång en redogörelse för inkariket i Peru. Men okunskap är en sak – det nya och märkliga är vad som händer efter det att jag gett studenterna det underkännande de gjort sig förtjänta av. Tro inte att de gör bot och bättring medelst föreläsningsanteckningar, läroböcker och omtentor. Ånej. De överklagar till studierektorer och studentfackliga representanter, varefter jag åläggs att ge dem en andra, en tredje och en fjärde chans. När jag gör det, och fortfarande underkänner dem på kunskapsmässiga grunder, riskerar jag att utpekas som en tyrann som förolämpar studenternas personliga integritet. För mången svensk gymnasielärare är detta skåpmat. Det sker hela tiden, och ofta måste läraren vika sig för rektorers, föräldrars och elevers gemensamma önskan om höga betyg. För oss i universitetsvärlden är det dock en tämligen färsk upplevelse, och vi har svårt att hantera den. Hur gör vi exempelvis när en C-student i en uppsats hävdar att nazisternas folkmord i Auschwitz aldrig har existerat utan är att betrakta som en sionistisk myt? Svar: vi underkänner uppsatsen. I detta läge kan emellertid studenten, i linje med poststrukturalistisk teori, påstå att vi inte vet någonting om Auschwitz eftersom vi inte varit där själva och sett den påstådda utrotningen av judar, och om vi faktiskt varit det skulle vi ändå vara hänvisade till våra egna upplevelser, inte till objektiva fakta. Det är omöjligt, hävdar studenten, att erhålla verklig kunskap om Auschwitz. Vi kan i bästa fall uppnå kunskap om berättelser om lägret, men vi kan aldrig bevisa att förintelsen har ägt rum. Genom att ställa oss bakom de pro-sionister som hävdar att förintelsen är ett faktum stöder vi indirekt den politiska regim i Israel som utnyttjar händelsen som argument för att förtrycka och förinta araber. Vi kränker palestinierna och deras kultur. Exemplen kan förefalla bisarra, men de är inte hämtade ur luften utan från verkligheten på min akademiska institution, från den egna yrkesverksamheten. De kan lätt mångfaldigas, i synnerhet om vi lyfter blicken från vårt eget land och blickar ut över jordklotet. För några år sedan ledde jag en grupp svenska kulturturister på en resa i Syrien. Vid en middag i Damaskus mötte vi en synnerligen USA-fientlig kvinna från Assadregimens parlament. Hon ondgjorde sig över att USA hade lyckats få världen att tro att Usama bin Ladin existerade. Alla förnuftiga människor visste ju att han aldrig hade fötts, att han var en skapelse av CIA som behövde en syndabock att bruka som argument för George W Bushs invasioner av muslimska länder. Det var lika onödigt som futilt att bruka förnuftsargument och bildbevis för att övertyga syriskan om att hon hade fel, att Usama de facto existerade. Om man gjorde det kränkte man hennes världsbild och henne själv. Jag har sedan länge tappat räkningen på alla personer jag har råkat kränka genom att uttala mig i historiska spörsmål. När jag i tv-serien Sveriges historia sade att vi alla är ättlingar till invandrare eftersom Norden täcktes av inlandsis för 14 000 år sedan utsattes jag för samisk ilska. En opinionsbildare på internet skapade till och med ett nytt substantiv om mig: Jag utpekades som ”ursprungsbefolkningsförnekare”, ty genom mitt uttalande kränkte jag samernas lagligt accepterade rätt att vara nordisk ursprungsbefolkning. Ännu värre blev konsekvenserna när jag i mitt trebandsverk om slaveriets världshistoria (Slaveri – en världshistoria om ofrihet, publicerat 2006–2008), skrev att afrikanska kungar deltog i, och tjänade pengar på, den transatlantiska slavhandeln på 1600- och 1700-talen, och att både slavhandel och slaveri hade mångtusenåriga rötter i Afrika. Under en månad tvingades jag löpa publicistiskt gatlopp på kultursidorna i Dagens Nyheter. Jag utpekades som Afrikahatare och rasist. Jag beskylldes för att kränka alla nu levande afrikaner, inklusive afro-amerikaner och afro-svenskar, eftersom jag retroaktivt skuldbelade Afrika för ett av de värsta brotten mot mänskligheten i historien. Väl att märka hade ingen av belackarna läst mina böcker. Vid mitt eget universitet uppmanades jag att inställa mig till ett studentlett seminarium och diskutera mitt förmenta ställningstagande. Jag accepterade, men med kravet att motparterna först läste vad jag skrivit. Eftersom de vägrade blev det aldrig något seminarium. Ett annat exempel: Jesus. I min dagliga verksamhet som bloggare i Svenska Dagbladet besvarar jag alla möjliga frågor med historisk relevans. När frågan ”hur starka är beläggen för att Jesus har existerat?” trillade ned i mejlboxen hanterade jag den som vilket spörsmål som helst och publicerade svaret dagen därpå. Efter att ha använt de etablerade källkritiska reglerna för äkthet, samtidighet, beroende och tendens kom jag till den i forskarsammanhang föga kontroversiella åsikten att sannolikheten för att Jesus har existerat är mycket större än sannolikheten för att han inte skulle ha gjort det. De teologiska spörsmålen – huruvida Jesus är Messias, etcetera – lämnade jag därhän. Jag konstaterade bara att han med all sannolikhet hade funnits. Detta var fullt tillräckligt för att resultera i en flodvåg av ilska från mängder av ateister, som menade att jag kränkte deras livsåskådning, att jag förrådde vetenskapen, antagligen på grund av feghet. Ingen brydde sig om att ta mina argument på allvar, än mindre sättet på vilket jag nådde fram till resultaten. Allra fränast attacker har jag erhållit från Finland, när jag dristat mig till att uttala mig om finlandssvenskarnas historiska situation. I början av 2011 bevistade jag Mediespråk, ett årligt föreläsnings- och symposieevenemang för finlandssvenska journalister. Ett samtalsämne som ideligen ventilerades på luncher och middagar var Kirsi Virtanens radiokolumner, i vilka hon hade refererat till den finlandssvenska befolkningen som en ”huggorm” som finnarna närt vid sin barm. Virtanen deltog för övrigt själv i seminariet, där hon förklarade att det ämne undertecknad representerar, historia, inte ens är att betrakta som en vetenskap. Andra finska röster hade höjts för att ”utplåna” (sic!) den finlandssvenska minoriteten. Efter en hastig översikt av de anti-svenska argument som det fanns gott om i finskspråkiga medier hade jag svårt att tro mina ögon. Tonläget och ordvalen påminde starkt om vad man kunde läsa i Völkischer Beobachter på 1930-talet, med judarna utbytta mot finlandssvenskar. Opinionsnämnden för massmedier i Finland hade uttryckligen accepterat situationen, sedan de finlandssvenska anmälningarna behandlats och vederbörligen deponerats i papperskorgen. Eftersom jag är kolumnist i den finlandssvenska tankesmedjan Magma skrev jag om mina iakttagelser. Det var ingen stor kolumn, bara en enkel redovisning av två-tre dagars erfarenheter på konferensen i Vasa och på flygplatsen i Helsingfors. Det räckte för att jag skulle kränka massor av icke-svenskspråkiga finländare. Jag dränktes av mejl, skrivna på engelska, från såväl förespråkare för stora organisationer som privatpersoner. Sakinnehållet i breven gick ut på att (1) eftersom jag är svensk har jag ingen rättighet att lägga mig i interna finska angelägenheter, i synnerhet som svenskarna är ett kolonialt och aggressivt folk som strävar efter att än en gång underkuva finnarna, och att (2) Virtanens liknande av finlandssvenskarna vid ”huggormar” var helt i sin ordning, eftersom finlandssvenskarna de facto utgör en rest av det svenska huggormsfolket, som har förtryckt Suomi sedan medeltiden. Detta var bara början. Inom kort blev jag tipsad om att det stod åtskilligt att läsa om mig på finska webbsidor. Jag klickade på länkarna och fann sida och upp och sida ned med finska översättningar av artiklar, brev och allehanda föga smickrande utlåtanden om min person. Till och med ett hemma-hos-reportage från en skånsk lokaltidning hade översatts till finska och lagts ut på nätet på det att finnarna skulle lära känna fienden – veta hur han såg ut, var han bodde, vad han tyckte och tänkte. Orsak: Genom att jag anför historiska skäl till att problematisera finlandssvenskarnas situation kränker jag Finland. Alltså måste jag bestraffas. En finsk professor emeritus gick så långt att han skrev till rektorn för Lunds universitet och yrkade på att han skulle ta mig i upptuktelse. I brevet refererade han till mig som ”idiot professor”. Då jag en tid senare mötte rektorn kommenterade han brevet med den humor det förtjänade. När överraskningen lagt sig kände jag mig faktiskt smickrad. Så här farlig, och därmed viktig, hade jag aldrig bedömts vara tidigare, inte ens när jag angripit Piratpartiet i en tv-debatt och tvingats polisanmäla anonyma hot från fildelare. Under några månader framstod jag som svensk ärkekränkare i finska medier – jag intervjuades av Helsingin Sanomat, var med i finsk nyhets-tv och i en tv-serie om finsk-svensk historia, och hatbreven fortfor att trilla in i mejlboxen. Slutsatsen av alla dessa självupplevda erfarenheter är att kunskap och fakta blir alltmer ointressanta i den samhälleliga kontexten. Åsikt väger tyngre än insikt. Genom att uttala dig på ett sådant sätt – även om det sker mot bakgrund av solid vetenskap – att du går emot andras åsikter hamnar du i en situation att du per definition kränker dem. Obehaglig kunskap transformeras till kränkande åsikt. Integritet kommer av latinets integritas, som i sin tur bottnar i integer (med betydelserna ”orörd”, ”hel”, ”fullständig”, ”oförvitlig” och ”hederlig”). Enligt Nationalencyklopedin kan integritet definieras som ”rätt att få sin personliga egenart och inre sfär respekterad och att inte utsättas för personligen störande ingrepp”. Detta länkas dels till den svenska regeringsformens markering att ”den offentliga makten skall utövas med respekt för […] den enskilda människans frihet och värdighet”, dels till de lagar som styr hälso- och sjukvården, socialtjänsten och omsorgerna om psykiskt utvecklingsstörda, vilka använder formuleringar som ”respekt för självbestämmande och integritet”. Enligt Nationalencyklopedin är alltså personlig integritet nära förbundet med uppfattningen om mänsklig värdighet. Kränkning av integritet kan ske antingen genom fysiskt våld och tvång eller genom psykisk förnedring, diskriminering och indoktrinering. Det torde råda samstämmighet om att mordförsök, våldtäkt och olaga frihetsberövande är att betrakta som fysiska integritetskränkningar. Men var skall gränsen dras för vad som är att betrakta som psykiska kränkningar? Det är på denna punkt vi har upplevt en markant förändring i vår tid. Om man googlar efter integritet på svenska Wikipedia når man fram till en uppenbarligen starkt ifrågasatt artikel med varningsskyltar om att innehållet inte kan styrkas genom referenser. Här poängteras i synnerhet två former av integritet, i termens egenskap av rättighet: dels ”egen integritet”, dels ”personlig integritet”. Sistnämnda begrepp hör hemma inom det svenska rättsväsendet och kränkningar kan resultera i åtal, något som får till följd att det inte kan definieras hur som helst; definitionen är underkastad juridisk prövning. Inom fältet ”egen integritet” är termens luddighet och expansionsmöjligheter desto mer markanta. Den anonyma artikelförfattaren konstaterar att denna typ av integritet kan likställas med ”en känsla av okränkbar rätt till vad en individ uppfattar som sin egen personlighetssfär”, det vill säga de delar av livet som man själv anser sig ha rätt att bestämma över och hålla fredade: ”tankar, känslor, tro, egen kropp, sina saker, eget utrymme”. Kränkningsmöjligheterna blir oändliga. Vi bestämmer ju själva var gränserna för den egna personlighetssfären skall gå. Jag kan således välja att ha en omfattande personlighetssfär och ta illa vid mig om det står obehagliga saker i den dagstidning jag läser varje morgon, till exempel om företrädare för politiska partier som jag ogillar får uttala sig fritt i frågor som intresserar mig, eller om mina böcker blir sågade av kritiska recensenter. I nästa skede kan jag, som kränkt individ, ta mig rätten att skaffa mig upprättelse genom att skriftligt eller muntligt angripa de kränkande individerna. Det verkligt intressanta är hur vi har hamnat i den här situationen. Bara för ett par decennier sedan var läget ett annat. Ingen av de av oss kända historiska kulturerna har haft en integritetsuppfattning som påminner om vår nuvarande. Förvisso är det lätt att spåra intellektuella åsikter om människans rättigheter, juridiska idéer om kränkbarhet samt allehanda religiösa och filosofiska tankar om individens position gentemot samhället långt tillbaka i tiden, ända till flodkulturernas bronsålderscivilisationer, men av det följer inte att integriteten har fungerat som den gör i dag. Om vi analyserar integritetskränkningar i ett historiskt perspektiv avslöjas snart en intressant paradox. Å ena sidan tycks endast en minoritet av världens befolkning ha ägnat problemet några större tankar. Flertalet har inte låtit sin eventuella upprördhet resultera i konsekvenser. Å andra sidan har den minoritet som brydde sig om att grubbla över integritetskränkningar inte sällan ägnat sig åt problemet med en frenesi som saknar paralleller i nutiden. Integritet var en fråga för ett fåtal, men ett intresserat och livligt fåtal. I Isak Hammars avhandling Making Enemies: The Logic of Immorality in Ciceronian Oratory (Lund University Press: 2013) skildras hur integritetskränkningar var regel snarare än undantag i den politiska kulturen i det antika Rom. När Marcus Tullius Cicero gick till angrepp på politiska och juridiska fiender utnyttjade han en omfattande arsenal av mer eller mindre påhittade moraliska tillvitelser, många med grova sexuella övertoner, för att få motståndarna att förnedras offentligt och mista trovärdighet. Vad som i dag skulle betecknas som förfärliga personliga påhopp – och som sannolikt skulle diskvalificera talaren själv och få honom att framstå som mentalt sett föga tillräknelig – ingick i spelet. De romerska politiker som utsattes för attackerna måste välja om de hade råd att ta illa vid sig eller inte. De kunde gå till hätsk motattack, men de kunde också välja att ignorera kränkningarna och lättsamt skaka på huvudet. Moralisk indignation av modernt snitt hade inte fungerat. Påhoppen ingick i det politiska och juridiska spelet och var att förvänta. Om vi vänder blicken till senare tiders politiska kulturer är det också påfallande lätt att hitta övertramp som hade varit svårsmälta i dag. Se bara på ”skällebreven” mellan vår svenske kung Johan III och den ryske tsaren Ivan IV (”den förskräcklige”). Kränkningarna ägde rum på högsta politiska nivå åren 1571–1573, i ett läge där Sverige och Ryssland stod på randen av krig. Tsaren skrev 1571 till Johan III att han förundrade sig över att den svenske kungen ville ”förhäva sig och vara så högmodig, och glömma sina fäderneanor i en by i Småland”. Johan borde vara tacksam som fått förhandla med tsarens ståthållare och inte med tsaren själv, eftersom de båda monarkerna inte var jämlika. För övrigt, konstaterade Ivan, var Sverige gammalt ryskt territorium som tidigare lytt under Novgorod. Tsar Ivan sände därefter ännu ett elakt brev, som vi känner till tack vare Johans svarsbrev i januari 1573. Johan hämnades genom att meddela att han ”förnummit vad oförnuftig, bondaktig högfärd, lögn och förakt du brukar mot oss”. Han lägger till att det är märkligt att Ivan är son till en storfurste, med tanke på att han av sitt manér att döma snarast tycks vara uppväxt i bondeled. Därefter lägger Johan ännu mer krut i fjäderpennan och anklagar tsaren för att skriva så många lögner att han har ”orenat och besmittat” sin mun så att den ”näppeligen någon tid kan bliva ren igen”. Han tillfogar att tsaren ljuger ”som en skälm” och måste betraktas som en ”ärelös träl och en okristlig huvudljugare och tyrann”. Här rör det sig om medvetna kränkningar för att markera personligt revir på den internationella scenen. Det är meningen att mottagaren av brevet skall ta illa upp. Liknande oartiga depescher avsändes mellan Karl IX och Kristian IV sedan den senare och hans danska trupper intagit Kalmar år 1611: Kristian kallade den svenske kungen ”gammal narr” och förklarade att det var tjänligare för honom att värma sig bakom en kakelugn och leta upp en läkare som kunde kurera hans hjärna än att ta till vapen. Det absoluta lågvattenmärket i diplomatisk kränkning sattes av den ukrainske atamanen Ivan Serko och hans zaporogkosacker när de adresserade den osmanske sultanen år 1676 och kallade honom ”turkisk satan”, ”helvetesriddare”, ”svintryne”, ”hästrumpa”, med mera, och avslutar med att be honom kyssa dem i arslet. Brevskrivandet blev på 1880-talet föremål för en ryktbar historiemålning av Ilja Repin, räknad som ett av de mest älskade ryska konstverken överhuvudtaget. De diplomatiska kränkningarna, och det envetna manövrerandet för att undvika att mista prestige genom att acceptera dem, blomstrade på senmedeltidens och den tidigmoderna erans toppmöten och konferenser. Kända exempel är konciliet i Basel på 1430-talet och de förhandlingar i Osnabrück och Münster som resulterade i westfaliska freden på 1640-talet. I svensk historia är det förstnämnda mötet framför allt ihågkommet för en intensiv rangstrid delegaterna emellan, vilken föranledde Växjöbiskopen Nils Ragvaldsson att insistera på en god placering eftersom Kalmarunionens kung härstammade från de gamla goterna. På 1640-talet ledde rangstriderna och kampen om nationell prestige i Westfalen till att de för Tysklands befolkning livsnödvändiga fredsförhandlingarna försenades med åtskilliga månader. Om vi söker efter integritetskränkningar i äldre historia på andra fält än det diplomatiska är vi dömda att fastna i den svårgenomträngliga juridiska härva som förknippas med adelsmäns, storbönders och rika borgares vidmakthållande av de egna familjernas ära. Det är inte svårt att hitta lagparagrafer om ärekränkning. I de medeltida västgötalagarna skiljer man mellan två dylika kategorier – okvädinsord (till exempel ”tikvalp”, ”fegis”, ”trollkona” och ”hortuta”) och styggelseord (till exempel beskyllningar om fosterfördrivning, tidelag och incest). De utförligaste bestämmelserna återfinns i stadslagarna, där listorna över förbjudna fula ord är långa. Den borgare som kallade potentiellt hedersmedvetna män eller kvinnor ”niding”, ”förgörerska”, ”tjuv”, ”sköka”, ”hora”, ”rövare”, ”mördare”, ”kasevarg” (mordbrännare), ”träl”, ”agnabak” (en sörmländsk specialitet, betyder sädestjuv), ”skökoson”, ”lögnare”, ”inpiskad djävulsson” (forsleghin herriæns son, i Bjärköarätten) samt ”son av hynda” måste räkna med att ställas inför rätta och betala böter. Det finns ett gemensamt element i ovanstående historiska exempel: de hänför sig i samtliga fall till samhällets överskikt, till förmögna kretsar där man hade råd att sätta av tid till att måna om äran. Den personliga hedern var ett viktigt kulturellt och politiskt kapital som diplomater och väletablerade borgare var så illa tvungna att måna om. Hedern ingick i deras personlighet och – i diplomaternas fall – i den prestige de var anställda för att slå vakt om. Att döma av tänkeböcker och andra bevarade källor brydde sig inte vanliga arbetare och bönder om att anmäla varandra i juridiska instanser om de kände sig kränkta. Det är inte svårt att inse varför. Fattigt folk hade inte råd med samma integritet som rikt folk. Fattigt folk hade fullt upp med att överleva. Av detta följer att utvecklingen av den typ av självmedveten individualism som vi förknippar med begreppet integritet rimligen måste vara nära länkat till den socio-ekonomiska utveckling som gjorde oss rikare, i rent materiell bemärkelse. Vi tillägnade oss integritet när vi fick råd, och när vi bestämde oss för att prioritera den. Det senare var inte självklart. Människan valde inte att bli mer lättkränkt bara för att hon fick mer pengar att röra sig med. När hemmansägarna och deras familjer på 1800-talet fick råd att hävda status gentemot omvärlden imiterade de borgarna och prästerna genom att införskaffa möbler och prylar. De lät måla sina gårdar och hus röda. De köpte fina kläder. Samma längtan efter materiellt definierbar lycka är uppenbar i 1900-talets historia, då välfärden spred sig till vanliga arbetar- och tjänstemannahem. Men varken bönder, arbetare eller tjänstemän blev nödvändigtvis så upprörda att de gjorde en offentlig poäng av att de kände sig kränkta när de fick mothugg från folk som tyckte att de hade fel. För att nå fram till dagens situation var det nödvändigt att gå ett steg längre. Känslor och åsikter måste uppfattas som varor, lika värdefulla och okränkbara som övrig privategendom. För den senmedeltida borgmästaren hade äran varit en närmast materiell resurs som han värnat om med näbbar och klor för att inte tappa ansiktet och mista samhällets respekt, varför integriteten blev en del av hans väsen. Han, och hans hustru, var beredda att sätta av mycket tid och pengar för att processa mot fiender som kränkt deras integritet. Så var inte fallet för den genomsnittliga löntagaren i folkhemmets Sverige. Den sociala och politiska arenan rymde inte så många och så farliga fallgropar för vederbörande att skräcken för kränkningar, och behovet att kränka andra i syfte att främja den egna positionen, blev aktuella annat än i undantagsfall. Det som på allvar förändrade situationen var utvecklingen av nya arenor, nya plattformar för människor att såväl kränka som uppleva sig kränkta. Den moderna integritetens framväxt är intimt länkad till medialiseringen av samhället och utvecklingen av nya sätt att kommunicera till masspubliker. När tidningspressen och journalistyrket växte fram på 1800-talet fick vi en medieindustri som gjorde det möjligt för enskilda människor att excellera i åsikter. När folk vande sig vid att läsa tidningar kunde vad som tidigare räknats till den privata sfären övergå till att bli element inom den offentliga. Politikers kärleksliv, till exempel otrohetsaffärer eller rykten om homosexualitet, kunde ventileras i medierna, vilket resulterade i ett flertal uppmärksammade skandaler med stor politisk relevans redan under decennierna kring sekelskiftet 1900. Under efterkrigstiden, och ännu mer efter datorns och internets revolutionerande påverkan på vardagen, har utvecklingen eskalerat. Utvecklingen är särskilt märkbar om vi betraktar så kallade offentliga personer. Kungligheter, politiker och andra kändisar förväntas, även juridiskt sett, acceptera ett stort mått av medial uppmärksamhet och kunna tåla avslöjanden och spekulationer om allt från det mest intima privatlivet till det mest självklart publika. Den som utpekas som offentlig person bör, enligt nutida synsätt, kunna tåla en ofta närgången och psykologiskt brutal utvärdering av den egna personen och karriären utan att öppet erkänna sig kränkt. Om en politiker skulle bli upprörd över ett satiriskt reportage i en kvällstidning och stämma publikationen ifråga – som i fallet med Thorbjörn Fälldin för några decennier sedan – resulterar detta i att politikern framstår som svag, som en loser. Det är betydligt bättre om den offentliga personen sväljer kränkningarna och ”vänder blad”, tyst accepterande den nya mediala tillvarons oskrivna lagar, som i fallet med Carl XVI Gustaf i ”kungaskandalen” härom året. Enligt samma logik som den mediala expansionen har gjort offentliga personer sårbara har den också skänkt dem inflytande. Dagens politiker och opinionsbildare har större möjligheter att nå ut med sina budskap och påverka omvärlden än några föregångare har haft genom tiderna. Kungens position är typisk för situationen. Trots att hans politiska makt är obefintlig kan den svenske monarken influera större opinioner än Gustav Vasa och Karl XII enbart genom att fälla några ord i radio eller tv – det kan röra sig om allt från vargjakt och skolväsen till tsunamikatastrofen och åsikter om främmande länders statsskick. Men det är mer komplicerat än så. Medieutvecklingen, i kombination med tillgången till fritid och pengar, har gjort att allt fler människor kan tillskansa sig denna makt och själva definiera sig som offentliga personer. Det egna ordet, den egna åsikten, kan spridas och saluföras på ett sätt som saknar motstycke i äldre tid. Redskapen är bloggar, kommentarer och en uppsjö av sociala medier som växer sig allt större och mer svåröverskådlig för varje år. Vem som helst kan bli en offentlig person. Den mediala ytan har blivit en arena för självhävdelse, deltagande och kamp. När den enskilda individen tar sig rätten att spela med i spelet kan hon också hitta på regler själv, välja hur hon skall reagera på politiska utspel, bidra till att skapa eller underblåsa skandaler och profilera sitt eget perspektiv gentemot andras. Den privata och den offentliga sfären glider samman. Personliga uppfattningar om sanning och kunskap kan – om individen så önskar – ges offentlig stämpel. I detta radikalt nya läge kan pendeln slå åt båda hållen. Å ena sidan kan en bloggare uppleva en kittlande känsla av makt genom att sprida idéer om allt mellan himmel och jord till omvärlden. Å andra sidan kan hon uppleva motsatsen, en frustrerande vanmakt över att ha gått vilse i en hopplös djungel där ingen kan påverka någonting, där allt av vikt avgörs genom att anonyma män och kvinnor drar i osynliga trådar och manipulerar dig utan att du märker det. När ”näthatare” förklarar varför de sänder ut galla i kommentarer och emejl blir svaret ofta något i stil med ”jag kände att jag inte kunde påverka på något annat sätt” eller ”jag ville åtminstone göra något som fick betydelse”. Resultatet av denna utveckling, som historiskt sett har ägt rum på förbluffande kort tid, är en offentlig kultur i vilken alla skall med, för att parafrasera en socialdemokratisk valslogan. Vi har tid och råd att tycka och tänka offentligt, och vi har för första gången i världshistorien de teknologiska möjligheterna därtill. Vi har rätt att propagera för våra egna åsikter och trampa på andras – och det är alltid vi själva, i kraft av den makt situationen har skänkt oss, som bestämmer när det är dags att känna sig kränkt. Det är inte förvånande att den ”egna integriteten” i detta läge blir svårdefinierad. Var och en kan ju rita upp dess gränser efter eget sinne. Varje socialt aktiv människa kan besluta om hur kränkbara de kunskaper och åsikter varigenom hennes integritet erhåller form och innehåll skall bli. När alla skall med försvinner möjligheten till epistemologisk konsensus redan i utgångsskedet av varje hypotetisk diskussion. Vem säger att jag har rätt när jag hävdar att källkritiken talar för att Jesus har existerat, när jag säger att vi inte vet vilka människor som först invandrade till Sverige, när jag skriver att afrikanska kungar villigt deltog i den transatlantiska slavhandeln, när jag gör gällande att vi inte kan belägga att svenska kungar ägnade sig åt folkmord i Finland på 1100-talet? Det är ju bara mina uttalanden, formade mot bakgrund av min högst personliga uppfattning av vad som är rätt och fel. Det står envar fritt att reagera på dem med motiveringen att jag genom att saluföra uppfattningarna kränker läsares integritet, eftersom jag trampar på läsarnas åsikter och å det grövsta förolämpar deras kunskapsmässiga utgångspunkter. Det är lätt att bli raljerande över den eskalerande relativiseringen av kunskap och bildning som vi i dag omsveps av – och det är lätt att tröttna, att skaka på huvudet åt dumbommarna och ignorera det hav av kränkbara integriteter som självodlas på mediernas fält. Men på sikt är situationen för allvarlig för att kunna bagatelliseras. 1900-talets historia utgör ett avskräckande facit. Vi känner blott alltför väl till följderna av att svart påstås vara vitt och av att en propagandalögn transformeras till sanning när den upprepas tillräckligt ofta. Sett ur den synvinkeln finns det bara en väg framåt: Att inte förskräckas över behovet att stundom behöva publicera obehagliga sanningar, att inte frukta den ilska som kan väckas när slumrande, nydefinierade integriteter kränks. Artikeln publicerad i Neo #1–2014 Lämna en kommentar