"Kan man som laglydig medborgare lita på polisen i Sverige? Jag är efter mina upplevelser inte längre säker på det." Dagens debattör nystar upp en självupplevd historia där Polismyndighetens agerande i vapenärenden ställs på sin spets.

Polisen har idag svårt att hindra vapen från att hamna i de kriminella gruppernas händer. Gängvåldet med vapen ökar i samhället. Samtidigt begränsar myndigheten vanliga människors rättigheter på ett nästan olagligt sätt. Polismyndigheten hindrar sportskyttar, jägare, och samlare att ägna sig åt sina intressen. Och, som i mitt fall, tvingar myndighetens handläggare på en pensionär, som blivit utsatt för grova brott, åratal av psykisk misshandel och byråkrati. Min historia följer nedan. Låt mig bara först vidga mina tankar lite grann.

Jag vill ställa en öppen fråga: Är inte en av de främsta uppgifterna som polismyndigheten har, att hjälpa medborgare och skattebetalare? Om svaret är ja, varför gömmer sig då handläggare bakom ogenomtränglig byråkrati? Varför svarar man inte på en enkel licensansökan på ett insiktsfullt sätt? Varför tvingar man medborgaren att lägga åratal av sitt liv, stora kostnader, och frustration, på att strida mot myndigheten – bara för att han vill ha tillbaka det som stals från honom?

Var finns humanismen bland handläggarna på polisens licensmyndighet? Har man glömt att det är människor man ska handlägga, att det finns en mänsklig historia bakom varje ansökan? Min ”saga” är inte unik, och jag hoppas artikeln kan få vissa läsare att känna att de inte är ensamma i sin kamp mot den stora myndigheten.

Min berättelse

Det var en gång en liten åldrande man. Han levde med sin sambo i sin antikhandel i lugn och ro, i den lantliga idyllen Lindås. Plötsligt hände något som kom att förändra deras liv för alltid.

Natten mellan den 15 och 16 Maj 2014 stod plötsligt fyra eller kanske fem män i mörkret på övervåningen i deras hus. När den lille mannen kom ut i hallen, gick de genast till attack, och misshandlade honom svårt. De krävde pengar, och efter flera knytnävsslag vågade han inte annat än att visa dem var hushållskassan på cirka 5000 kr förvarades. Efter det rusade inkräktarna in i sambons sovrum, slet upp henne ur sängen och höll fast henne, för att hon inte skulle komma åt att ringa polisen. Därefter släpades pensionärsparet ner för trappan, till kassaskåpet.

Under hot med hammare och kniv, tvingades de skräckslagna pensionärerna visa var nyckeln till kassaskåpet fanns. I kassaskåpet förvarades 30 000 kr i kontanter samt tre revolvrar, som snabbt slängdes ner i en väska. Även 25 000 kr som förvarades i en plånbok i innerfickan på en jacka i samma rum stals.

Att relativt mycket pengar förvarades hemma, berodde på ett förestående köp av ett sterbhus i Algutsboda. Efter att de misshandlats och bestulits, låstes de in i en liten garderob. De hörde hur rånarna slutligen gav sig iväg, vilket kändes om en lättnad. De hade ju livet i behåll.

Efter en halvtimme lyckades man sparka sönder garderobsdörren, ta sig ut och ringa 112. Polisen befann sig i Kalmar, och det tog cirka 45 minuter för dem att ta sig till Lindås. Då var rånarna redan långt borta. De närmaste dagarna efter rånet vidtogs av polisen, sedvanliga undersökningar. Allt mycket omfattande och föredömligt utförda, så vitt det kunde bedömmas av rånoffren.

Överfallet och det fysiska våldet, skulle framstå nästan som lindrigt i jämförelse med den psykiska misshandel som nu skulle drabba den lille mannen, och pågå i flera år. Beroende på polismyndigheten i Kalmar, Malmö och Helsingborg.

I november 2014 ringde en polis från Landskrona, revolvern, en Smith&Wesson 357 M, hade återfunnits vid en husransakan i Helsingborg. Men hon ringde egentligen bara för att fråga vilken typ av hölster det var till revolvern, för att kunna indentifiera den. Att hon haft tillgång till hölstret förnekades senare. Förhöret finns i utskrift.

Så bra! Tänkte den lille mannen, nu får jag tillbaka min revolver. Den var i nyskick, och de 4000 kr som försäkringsbolaget ersatt honom med räckte inte till en ny, som skulle kostat cirka 15 000 kr. Det skulle visa sig att ersättning och skick inte var problemet.

Polismyndigheten vägrade nu att utfärda ny licens för vapnet – trots att den gamla licensen felaktigt återkallats av en vapenhandläggare i Kalmar.

Brev från myndigheten: ”Du behöver inget vapen längre eftersom du inte är aktiv”. Myndigheten hävdade dessutom att äganderätten till vapnet övergått till polisen genom beslaget. Revolvern skulle därför destrueras. Den lille mannen fick till och med en skrivelse om att vapnet redan var skrotat. Myndigheten sa: ”Vapnet är destruerat, så det finns inget vapen att söka licens för.” Denna lögn avslöjades senare av en annan handläggare, då det visade sig att vapnet fortfarande fanns kvar.

Den lille mannen protesterade, och uppmanades då av myndigheten, att söka ny licens. Förhandsbeskedet löd dock – att en sådan ansökan skulle avslås. Det ställdes också krav på att vapnet skulle pluggas. Det vill säga göras obrukbart genom igensvetsade patronlägen, och därmed ointressant för ägaren. Därefter kunde han få sitt vapen tillbaka. Den lille mannen förstod ingenting? Nu var han inte längre betrodd att inneha sitt eget vapen, efter att ha varit laglydig tävlings- och pistolskytt sedan 1973.

Efter två års mejlväxling (2014 – 2016) överklagade den luttrade lille mannen till förvaltningsrätten i Växjö. Där han fick rätt: Polismyndigheten i Malmö hade ingen äganderätt till vapnet genom beslaget. Den lille mannen hade inte gjort sig skyldig till något brott, han var uppenbart ett brottsoffer. Så han hade inte förlorat äganderätten till sitt vapen. Den lille mannen skickade nu, via mail, domslutet till polismyndigheten i Malmö adresserat till en handläggare/sektionschef, där han bad henne ompröva fallet enligt domen i Förvaltningsrätten.

Han väntade, och väntade, men fick inget svar. Polismyndigheten nonchalerade både förvaltningsrättens dom och mannens frågor. När det gått åtta månader utan ett livstecken, tvingades den lille mannen, trots sin begränsade ekonomi, kontakta en advokat.

Advokaten skrev ett brev till vapenavdelningen i Malmö, och bad om ett besked 2016-11-22. Det tog bara två dagar för myndigheten att svara advokaten. Efter ytterligare brevväxling, och två månaders jul- och nyårsledighet på myndigheten, kom så det oväntade beslutet 2017-04-25, undertecknat av en jurist på polismyndigheten. Den lille mannen skulle få sin licens och sitt vapen tillbaka. Men vapnet måste hämtas personligen på beslaget i Helsingborg. Där fanns ingen ursäkt för felaktig hantering.

Den lille mannen frågade om vapnet, som viss kompensation, kanske kunde transporteras till polisen i Kalmar i samband med ett annat tjänsteärende. Det visade sig mycket svårt att tillmötesgå av polismyndigheten. Den lille mannen hänvisades till Helsingborg, där han skulle framföra sin förfrågan till en man på beslaget. Efter många dagars sökande, fick han till slut telefonkontakt med en man på beslaget. När den lille mannen försökte påtala lämpligheten i att skicka vapnet till Kalmar via en tjänstetransport, uppträdde beslagskontakten mycket arrogant, och han uttryckte: ”Här följer vi noga lagar och regler.” När den lille mannen replikerade: ”Men det verkar som förvaltningsrätten har en annan uppfattning”, slängde myndighetspersonen på luren i örat på den lille mannen.

Den lille mannan blev därefter uppmanad av en annan befattningshavare, att tala med chefen för beslaget. Men det visade sig vara lättare sagt än gjort.

I nio dagar 2017-04-27 – 2017-05-05 sökte han beslagschefen. Men hon var varken tillgänglig på sin arbetsplats eller mobiltelefon. Vid ett par tillfällen lovade hon kort över telefon att vara på sitt tjänsterum dagen efter, hon hade inte tid att prata. Hon lovade även ringa upp den lille mannen, men det fungerade inte heller. Hon förnekade senare att hon lovat att vara anträffbar på sitt tjänsterum. När den lille mannen till slut efter många turer, fick prata med henne, fick han beskedet att det var enligt regler tvunget att beslutas på ett sammanträde. Visst var hon chef, men kunde inte ta beslut om det var möjligt att skicka ett vapen till Kalmar. Ett sammanträde skulle hållas en till två veckor senare, och då skulle man diskutera ärendet.

Nu orkade den lille mannen inte längre, och bestämde sig för att hämta sitt vapen personligen. Efter en lång och jobbig resa infann han sig på beslaget i Helsingborg 2017-05-08. Där blev han trevligt och respektfullt bemött av en man vid namn Håkan Lindgren, och fick sin revolver tillbaka. Det hade tagit 2.5 år.

Nämnas bör även ett kompetent och trevligt bemötande av Eva Wilhelmsson, handläggare på polisen i Helsingborg under de första 2.5 åren av den här processen.

Vad hände sen?

Just nu kämpar den lille mannen på nytt mot den stora myndigheten. Hans ansökan om licens på sin svartkrutsrevolver, (som också stals, men ej återfunnits) har just avslagits, via en mycket otrevlig och nonchalant handläggare vid polismyndigheten i Växjö, hon bevärdigar sig inte ens att svara på den lille mannens argument i hans inlaga, utan skickar avslag direkt.

Intyg om medlemskap i Emmaboda skytteförening samt utdrag från registerkort som visar godkänt prov för guldmärket (vilket krävdes, och insändes) verkar inte påverka denna handläggares ställningstagande. Polismyndighetens byråkratimaskin har än en gång rullat igång.

Notering: Detta är en berättelse om maktens arrogans. Inte minst när en företrädare för polisen talar högtidligt om att här följer man minsann lagar och regler, och sedan far med osanning, vilseleder, förhalar beslut och vantolkar lagen. Inte uppbyggligt.

Bo Carlsson