Fredrik Kärrholm, du skriver om förortskulturen, om att den behöver försvenskas och lyfter fram ungdomar som pekar finger åt polisen som exempel.

Fredrik, det är svenskt att peka finger åt polisen. Alltså, det är möjligt i Sverige. Man får inte sina fingrar avhuggna för det och vi i Sverige tycker att det är bra. Vi som bor här väljer Sverige på bland annat den grunden. Länder där det är omöjligt kallar vi totalitära.

LÄS MER: Per Wirtén - Skapa inte en stygg stat, Stefan Löfven

Artighet och laglydighet

Laglydigheten är svensk, och utländsk, artigheten likaså, fransk och kubansk och kinesisk. Några av de artigaste människorna har jag till exempel träffat utomlands. Hiphopen går att förstå som en artighetskultur. I få andra musikformer är kollektivet så starkt. Du vill utgå ifrån den specifika kombinationen av arabisk kultur och hiphop på svensk mark i relation till artigheten, jag har aldrig haft särskilda skäl att i detalj undersöka den men vill ändå påstå att den också kan kallas artig. Jag menar om man lägger artigt med artigt borde man få artigt. Den kan dock förutsätta att man också själv bemöter den artigt, liksom de flesta artigheter.

Blåljusbroder, jag skriver till dig som brandman och landsman, jag känner din frustration. Jag undrar dock hur du praktiskt vill göra för att penetrera förortskulturen och som du önskar, försvenska den? Och om du lyckas göra den till exempel mer artig, vill jag varna dig för att du i praktiken riskerar att göra den mer utländsk.

Förortskulturen formulerar sig

Jag tillhör förortskulturen, den är spännande, den håller på att formulera sig kring ett kollektiv. Vi kommer inte vilja lyftas upp som enskilda exempel på antingen en bra eller dålig förortare. Och inte efter din smak, snarare vill vi själva formulera oss kring vår identitet.

Under en stor del av min söndag befann jag mig i förortskulturen. En vän till familjen har gått bort och då öppnar kyrkan sina lokaler. Vi kallar det äza när vi samlas för att dela sorgen med de närmast berörda. Han var en mycket omtyckt man och kyrkan fylldes av vänner. Hans söner har klippt mig sen jag var en liten grabb. Deras sorg är min. Deras salong ligger på Götgatan på Södermalm och där samsas förortskultur med annan. Vår kyrka ligger i Norsborg och är alltså också en del av förortskulturen. Sen körde jag hem min mor, då sprang vi på tanterna på gården. De satt och praktiserade förortskultur och var alla glada att se mig. När jag gick tillbaka till min bil, sprang jag på en barndomsvän. Hans parkeringsplats ligger bredvid mammas. Vi har båda nyligen köpt nya bilar och gratulerade varandra. Hans är lite finare än min. Sammantaget en väldigt social upplevelse, när jag nu tänker efter kan jag inte minnas att jag sprungit på en enda asocial förortare den här helgen.

Fredrik. Du avfärdar den feministiska och postkoloniala forskningen för enkelt, den ger oss verktyg att förstå de här frågorna på ett strukturellt plan. Du landar därför i en oriktig analys. Som att en förortskultur först tog form och sen kom arbetslösheten. Eftersom den forskningen är tillgänglig ska jag inte annat än påminna dig om den.

Hur mycket skrämsel tål Sverige?

Min oro rör sig snarare kring folkhälsan. Hur mycket av din skrämselretorik tål Sverige? Paradoxen är denna: antalet brott minskar, våldsbrotten blir färre, men tonen blir skarpare och oron stiger. Det är som att välståndet och oron växer parallellt. Inte så mycket i förorten som på andra ställen i Sverige, oron visst men inte välståndet. Är det rentav en fråga om svensk kultur? Det är många i vårt land som känner att det går åt helvete när det faktiskt går bra. Som att huttra i 25-gradig sommarvärme. Vad ska vi då klä oss i när vintern kommer? Vilket språk ska vi göra oss förstådda på om vi nu belastar det alarmistiska och sen ställs inför en större utmaning?

Det är inte kul när nån pekar finger åt en, det hade inte jag heller tyckt. Om jag utsattes för det ofta, skulle jag ställa mig frågan om det var något jag själv gjorde som framkallade det. Det kommer hända också i ett genomförsvenskat Sverige, att nån blir arg och pekar finger åt nån. Det kan därtill förstås som ett sundhetstecken när ilskan riktas uppåt, mot makten, kanske till och med som en kontrollerad ilska, jämfört med att klappa till nån. Det går säkert att vetenskapligt belägga och gissa sig till att den typen av gester etablerade sig redan när människan först utvecklade finmotoriken. Men just fuck you-fingret vore kul att veta vem som kom på, sannolikt en man, säkert en britt, kanske i samband med den amerikanska självständighetsdeklarationen. Honom vill vi minnas.

LÄS MER: Lena Anderssons godnattsagor om förorten

Daniel Boyacioglu

Daniel Boyacioglu är poet och brandman. Hans senaste diktsamling "Allt om eld" kom 2016.