På en soptipp utanför Cluj-Napoca i Transylvanien sitter en kvinna och ammar sin baby. Hon har inga tänder. Det har däremot råttan som väser intill. Den är lika stor som barnet. Hon bor där. På tippen – bland stinkande mjölktetror, kladdiga konservburkar och blodiga bindor – i ett skjul. Väggarna är trasiga plaststolar. Golvet två mögliga madrasser. Hon äter bottenskrapet ur en chipspåse. Hon dricker från bäcken som rinner mellan slängda kylskåp, batterier och läkemedelsavfall. Vattnet är brunt.

Och jag tänker att nästa barn kommer födas utan ögon. Eller utan mun – tystat.