Nästan varje datum har en sak eller företeelse som ska uppmärksammas. Är det inte kanelbullen så är det internationella Moder jord-dagen. De flesta är ganska löjliga.

Just i dag är det dock något viktigt som firas: Segern mot misären. Det är nämligen den internationella dagen för utrotningen av fattigdomen.

Låt oss börja från början. I 99 procent av mänsklighetens historia har 99 procent av alla människor varit det vi i dag kallar extremt fattiga. Endast några få i eliten levde i något annat än absolut misär.

Men med den industriella revolutionen på 1700- och 1800-talen fick människorna i Västeuropa, Nordamerika och Japan uthålligt högre levnadsstandard.

Den kapitalistiska ekonomiska tillväxten förvandlade ekonomin från ett nollsummespel där det bara gick att få det bättre på någon annans bekostnad till ett plussummespel där alla kan få det bättre. Vår levnadsstandard tjugodubblades på 200 år.

Eftersom människorna i resten av världen levde kvar så som vi gjorde föddes de internationella klyftorna, med två sekel av global divergens. Det var alltså inte de andra som blev fattiga, utan vi som blev rika.

Denna utveckling har nu brutits. Sedan några decennier tillbaka minskar klyftorna i världen, vi går mot global konvergens.

Den globala fattigdomen håller på att besegras. År 1981 levde drygt 52 procent av befolkningen i utvecklingsländerna på en inkomstnivå motsvarande 1,25 dollar om dagen (justerat för prisskillnader mellan länder), den internationella gränsen för extrem fattigdom. År 2010 var motsvarande siffra knappt 21 procent.

Världsbanken räknar med att den extrema fattigdomen kommer att vara utrotad någon gång mellan 2025 och 2030. Detta är mänsklighetens största bedrift någonsin.

Det finns de som hävdar att framstegen beror på bistånd. Det finns dock få belägg för att sådan hjälp minskar fattigdomen i världen. Om vi hade haft möjlighet att dela ut det bistånd som i dag går till Afrika söder om Sahara till varje fattig person som bor där hade vi kunnat utrota den extrema fattigdomen där fyra gånger om.

Det går inte att skapa utveckling genom att föra över monetära resurser. Det är väl belagt att bistånd tenderar att försämra förutsättningarna för utveckling, att det bidrar till korruption och väpnade konflikter samt minskar sannolikheten för en utvecklingsfrämjande politik i fattiga länder.

Vid millennieskiftet antog världsorganisationen sina omhuldade utvecklingsmål, varav det viktigaste var just en halvering av den extrema fattigdomen fram till 2015. Målet nåddes alltså med råge fem år i förtid. Forskning har dock visat att denna minskning inte hade med FN eller millenniemålenatt göra, för reduceringen ökade inte efter år 2000.

I stället är det två faktorer som har samverkat i denna fantastiska framgångssaga: Globaliseringen har gjort att alltfler länder kan kopplas upp i den internationella ekonomin och fattiga länder har reformerats.

I Europa var det steg mot ökad politisk jämlikhet, med lagstyre, maktdelning och ansvarsutkrävande som skapade en jämnare ekonomisk spelplan, vilket i sin tur la grunden för den kapitalistiska tillväxt som lyfte oss ut ur misären.

Många av dagens fattiga länder styrdes länge så som Europa gjordes för flera hundra år sedan. Antingen var det konkurrerande krigsherrar som slogs om makten eller så var det tyranniska eliter som styrde för att berika sig själva på majoritetens bekostnad.

Men det har skett reformer mot ökad politisk jämlikhet och en jämnare ekonomisk spelplan som gör att länderna hakar på det tåg av välståndsskapande som tuffar på runt vårt klot.

Ökad politisk jämlikhet i fattiga länder gör att den globala ekonomiska jämlikheten ökar. Fattigdomen håller på att bli ett minne blott.

Det ser ljust ut.