Med anledning av den aktuella debatten om huruvida det föreligger en politisering av museernas verksamheter tog kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke till orda i Svenska Dagbladet (4/10) och framhöll vikten av att "värna museernas oberoende från politiken". Hon poängterade att det är politikernas "plikt att skapa system som även på lång sikt skyddar våra kulturarvsinstitutioner från politisk klåfingrighet" och att den "vägledande principen" för kulturpolitiken kommer att "vara att frigöra kulturarvsinstitutionerna, däribland museerna, från politiken". Hon fortsatte med att ytterligare understryka vikten av att kulturlivet bör förhålla sig autonomt visavi den politiska makten: "Vi behöver klippa banden för att förhindra ideologisk styrning av verksamheternas innehåll. Detta är avgörande för att värna deras trovärdighet hos allmänheten och kvaliteten i verksamheten."

Det låter ju fint. Men faktum är att exakt en vecka före kulturministerns artikel, presenterade Kulturrådet sin broschyr "Queer kultur".

Dess budskap pekar i en helt annan - ja, man kan nog lugnt säga i en direkt motsatt - riktning än den av kulturministern angivna.

LÄS MER: Bevare oss för Miljöpartiets kulturpolitik



Kulturrådets uppdrag



Hur kommer det sig? Kulturrådet är ju, för att citera dess hemsida, "en myndighet under Kulturdepartementet", som har fått "i uppdrag från regeringen eller sin styrelse att arbeta med" bland annat "tvärsektoriella frågor". Och tvärsektoriella är onekligen de HBTQ-frågor som diskuteras i broschyren.

I dess förord fastslår Kulturrådets generaldirektör Staffan Forssell att "konst och kultur har unika möjligheter att beröra, medvetandegöra och bidra med nya infallsvinklar och frågeställningar. Konst och kultur kan påverka attityder, synliggöra stereotyper och motverka fördomar".

Jo, det håller nog de flesta som sysslar med kultur med om. Problemet är när detta självklara faktum tas som intäkt för att göra det som Alice Bah Kuhnke försäkrade att kulturen inte bör ägnas åt, nämligen att fungera som ett verktyg för aldrig så vällovliga politiska ändamål.

Skriften i fråga ger uttryck för exakt samma slags ideologiska styrning av kulturverksamhet som den som jag påtalade i min bok "Det sista museet" från i våras. Där pekade jag till exempel på hur man från Riksutställningars sida gett rådet att "kliva av" till de museichefer som inte är beredda att underställa museiverksamheten i dess helhet normkritiska och identitetspolitiska direktiv.

LÄS MER: Kunskapslöst korståg mot identitetspolitiken

Normkritik på djupet

En museichef som uppenbarligen inte kommer att behöva "kliva av" i första taget är Patrik Steorn, intendent vid Thielska galleriet. Han citeras med gillande i Kulturrådets broschyr: "Fler och fler kulturinstitutioner får styrdokument, men det räcker inte. Enstaka visningar och fyrverkerier är inte tillräckligt. När går vi på djupet?"

Broschyren erbjuder en i många stycken skrämmande läsning av vad det innebär att "gå på djupet".

Det poängteras att det inte är bra om det normkritiska arbetet på en arbetsplats bärs upp av en enda person. Då "kan arbetet bli tungt och risken finns att det avstannar om personen lämnar arbetsplatsen". Därför är det viktigt att normkritiken integreras i "hela verksamheten". Ett antal förslag, vilka symtomatiskt inte sägs komma från dem som har författat broschyren utan från "kulturlivet", förtydligar hur kulturverksamheter på mer genomgripande sätt ska kunna underställas ett "intersektionellt perspektiv". Det sistnämnda definieras som att det i verksamheten "analyseras hur olika maktordningar baserade på kön, ras, sexualitet, funktionalitet och klass samverkar med varandra på olika sätt och skapar ojämlikheter, diskriminering och förtryck".

Ett renodlat ideologiskt perspektiv alltså, vilket man menar bör läggas som ett raster över hela verksamheten samt omfattas av alla anställda. Det är uppenbarligen det som man från Kulturrådets sida avser med att verksamheten ska "gå på djupet".

LÄS MER: Uppfostringskonst på Etnografiska museet



HBTQ och mänskliga rättigheter



"Utbilda hela personalen i mänskliga rättigheter, HBTQ-frågor och normkritik"; "ha HBTQ-perspektiv som parameter för kvalitetsbedömning"; "prioritera konstnärer som arbetar med queera perspektiv inom olika konstområden"; "ta fram normkritisk checklista för kommunikation"; "rekrytera personer som har kompetens inom mångfaldsfrågor". För att ta ett axplock av alla de "förslag på åtgärder" som finns formulerade i broschyren.

Ett parti i broschyren redogör för hur man med en dansföreställning i Umeå försökt påverka skolelevers val till slöjdämnet: "Varför ska killar begränsa sig till hårdslöjd och tjejer till mjukslöjd?" Ja säg det? Själv tvingades jag ha lika mycket träslöjd som syslöjd och led ingen skada av det, mig veterligen. Huruvida föreställningen med "dansare i världsklass [. . .] taktfast uppbackade av slöjdare som på olika sätt utmanar stereotypa könsroller" har fått några konsekvenser för hur grundskoleelever i Umeå eller annorstädes har påverkats i sina slöjdval förtäljer emellertid inte broschyren.

LÄS MER: Bryr sig inte vänstern om kunskapsförfallet?

Kultur som ett verktyg

Dock kan man fråga sig dels om det verkligen är detta som är vitsen med kultur, dels i vilken mån som den som uppfattar kultur på det här sättet har förstått kulturens innersta väsen. Visst har kultur fått politiska konsekvenser genom historien. Napoleon påstods ha läst Goethes "Den unge Werthers lidanden" hela sju gånger och Alexander den store ska ha haft med sig Iliaden på sina fälttåg. I båda fallen kan man nog med fog påstå att litterära verk bidrog till att forma stora politiska skeenden. Dock är det symtomatiskt att denna påverkan var fullkomligt oavsedd av verkens författare.

Att uppfatta kultur - litteratur, bildkonst, filmkonst, danskonst, musik och så vidare - som verktyg för att komma till rätta med diverse allvarliga samhällsproblem vittnar om ett instrumentellt och nyttobaserat sätt att se på kultur som i sin förlängning riskerar att gå ut över kulturskapandet som sådant.

Den genomideologisering av verksamheten som man nu efterlyser framstår därtill som oförenlig med den betoning av vikten av att kulturen förblir autonom visavi den politiska makten som kulturministern själv omfattar.

Eller har jag missförstått någonting i relationen mellan vad Alice Bah Kuhnke gör och vad hon säger?

Följ Expressen Kultur på Facebook – så missar du inga nyheter!