Det mest underskattade ordet i svenska språket är kanske ordet ”ansvar”. Redan i inledningen av bibeln säger Kain till Gud: skall jag ta vara på min broder? Underförstått: är han mitt ansvar? Hela vår civilisation bygger på ordet ansvar. Det är ett maktens språk där den som beslutar använder ordet ansvar där det gynnar honom eller henne. Men lägger över det på andra när det så passar.

Det är mitt ansvar att styra landet kan Stefan Löfvén säga… och tillägg att det är ditt eller ert ansvar att acceptera följderna av mitt beslut.

Ansvar är ett slarvigt, odefinierat ord med en oerhörd tyngd.

Såväl ett moraliskt som ett straffrättsligt begrepp. Och i bägge fallen är det helt beroende av kultur och tidsanda. Ansvar döms ut i domstolar. Ansvar döms ut i hemmet. Ansvar åläggs folket.

Hur kan Morgan Johansson vara både justitie och migrationsminister? Å ena sidan högste ansvarige för det straffrättsliga ansvaret och nu dessutom den moraliskt ansvarige när det gäller svenskarnas förhållande till asylsökande, migranter, papperslösa och romer? Vårt ansvar för att ta emot människor från helt andra delar av världen – vad bygger det på?

Ett skäl är ”det dåliga samvetet”. Under många år bodde jag i Paris. Det var en ständig källa till munterhet hos fransmän som umgicks med svenskar att höra de senares ständiga ”oh, j´ai mauvaise conscience”- jag har dåligt samvete. Det lutherska arvet, svårfångat i en katolsk tradition, ligger tungt över oss svenskar.

Samtidigt som vi sägs vara ett av världens mest sekulariserade folk så styrs vi av uppfattningen att vi måste bete oss ansvarsfullt. Ingen förlåtelse är möjlig på vägen till domedagen, till skillnad från katolska samhällens möjlighet till bikt, förlåtelse och nystart. Istället läggs alla våra handlingar på varann.

Vi tror inte längre på Gud men väl på den Yttersta domen.

”Flykten från friheten” är titeln på den tyske psykoanalytikern Erich Fromms oerhört populära bok som gavs ut under andra världskriget och där han analyserar skälen till varför människor inte bara bejakar friheten. Att vara ansvarig för sitt eget liv, att vara en individ är tungt och svårt och leder till att många istället söker en grupptrygghet. Att få lägga ansvaret på någon annan. Närmast till hands när boken skrevs, av en Fromm som flytt till USA, var naturligtvis nazismens framväxt i Tyskland. Men hans tes har också applicerats på en rad massrörelser.

Inte bara uppenbart politiska som kommunism och fascism men också sociala gruppbeteenden som minskar upplevelsen av ensamhet och eget ansvar.

De flesta vuxna svenskar är uppvuxna med en stor tillit till den egna kulturen. Inte bara som ett mönster för hur vi ska sköta oss själva men också som ett rättesnöre för resten av världen. Jag har redan tidigare berört det omfattande svenska missionerandet, men lika viktig var Palme-erans export av den svenska socialdemokratin under Tredje världen-tankens glansdagar. Att Sverige är det land i Europa som per capita tagit emot mest asylsökande och migranter är inget annat än en logisk förklaring på denna egentligen ganska självgoda syn på vad vi åstadkommit, vad vi tror oss kapabla att åstadkomma – och det ansvar vi bär för att förmedla detta. Det är vårt ansvar att ta hand om alla som inte är lika framstående vare sig det gäller statsbildningar eller individuella prestationer som vi är.

Margot Wallström hade en historia från åren i Bryssel. Enligt henne fanns det en återkommande kommentar från utsända svenska ministrar och experter när de satt i konferenser med deltagare från andra EU-länder. Förr eller senare sade de alltid: ”Why don’t you do like we do in Sweden?”

Under mina år som bland annat Nordafrikakorrespondent slog det mig ofta hur t.ex. marockaner då och då slängde en slant till någon av alla tiggare som kantade gatorna i Rabat eller Casablanca. Men givarens minspel förändrades inte. Han, oftast var det en man, gick vidare för att uträtta det han skulle. När jag istället ser människor här Sverige som stannar upp utanför en butik, böjer sig fram för att lägga en slant i en pappmugg, så händer något med dem då de går vidare. De har spänst i steget, de ler lite stolt. De har begått en god handling. Något som kommer att räknas dem till godo när de ställs till ansvar på Yttersta domen.

Tänk efter själv hur ofta under en dag som du upplever ordet ansvar i samband med den du är och i ditt förhållande till andra. Du uppmanar barnen att ansvara för att städa sina rum, ta hand om sina syskon, din man eller hustru för vissa delar av det gemensamma hushållet. Som chef eller anställd bollas ansvarsfördelningen fram och tillbaka hela dagen – och den som inte uppfyller det drabbas av – det dåliga samvetet.

Mycket av den psykiska ohälsan bland unga kvinnor i dagens stressade samhälle kan säkerligen kopplas till ansvar. Så mycket att leva upp till, så mycket att ta ansvar för, orealistiska mål som ständigt gnager. Och det tar till synes aldrig slut.

Den samhällsbärande medelklassen, som redan tar så mycket ansvar, förväntas nu av regering och riksdag ta än mer ansvar, inte minst ekonomiskt, för en utveckling som ingen har formulerat på ett begripligt sätt. Det är ett ansvarsöverförande från dem som valts för att just bära ansvar tillbaka till alla dem som inte kan påverka. Det är inte en ansvarstagande politik. Mycket talar för att väljarna kommer att sanktionera detta vid kommande val.

Vårt samhälle präglas av maktens språk och språkets makt. Vi kan inte undslippa det. Men vi kan göra oss mer medvetna om det. Den långa lista med politiska ord som är till för att kväsa oss och bland annat innehåller: värdegrund, utmaning, mångfald, hållbarhet och andra maktbegrepp har nu fått ett tillägg. Ansvar.

Chris Forsne