För många år sedan lyssnade jag på en radiointervju med Jan Myrdal. Han lät påtagligt nöjd med sig själv när han frankt meddelade att han inte ändrat åsikt sedan han var tonåring. Det har jag. Många gånger. Min erfarenhet är att fler människor liknar mig än Jan Myrdal i det avseendet – vi byter åsikt, ändrar oss, omprövar tidigare ståndpunkter och reviderar uppfattningar. Tack och lov, tycker jag, inte minst när jag drar mig till minnes de ofta tvärsäkra, sällan väl underbyggda och tämligen onyanserade åsikter och uppfattningar jag hyste i tjugoårsåldern. Livet, människor vi möter, erfarenheter vi gör, samtal vi har och böcker vi läser tvingar oss att ändra uppfattning, åsikt, ja ibland livsstil.

För över ett decennium sedan, när jag höll på att skriva min doktorsavhandling, var jag tillsammans med andra doktorander från Sverige, Norge, Danmark och Finland på ett forskarinternat i en liten finsk by, långt från ära och redlighet. Temat var medicinsk etik. En av föreläsarna, en äldre manlig professor som skrivit otaliga texter om etik och stamcellsforskning höll en föreläsning som gjorde djupt intryck på mig. Professorn, som tidigare varit mycket kritisk till stamcellsforskning, uttryckte sig nu trevande, osäkert och sökande. Hans fru, berättade han, hade drabbats av en mycket ovanlig, svår och obotlig sjukdom. Kanske kunde stamcellsforskning finna bot för henne? Ibland tvingar livet oss att ompröva tidigare åsikter – också sådana åsikter som varit av fundamental betydelse för oss.

Trots detta stöter jag ständigt på människor som hyllar den Myrdalska hållningen, det vill säga en total ovilja till reflektion och omprövning, människor som tycker att det är ett tecken på svaghet, bristfällig karaktär och allmän uselhet att ändra uppfattning. Jag ser hur människor nitiskt letar artiklar och klipp från radio och tv-intervjuer för att bevisa att x,y och z minsann argumenterade för öppna gränser/religiösa friskolor/ekonomiskt bistånd till papperslösa då och nu minsann vill ha stränga gränskontroller/avskaffa religiösa friskolor/omedelbart kasta ut papperslösa eller vad det nu kan vara. De nitiska är i allmänhet människor som alltid (hävdar de själva) ansett att öppna gränser är livsfarliga, religiösa friskolor ett gissel och att papperslösa måste utvisas omedelbart (alltså hyst, i sitt eget tycke, ”rätt” åsikt). Man skulle ju kunna tänka sig att de är nöjda med att människor ändrat åsikt till den de själva förespråkar, men icke. Här ska det hängas ut och ställas till svars.

Vad är poängen med att posta en text någon skrev för fyra år sedan om ett då dagsaktuellt ämne och kräva svar nu? Leder det diskussionen framåt? Är det konstruktivt? Nej, inte ett dugg. Att människor omprövar tidigare uppfattningar är inte ett bevis på att de är vindflöjlar, utan på att de faktiskt är reflekterande varelser som lyssnar på andra och tar intryck av andra människors erfarenheter och argument. Jag tycker att de är förtjänstfullt. Vi befinner oss just nu i en tid när många människor tvingas ompröva tidigare åsikter och hållningar.

Att en förändring kommer till stånd och att en rad allvarligt problem äntligen tas på det allvar det förtjänar är långt viktigare än att bittert anklaga de som nu vaknat för att inte tidigare agerat. Den attityden – hetsjakten på och föraktet för dem som reviderar tidigare uppfattningar – uppmuntrar inte andra att våga ifrågasätta sina åsikter och tolkningar.

Världen är stadd i ständig förändring, och ibland förändras världen mycket fort. Vårt land har förändrats väldigt mycket på kort tid. Från att ha varit ett monokulturellt land med en ytterst homogen befolkning i århundraden har Sverige blivit mångkulturellt på knappt ett decennium, med särskild betoning på de senaste åren. Bara en dåre hävdar att det inte förändrar Sverige. Det är en förändring som vi måste förstå och förhålla oss till, så klokt och sansat som möjligt. Det finns enormt många debatter som ännu inte förts, som måste föras, och det finns mängder av problem som måste lösas. I det arbetet måste vi lyssna på varandra, varandras erfarenheter, kunskaper och argument. Kanske blir vi övertygade om att den andre förslag på lösning är bättre, att en annan hållning än min egen är rimligare. Ja, men då så. Så fungerar demokratiska samtal. Så fungerar tänkande människor – de lyssnar, argumenterar, drar slutsatser. Ibland låter de sig övertygas att ändra uppfattning och drar nya slutsatser, ibland övertygar deras argument den andre som tvingas revidera sin tidigare hållning.

Viktigare än att leta syndabockar, peka finger och hänge sig åt allmän bitterhet över tidigare beslut är att blicka framåt och vara konstruktiva, tillsammans. Många människor har anledning att ifrågasätta tidigare åsikter och hållningar. Det är bra. Bara så kan vi förflytta oss framåt. Men – och det här är ett viktigt men – svåra beslut kräver eftertanke och tid. En annan tendens, parallell med ansvarsutkrävningsdiskursen, är alltför snabba och tvära kast. Ibland krävs snabba beslut, men oftare än man tror har man tid på sig att resonera, fundera, samtala och tänka innan man fattar beslut. Den flockmentalitet som vi ser i offentligheten är bekymmersam.

Tonen i det offentliga samtalet i Sverige är för närvarande bedrövligt – en orgie i missförstånd, illvilliga tolkningar, anklagelser, one-liners och ren och skär dumhet. Nog kan vi bättre? Att byta åsikt är inte ett tecken på svaghet och intellektuell lättja. Det är ett tecken på styrka och intellektuell hederlighet.

Ann Heberlein

SWISH 123 396 2354

BANKGIRO 526-9246

https://www.patreon.com/Heberleinsetik

Dela det här: Twitter

Facebook

