Befolkningsstatistik från SCB blir sällan föremål för braskande rubriker. Det gäller även vårens olika siffersläpp. Dramatiken saknas - åtminstone på kort sikt.

Men sett i ett längre perspektiv är det uppenbart att Sveriges demografi är stadd i snabb förändring. Utmaningarna har historiska proportioner både när det gäller befolkningsökningen och det växande antalet äldre.

Om inte greppet hade varit så slitet skulle man kunna parafrasera Bill Clinton och säga ”Det är demografin, dumbom!” Befolkningsutvecklingen kommer nämligen i hög grad att definiera den politiska uppgiften framöver.

Låt oss börja med befolkningsökningen. År 1969 hade Sverige åtta miljoner invånare. Först 35 år senare - år 2004 - passerades gränsen nio miljoner. Sedan dess har det gått betydligt snabbare. I januari 2017 blev vi tio miljoner och enligt SCB kommer nästa gräns - elva miljoner - att nås redan år 2028. Aldrig tidigare har en ökning på en miljon gått så fort.

I snitt spås befolkningen öka med 100 000 invånare per år framöver. Fjolåret var på många sätt ett typiskt år med en befolkningsökning på 109 943 invånare. En dryg femtedel förklaras av ett födelseöverskott, det vill säga att fler föds än dör. Resten förklaras av nettoinvandring, det vill säga att fler invandrar än utvandrar.

En väldigt stor förändring på kort tid

Det är med andra ord invandringen som ligger bakom den rekordsnabba befolkningsökningen under 2000-talet. År 2000 uppgick antalet utrikes födda till ganska exakt en miljon (11,3 procent av befolkningen). I slutet av 2018 hade antalet nästan fördubblats till 1 955 569 personer (19,1 procent av befolkningen). Största ursprungsland är Syrien följt av Finland och Irak.

Det är en väldigt stor förändring på kort tid. Var fjärde invånare i Sverige har numera utländsk bakgrund (det vill säga är själv utrikes född eller har två utlandsfödda föräldrar).

Även om antalet asylsökande har minskat markant de senaste åren ligger invandringen totalt sett kvar på historiskt höga nivåer till följd av anhörig- och arbetskraftsinvandringen. Den 12 april släpper SCB en ny prognos över befolkningsutvecklingen, men inget talar för att bilden kommer att revideras på något avgörande sätt.

Det reser en mängd frågor av politisk natur: Hur ska den akuta bostadsbristen lösas? Redan i dag är många resurssvaga hushåll hänvisade till provisoriska boendelösningar i utanförskapsområden.

Det råder också stor brist på legitimerad personal av olika slag. Kommunerna kommer exempelvis att behöva rekrytera 77 000 behöriga lärare de närmaste fem åren och bygga 398 nya grundskolor fram till år 2026.

Hur ska problemen med segregation, otrygghet, hedersnormer och fallerande skolresultat lösas när utanförskapsområdena hela tiden fylls på med nya invånare?

Kostnaderna kommer att skjuta i höjden ute i kommunerna

Det för oss osökt över till den andra stora demografiska utmaningen - det snabbt växande antalet äldre inom befolkningen. Fram till år 2028 kommer antalet som är 80 år eller äldre att öka med 50 procent, från drygt en halv miljon till över 750 000.

Det beror dels på att vi lever allt längre, dels på att 30-talisterna var en ovanligt liten kull barn medan 40-talisterna är väldigt många.

Finansminister Magdalena Andersson (S) varnade nyligen för att Sverige står inför den tuffaste demografiska utmaningen på över 100 år. Aldrig i modern tid har så få yrkesverksamma förväntats försörja så många barn och äldre som under det kommande dryga decenniet.

Kostnaderna kommer att skjuta i höjden ute i kommuner och landsting. En person över 80 år genererar i genomsnitt tio gånger högre kostnader för det offentliga än en person i yrkesverksam ålder. Redan år 2022 kommer det att fattas 43 miljarder kronor om man räknar med oförändrad personaltäthet. Från politiskt håll har man hittills bara lovat att kompensera för hälften av det beloppet.

Migration är ingen lösning på en åldrande befolkning

En del önsketänker om att den första demografiska utmaningen ska vara lösningen på den andra. Arbetsförmedlingen fortsätter exempelvis år efter år att lansera hög nettoinvandring som svaret på en åldrande befolkning.

Den argumentationen underkänns dock från forskarhåll. Professorn i nationalekonomi, Mats Hammarstedt, påminner om att flyktingmottagande tvärtom utgör en nettokostnad för de offentliga finanserna under lång tid efter att de har invandrat till Sverige. Även arbetskraftsinvandring skulle ha blygsamma effekter på välfärdens finansiering, eftersom den samtidigt bidrar till att befolkningen växer och därmed behoven inom offentlig sektor (SvD 20/3).

Kritiken är ännu hårdare från demografen Martin Kolk. Migration är ingen lösning för att hantera utmaningar med en åldrande befolkning, inskärper han: ”... för att hålla Sveriges åldersstruktur år 2015 konstant fram till år 2080 så behövs 38,1 miljoner nettoinvandrare under perioden och Sveriges befolkning 2080 blir 54,6 miljoner” (SvD 21 mars). Till skillnad från barnafödande har migration liten effekt på en befolknings åldersstruktur.

Hur ser planen ut för att säkra samhällskontraktet år 2030?

Det finns med andra ord inga genvägar för att hantera Sveriges demografiska utmaningar. Tvärtom måste man räkna med att såväl den snabba befolkningsökningen som den växande andelen äldre kommer att utgöra en dubbel press på välfärden framöver.

Politikerna behöver lyfta blicken från de dagspolitiska trätorna och se den större bilden. Hur ser planen ut för att möta denna verklighet och säkerställa samhällskontraktet år 2030?

Två utgångspunkter borde vara självklara: 1) Migrationspolitiken måste läggas om för att bli långsiktigt hållbar och 2) Välfärden måste säkras med betydligt större belopp än de summor som hittills har utlovats. Kommuner och regioner behöver också ges förutsättningar att effektivisera sin verksamhet i stället för att bakbindas av ständigt nya utspel om mindre klasser, fler händer och utbyggd service.

Väljarna har redan börjat tröttna på löften som faller i värde snabbare än den svenska kronan.