Från stora som små historierevisionister har den senaste tiden små och stora historiska felaktigheter, rena lögner eller vantolkningar kommit om orsaken till kriget, krigsförloppet och dess efterverkningar.

Här kommer några av dessa, utan inbördes rangordning och utan att ha värderat om det okunskap eller medvetna felaktigheter som bakom påståendet. Tillsammans utgör de en väv av historiebyggande som fyller en politisk funktion. Och innan vi går in på granskningen (som inte är fullständig på något vis), låt mig redovisa kort min historiesyn för öppenhet och tydlighet.

Kriget orsakades av många faktorer, men störst skuld bär Adolf Hitler, följd av Josef Stalin. Det var två ledare för totalitära regimer som helt saknade respekt för internationella fördrag och människoliv och som ville expandera sina samhällssystem och geografiska gränser på andra länders bekostnad.

Skuld bär även Storbritannien och Frankrike för vacklande och vobblande appeasementpolitik, USA för isolationism, men även små stater som i tid inte insåg hotet bär om inte en moralisk skuld så en indirekt delaktighet till förloppet. Bättre agerat tillsammans kunde de små staterna kanske klarat sig bättre.

Att kriget till sist vanns av de Allierade var för att det var en allians som segrade och där förloppet kunde ha sett mycket annorlunda ut om någon del hade plockats bort. De sovjetiska förlusterna och förödelsen av landet var katastrofala. Men i sammanhanget ska det pekas på att både Polen och Litauen förlorade procentuellt sett en större del av landets egna befolkning än Sovjetunionen.

Efter kriget var Sovjetunionens agerande gentemot de ockuperade/befriade områdena politiskt och moraliskt förkastligt. Ett agerande som förutom massvåldtäkter, mord, politiska utresningar innebar Moskvastyrd kommunism fram till 1989.

Viljan från Sovjetnostalgikerna och ryska imperialister att bortse från Stalins ansvar för kriget, agerandet efter kriget samt förminska den gemensamma ansträngningen att besegra Hitler är inte bara intellektuellt ohederligt utan också moraliskt stötande.

Med det sagt, här är några exempel.

Den svenskspråkiga propagandakanalen Sputnik som är Rysslands nya medieflaggskepp skriver: “Genom att vägra närvara på Segerparaden i Moskva och arrangera egna högtidligheter i samband med 70-årsdagen av Andra världskrigets slut på Westerplatte-halvön, där kriget bröt ut har Bronislaw Komorowski reviderat historiska fakta med sin egen tolkning av händelserna.”

Den reviderade historiska faktan är att historieforskningen gått framåt samtidigt som Komorowski inte vill legitimera Rysslands angrepp på Ukraina genom närvarandet. Notera också att Ryssland betraktar närvaro inte som något frivilligt utan något som man kan kräva, för hur kan man annars vägra? Striden om historieskrivningen är egentligen inte ny. Den fick förnyad fart 2009 när parlamentariska församlingen för OSSE, Organisationen för Samarbete och Säkerhet i Europa, antog en resolution där man gav Hitler och Stalin samma skuld för krigsutbrottet. Ryska delegater lämnade salen i protest och ville inte rösta. Resolutionen antogs med överväldigande förkrossande majoritet.

Sputnik är ihärdig i att återställa stalinistisk historiesyn, och gör det gärna genom att attackera väst för det man själv gör, alltså historierevisionism och historieförfalskning. Så här kommenterar Sputnik en opinionsundersökning där alltför för få (galen mätning från början om ni frågar mig med frågan “vilken stat bidrog mest till segern” med

svarsalternativen Storbritannien, Sovjetunionen, USA, "annat" och "vet inte" vilket gör att man kan bli misstänksam mot beställare och syfte) svarade Sovjetunionen:

“Detta är en självklar följd av att européerna har i åratal hjärntvättats om Sovjetunionens och Rysslands roll i 1900-talets historia. Härmed försöker man förnedra Rysslands roll genom en revisionistisk tolkning av Andra världskrigets resultat för att skicka Ryssland till historiens bakgård.” Eftersom det inte längre finns någon riktigt fri historieforskning i Ryssland och historien blivit underordnad den ryska statens narrativ så blir spegelbilden bisarr.

Åsa Linderborg, kulturchef på Aftonbladet, har ju varit i hetluften under våren i debatten. Låt oss titta på några av hennes påståenden:

“Därför ”the Phony War” 1939–1940, när inga strider förekom på västfronten trots krigsförklaringen mot Tyskland. "

Visst var ganska stilla längs västfronten, men Linderborg låter påskina att det inte förekom några strider alls. Det är ett felaktigt påstående.

I själva verket ryckte 11 franska divisioner in i Tyskland på en tre mil bred front, tyskarna drog sig undan och fransmännen nådde de fram tilll Siegfriedlinjen. Färska segerrika tyska trupper från Polen kom till fronten och tryckte tillbaka fransmännen i en offensiv 16:e oktober.

Frankrike förlorade omkring 2000 döda, Tyskland omkring 400. Därefter stannade båda sidors offensivvilja av fram till i maj 1940.

I luften och till sjöss var kriget pågående under hela den här perioden.

“Därför lät de västallierade Sovjet blöda nästan ensamt fram till juni 1944.”

Längre ned finns ett svar om hur Tysklands krigsekonomi 1943 gick åt till huvuddel att bekämpa västmakterna. Åsa Linderborg förtiger också att den västallierade ansträngningen att bidra till den sovjetiska krigansträngningen. Över 400 000 motorfordon (mer än det dubbla jämfört med vad Sovjet själv producerade), 20 000 stridsvagnar, 16 miljoner skor, mat, mediciner, 80 procent av alla nyproducerade tåg och ca 20 procent av sovjetunionens flygvapen utgjordes av plan från väst.

Hjälpen från Storbritannien kom också i rätt tid. Mellan 30-40 procent av medeltunga och tunga stridsvagnar som försvarade Moskva 1941 kom från Storbritannien. Att påstå att västallierade lät Sovjet blöda nästan ensamt är att blunda för förutom egna krigsinsatser även de blodtransfusioner och bandage som höll Sovjetunionen kvar i kriget.

Facebookgruppen Anti-Euromaidan Sweden är ett tillhåll exil-ryska nationalister, svenska putinister och kommunister. Där berättar La Katja att hon är inbjuden till P3 för att prata om Segerdagen och får tips på vad hon ska säga av gruppens medlemmar. (Uppdaterat, går att lyssna på här, blocket börjar från 36 minuter. Katja hörs från 42 min).

Lev Ne: Du kan berätta att bara 2 soldater dog i Danmark i krig mot Hitler och Nazis tagit över Danmark på runt 2 timmar!

Nej du Lev, det där stämmer inte. Dansk Militärhistoria anger antalet stupade danska soldater under 9:e april 1940 till 11. Striden varade i fyra timmar. Historisk Samling fra Besættelsestiden 1940-1945 sätter antalet stupade till 16 och sårade 23.

Visst, det var inte många danskar som stupade den dagen, men dina siffror är fel.

Elias Dottemar: Understryk att Sovjet och USA var allierade mot fascismen och att Churchill därför startade kalla kriget helt i onödan.

Elias, Kalla Kriget startades när Sovjetunionen valde att avskaffa flerpartisystem och fria val i länderna som hamnat under Sovjetunionens skugga. Särskilt Polen var en öm fråga för de västallierade. Det var ju Polen som Storbritannien och Frankrike gått i krig för, men som Stalin bidrog till att krossa. Det fortsatte med att Sovjetunionen avskärmade östra Tyskland, blockerade väst-Berlin och utropade DDR. Churchill myntade begreppet järnridån, men han var inte i premiärminister under den här perioden. Från 26 juli 1945 till 26:e oktober 1951 var Churchill i opposition. Det är en av poängerna med demokrati.

Jake Kayzer: Nämn också om det kommer på tal, att pakten med hitler kom till först efter att Stalin nobbats flera gånger av väst om att skapa en pakt mot Tyskland. Som sista utväg fans då bara ett val kvar.

Det där är ett komplext påstående, Jake. Om vi inleder med sista utväg så är det helt fel. Stalin kunde ha låtit bli att utöka sitt eget territorium och istället stöttat Polen för att ha en buffert mellan sig och Tyskland. Relationerna mellan Polen och Sovjetunionen/Ryssland var inte de bästa. Dels var ju Warszawa en del av det ryska imperiet fram till första världskriget, dels efter polsk-ryska kriget 1919-1921 med 200 000 döda.

När du säger nobbning syftas antagligen på att Storbritannien och Frankrikes och Sovjetunionen, beroende på ömsesidigt misstroende, misslyckats med att komma överens under 1938 och 1939. Det sovjetiska agerandet i Spanien som steg för steg eliminerade andra än Moskvatrogna kommunister på Republikens sida ingav inte något större förtroende för Sovjetnionens avsikter.

Situationen augusti 1939 kan nog bäst beskrivas som att Stalin köpte den som bjöd högst. Storbritannien och Frankrike erbjöd helt enkelt tillräckligt mycket handlingsfrihet och intressesfärer. Hitler gav bort allt öster om floden Bug, dvs östra Polen, Estland, Lettland, Litauen men även Finland och Bessarabien. Stalin tackade och tog emot. Det var bara i Finland som motståndet blev starkt nog för att inte hamna under sovjetisk inflytelsesfär efter andra världskriget. Det hemliga tilläggsprotokollet kom i de västallierades händer efter krigsslutet och publicerades av USA 1948. Det förnekades av Sovjetunionen fram till 1989 då politbyråmedlemmen Jakovlev erkände existensen i en intervju i Pravda. Dokumentets hemlighetsstämpel försvann först när Sovjetunionen upplöstes. I dagens retorik från Ryssland förtiger man gärna tilläggsprotokollets roll för krigsförloppet.

Madeleine Génevieve: Varför gick det bra med att Tjeckoslovakien delades och Tyskland återförenades /och Kosovo så klart/ i fall de tar upp Donbass och Krim.Good luck!

Därför att man inte kan jämföra med en annektering av ett annat lands territorium med vapenmakt (Krim) med en folklig demokratisk process som leder till en fredlig återförening (Tyskland 1990) eller delning (Tjeckoslovakien 1993). Det borde vara en grundläggande insikt hos en demokrat att inse detta.

A.n. Ari Lindberg: Du kan ju alltid papeka att krigshistoriens storsta slag var i Ryssland...att 80% av den tyska armeen var i Ryssland..och att 80 % av de tyska forlusterna kom i Ryssland…

Här finns både sanningar med glidningar. Krigshistoriens största slag var på östfronten, där Stalingrad, Kursk och Leningrad med miljonarméer var de största. Fackboksförfattaren i militärhistoria Artur Szulc sågar siffran 80 procent av den tyska armén i Ryssland i ett blogginlägg. Tar vi det avgörande året 1943 så var mellan 60-70 procent av Tysklands marktrupper på östfronten. För Luftwaffe var siffran 35-40%. Luftvärnet 30% och Kriegsmarine en obetydligt liten andel.

Den tyska krigsproduktionen var det året inriktad till huvuddelen att producera flygplan (41% att jämföra med krigsfartyg 8,5% och stridsvagnar 6,3%), huvuddelen av Tysklands krigsekonomi slukades alltså i striderna mot västmakterna. Siffran 80 procent av tyska förlusterna, om man räknar i stupade militärer, kan stämma på ett ungefär. Alla dödstal är svåra att beräkna exakt. Beräknat i procent av krigförande resurser så är inte 80 procent en korrekt siffra.

Så här kan man hålla på ganska länge. Men med det dessa exempel hoppas jag att fler förstår historiens vådliga politisering just nu.