I veckan överlämnade Sveriges tidigare Moskvaambassadör Tomas Bertelman sin utredning om Sveriges internationella försvarssamarbete.

Ett av Bertelmans konkreta förslag var en gemensam NATO-utredning med Finland. Vilket verkar som en klok idé rent geopolitiskt, även om det möjligen är en fråga man rent praktiskt bör utreda på egen hand.

Regeringen gav omdedelbart kalla handen, förklarade att Bertelmans utredning tillsatts av den borgerliga regeringen (en outsinlig källa till allsköns elände har det visat sig) och att den säkerhetspolitiska doktrinen i Regeringsdeklarationen gäller. I den senare delen har regeringen som bekant skärpt upp formulering kring alliansfriheten genom tempusförändringen från ”har tjänat oss väl” till ”tjänar oss väl”.

Socialdemokraten Jan Nygren skriver för övrigt idag mycket förtjänstfullt om bland annat alliansfrihetsbegreppet och att det betytt högst olika saker under historien.

I veckan kom dessutom en opinionsundersökning som – vilket åtminstone för mig var rätt sensationellt – visade att fler svenskar nu var för NATO än emot.

Min gissning är att NATO-frågan håller på att segla upp i svensk politisk debatt på ett helt annat sätt än vad som varit fallet tidigare. Av allt mer påträngande reella säkerhetspolitiska skäl, men också för att det politiska engagemanget på ja-sidan blivit starkare.

Moderaterna har börjat tala tydligare i frågan och ser ut att överge den två decennier gamla och misslyckade strategin att sitta i båten i väntan på att socialdemokraterna ska börja göra upp med sitt neutralitetsliturgiska bagage.

Istället för NATO vill socialdemokraterna – och de är inte ensamna – prata återinförande av värnplikt. Även på andra håll finns det en växande föreställning om att Sveriges, som det verkar, högst varierande försvarsförmåga till åtminstone betydande del beror på att värnplikten har avskaffats.

Så istället för NATO-utreding, så ligger det i farans riktning att det blir en värnpliktsutredning.

Om man bortser från rent principiella invändningar mot den mycket stora frihetsinskränkning som värnplikt innebär, så har jag svårt att se att det framförs några starka militära eller försvarspolitiska skäl till varför den ska återinföras. Är detta en stark önskan från Försvarsmakten? Så sent som i februari menade man därifrån att det var för tidigt att säga något om det nya personalförsörjningssystemet. Men jag kan ha missat något.

Från politiskt håll talas det istället om ”folklig förankring”.

Sociademokraternas stöd för värnplikten går här bland annat tillbaka på en hundraårig skepsis till militären. Att ha medborgerlig kontroll över försvaret genom värnpliktiga skulle vara en försäkring mot att militären utvecklade en allt för stark egen politisk agenda och i slutändan mot miltärt övertagande av staten.

Ett vanligt argument för värnplikt är annars att det är billigare än en yrkesarmé. Men det bygger på en sammanblandning av kostnad och försvarsutgifter. Det är riktigt att det är billigare för försvaret att ge den värnpliktige en dagpenning på några tior per dag, men det innebär inte att det är billigare för samhället. Kostnaden för samhället är värdet av det arbete eller de investeringar (studier) i det egna humankapitalet som den värnpliktige hade gjort istället.

Däremot har värnpliktsförsvarets avskaffande inneburit att denna kostnad har flyttats över från de enskilda värnpliktiga till försvarsbudgeten och därmed till alla oss skattebetalare. I grunden är det rimligen sunt.

Men detta är en kostnadsökning som försvaret inte kompenserats för, åtminstone inte fullt ut. Det är svårt att säga hur mycket pengar det handlar om, men om man grovt räknar med att 40.000 personer gjorde lumpen varje år och att deras alternativkostnad var 100.000 kronor per år handlar det om 4 miljarder, dvs 10 procent av försvarsbudgeten. Och det är sannolikt lågt räknat.

Min bild är att vi debatterar värnplikt därför att vi inte debatterar de verkliga försvars- och säkerhetspolitiska frågorna: försvarsanslagens storlek och NATO.

Återstår personalförsörjningsargumentet. Värnplikten måste återinföras för att för få söker sig till Försvarsmakten. Men återigen, även det blir ett sätt att vältra över kostnader. Vi måste betala för att det ska vara tillräckligt attraktivt att bli yrkessoldat. Värnplikt är ingen genväg.

Socialdemokrarerna har satt sig i en regering med ett parti som knappt tagit sig ur en långt driven radikalpacifistisk syn på försvaret. Och man vill spendera statesns pengar på annat.

NATOs rekommendation är att medlemmarna varje år ska investera 2 procent av BNP i sina respektive försvar. Mycket få av dem når upp till den nivån, men den sätter vårt försvar i ett intressant perspektiv. För kanske är 2 procent av BNP priset för ett trovärdigt utanförskap.

2 procent av BNP i Sverige motsvarar drygt 70 miljarder kronor och skulle innebära en ökning av försvarsanslagen med drygt 30 miljarder. Man kan kanske förstå att Peter Hultqvist hellre pratar värnplikt.