I och med migrationsuppgörelsen anpassade regeringen flyktingpolitiken till EU:s lägstanivå och vidtog därmed de hittills hårdaste åtgärderna för att minska flyktingmottagandet. Kritiken lät inte vänta länge på sig. Aftonbladets Karin Pettersson framhöll att ”asylrätten är en mänsklig rättighet och poängen är att den gäller oavsett läge” (25/11). Asylrättsjuristen Viktor Banke konstaterade desillusionerad i Dagens Nyheter (25/11): ”den socialdemokratiska jämlikhetstanken gäller inte längre för alla.”

Båda dessa ståndpunkter är symptomatiska för den offentliga debatten om flyktingmottagandet och mänskliga rättigheter som förs just nu. Argumenten kännetecknas av en okunskap om en påtaglig institutionell förutsättning på vilken mänskliga rättigheter vilar, nämligen den nationalstatliga suveräniteten och medborgarskapet.

Förutom historikern Lars Trägårdh som har uppmärksammat problematiken i tidskriften Axess (5/2012) och Göteborgs Posten (2/12 2015), har den politiska retoriken om mänskliga rättigheter lidit brist på seriositet och reflektionsförmåga.

Den offentliga flyktingdebatten skulle vinna mycket på att debattörerna lät sig inspireras av den samhällsvetenskapliga diskussionen som har förts i flera decennier. De flesta samhällsvetare och politiska filosofer är nämligen överens om att universella mänskliga rättigheter och partikulära rättigheter baserade på medborgarskap står i ett komplext motsatsförhållande till varandra.

Den politiska teoretikern Hannah Arendt var den första som utvecklade denna insikt i ”The origins of totalitarianism”. Där beskrev hon innebörden av att bevilja och fullfölja mänskliga rättigheter, bara några år efter det att FN kungjorde sin allmänna deklaration om de mänskliga rättigheter 1948.

Mot bakgrund av judarnas rättslöshet under 1930 och 1940-talet insåg Arendt att mänskliga rättigheter i praktiken inte kan förverkligas utanför nationalstaten. I och med att människor berövades sitt medborgarskap, försattes de oundvikligen i ett tillstånd av laglöshet. Arendt satte därmed fingret på paradoxen att statslösa eller flyktingar, som i själva verket har störst skyddsbehov, inte får sina rättigheter tillgodosedda, medan de som besitter en formell tillhörighet till en stat genom sitt medborgarskap får tillgång till grundläggande rättigheter.

Ända tills i dag kvarstår spänningen mellan idealet att ”alla människor är födda fria och lika i värde och rättigheter” och det faktum att vi enbart kan förverkliga jämlikheten inom en avgränsad politisk gemenskap.

Idéhistorikern Patricia Lorenzoni uppmärksammade att problematiken redan återspeglas av termen internationell rätt:

”Ty rätten är just inter-nationell. En specifik politisk gemenskap, en nation – eller snarare, nationalstaten – är den instans på vilken rätten vilar. Flyktingen, utesluten ur denna politiska gemenskap, är utlämnad till hoppet om att på nåder inlemmas i en ny.”

(Helsingborgs Dagblad, 26/2 2012).

Dilemmat mellan universella och medborgerliga rättigheter har aldrig lösts och leder till frågan hur en kan förhålla sig till denna problematik?

Lutar man sig mot nationalstatsprincipen skapas oundvikligen en hierarki av rättigheter för medborgare och icke-medborgare. Denna variant återspeglar den verklighet vi lever i i dag där stater har de mest vittgående åtaganden gentemot sina egna medborgare.

Om dessa länder samtidigt ägnar sig åt att förse icke-medborgare med grundläggande rättigheter (som till exempel genom bistånd eller asylrätt), sker detta i en begränsad omfattning. Distinktionen mellan medborgare och icke-medborgare kvarstår och det finns ingen tongivande politisk gruppering som har för avsikt att komplett upphäva den distinktionen.

Samtidigt finns ett blocköverskridande stöd för uppfattningen att alla människor har rättigheter som människa och inte som medlem i en avgränsad politisk gemenskap. Hur ska problemet som har skisserats ovan angripas från en sådan ståndpunkt? I alla fall inte genom att förbise de institutionella strukturer vårt samhälle vilar på.

Retoriken som många människorättsförespråkare har anammat ignorerar nämligen ofta nationalstatens verkan och logik (oavsett om man gillar den logiken eller inte). När Viktor Banke påstår att vi ”överger tanken på solidaritet och gemenskap” ger han intrycket av att internationell solidaritet fullföljs lösgjort från nationalstaten.

Tvärtom är den nationella gemenskapen normaltillståndet i dag som måste övervinnas för att verkställa en postnational, kosmopolitisk gemenskap. Och där är vi inte i dag. Även för statsvetaren och filosofen Seyla Benhabib, som för övrigt pläderar för en kosmopolitiskt samhälle, är en världsstat inte eftersträvansvärd eftersom en sådan inte skulle kunna garantera ett demokratiskt självstyre.

Det är legitimt (och beundransvärt) att förfäkta det djupt humanistiskta idealet om internationell solidaritet. Det är också legitimt att försöka förändra den nationalstatliga verkligheten. Men då måste man också vara i stånd att besvara viktiga frågor som denna ståndpunkt medför.

Hur kunde ett alternativt samhällskontrakt se ut och hur realistiskt är det att en sådan modell implementeras? Kring vilken institutionell ordning ska välfärden, skattesystemet och politiskt beslutsfattande organiseras om nationalstatens suveränitet begränsas eller upphävs? Och hur ska man gå tillväga för att skapa en tillräcklig politisk majoritet som genom ett demokratiskt förfarande kan genomföra detta ideal? Övertygande svar på dessa frågor har hittills uteblivit.

Missförstå mig inte nu: De mänskliga rättigheternas frammarsch efter andra världskriget är en av vår tids största bedrift. Det internationella samarbetet kring mänskliga rättigheter har ökat och mänskliga rättighetsorganisationers insatser är viktigare än någonsin. Men låt oss samtidigt vara medvetna om förutsättningarna och begränsningarna för människorättsarbetet.

De migrationspolitiska åtgärder som den rödgröna regeringen beslutade om den 24 november kan anses som en utvidgning av nationalstatsprincipen på bekostnad av den moraliska principen om alla människornas lika värde. Det finns fog för kritik mot uppgörelsen och åtgärderna är hårda med svenskt mått mätt.

Men det är djärvt att beskylla regeringen för en ”oanständig” eller ”rasistisk” migrationspolitik när Sverige hittills tagit störst ansvar inom EU i flyktingkrisen.

Det är de central- och östeuropeiska regeringarna som förtjänar kritik i dag. Det är de som har vägrat samarbeta med andra EU-länder i flyktingfrågan. Det är länder som Slovakien som gör ett urval av flyktingar på religiös grund och stämmer EU för beslutet om ett kvotsystem för asylsökande.

Det är de som för en oanständighetens politik, inte den svenska regeringen som har fått ta sina beslut på grund av den.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.