Så har debatten om ett eventuellt förbud blossat upp igen, efter civilminister Ardalan Shekarabis förlupna ord om att ett sådant kunde vara en tänkbar åtgärd. Tonläget har varit högt både hos förespråkarna och motståndarna.

Vad som är förbryllande med debatten är att man diskuterar införande av en ny lagstiftning utan att man ens testat att tillämpa det rådande regelverket.

Problemet som man säger sig vilja komma åt genom ett generellt förbud mot tiggande är den ökande frekvensen av medborgare från andra EU-länder, framför allt Rumänien, som kommer till Sverige för att tigga på gator och torg – de som i folkmun och besynnerligt nog även i medierna kallas för EU-migranter. Migrant är dock missvisande i sammanhanget eftersom det egentligen åsyftar någon som flyttar till ett annat land, inte någon som vistas där tillfälligt.





LÄS MER: Tunnelbanan är ingen alternativ socialtjänst

Saken är dock den att ett generellt tiggeriförbud inte behövs för att hantera detta.

Den fria rörligheten inom EU, som möjliggjort de tiggande EU-migranternas resor hit från första början, är nämligen inte så fri som uttrycket ger vid handen.

En medborgare i ett EU/EES-land har endast rätt att vistas i ett annat EU/EES-land i tre månader. Därefter är de skyldiga att kunna uppvisa att de kan försörja sig själva samt att de omfattas av en heltäckande sjukförsäkring.

I flera av de många reportage som skildrat fenomenet tiggande EU-medborgare under det gångna året, till exempel i samband med avhysningen av hundratals ockupanter på en privat egendom i Malmö, har framgått att de berörda personerna vistats i Sverige långt längre än tre månader, ibland uppåt ett år eller längre. Dessa hade med andra ord kunnat avvisas från svenskt territorium på stående fot. De övriga, som mot förmodan kunnat uppvisa att de endast vistats här i tre månader, hade kunnat avvisas om de inte kunnat styrka att de omfattades av en heltäckande sjukförsäkring. Med tillbakaresa inom tre månader och krav på tecknande av sjukförsäkring skulle det förmodligen inte längre vara en lönsam affär att resa hela vägen till den kalla Norden för att tigga.

Det behövs med andra ord ingen ny lagstiftning för att minska omfattningen av medborgare i andra EU-länder som reser hit för att tigga.

Ett generellt tiggeriförbud skulle inte komma åt problemet. Om myndigheterna i dagsläget inte tillämpar det rådande regelverket, vad är det som säger att de skulle göra det för att man införde ett nytt regelverk? Risken är dessutom att en sådan lagstiftning snarare skulle drabba ensamma stackare som är lätta att komma åt, än cyniska ligor som skulle finna sätta att kringgå också den nya lagstiftningen.

Det går inte att förbjuda en människa att be sina medmänniskor om hjälp. Tillämpningen av en sådan lag skulle bli godtycklig och missriktad.

Vill man komma åt problemet med organiserade tiggeriresor från Östeuropa finns redan verktygen i det befintliga regelverket.

Politiken skall inte använda ny lagstiftning som tomma symbolhandlingar, allra minst om man inte testat att tillämpa det rådande regelverket. I förlängningen riskerar vi att sitta med fler och konstigare lagar, utan att de verkliga problemen har hanterats.

Lars Anders Johansson

Redaktör och programansvarig, Timbro

