Allerede som fire-femårig forstod jeg, at der var forskel på folk, og at det at være fattig betød, at man ikke var at regne for noget. Fattige var end ikke andenrangsborgere, de var underborgere.

At vi selv var fattige den gang i 1960’erne, fornemmede jeg af andres reaktioner. Allerede dengang havde jeg svært ved at modtage velgørenhed, at være genstand for andres medlidenhed. Det var flovt og skamfuldt at være fattig. Det til trods var min mor konservativ, så det blev jeg også. Min mor, der var alene med to døtre, sled sig, i en tid hvor end ikke SU eksisterede, gennem sit medicinstudium. Så vi syntes, vi var berettigede til at se ned på andre, der ikke som hende kunne tage sig sammen.

Langsom erkendelse

Indtil og lang tid efter at jeg skadede min ryg, var mine holdninger kapitalistiske, jeg troede på, at vækst ville løse alle problemer, og at især de konservative arbejdede for alles ve og vel. Fulgte man blot dem, ville alt være godt. Og da jeg selv var meget hårdtarbejdende, dømte jeg andre ud fra den platform, jeg selv stod på. Retorikken flød let ud af munden på mig: De arbejdsløse og de fattige skulle bare tage sig sammen; syge og ældre havde jeg end ikke tænkt på. Jeg var materialistisk og overfladisk, formede hurtige meninger på et for tyndt grundlag. Det er sørgeligt, at man selv skal rammes, inden man får den nødvendige indsigt.

Der har været perioder i mit liv, hvor penge ikke var noget, man tænkte på. De var der bare. Jeg var en go-getter, lige det stof en kapitalist er lavet af.

Jeg havde i årene op til, at jeg skadede min ryg så meget, at jeg i 1995 blev tvunget på førtidspension, arbejdet hårdt, meget hårdt. Tager man gennemsnittet af mit arbejdsliv, havde jeg nok arbejdet omkring 65-70 timer ugentligt, og nu var jeg slidt op. Fattigdom blev en fast bestanddel af mit liv. Jeg har boet i alt fra hytte til slot, selv en campingvogn er det blevet til i denne vinter.

Først i 2007 blev min eksmand og jeg rigtig ramt af fattigdom, vi mistede hus og hjem i 2011, og i 2013 røg mit ægteskab. I 2007 var jeg dog stadig højreorienteret, men gennem mange og heftige debatter på internettet, begyndte jeg at se, hvad det var, der var ved at ske, at der var grupper i samfundet, der var sat udenfor, bundet på hænder og fødder i et system, der igen og igen satte dem skakmat, og jeg tænkte for første gang: Du er jo selv en af dem.

Kapitalister i ånden

Danmark i 1960’erne og 1970’erne var i fremgang som aldrig før. De allerfleste var en del af denne fremgang, ånden var, især i 1970’erne, solidaritet og fælles ansvar for alle i samfundet, vi tog vare på hinanden, fandt det naturligt, at staten trådte til, når borgeren ikke selv magtede at komme videre, vores gode velfærdssystem var borgernes forsikring. Fremtiden var lys og fyldt med håb.

I 1980’erne eksploderede pengemarkedet, yuppierne havde fundet ud af at lave penge af ingenting, blot ved at købe og sælge papir, og tonen begyndte at ændre sig. Værdierne ændrede sig fra at tage vare på hinanden til, at vi stille og roligt engang i 1990’erne begyndte at se fattigdom, arbejdsløshed, selv sygdom, som noget selvforskyldt, og denne holdning er blot blevet forstærket ad åre. En stor del af den danske befolkning er blevet kapitalister i ånden.

I 00’erne boede jeg i udlandet – langt fra Danmark, og jeg fulgte ikke meget med i, hvad der foregik i mit hjemland. Jeg pralede af vores lige samfund. Men ak, ved min hjemkomst i 2007 måtte jeg sande, at intet var, som jeg forlod det.

Så gå dog fra din mand

I dag er jeg fattig, og det vil jeg forblive resten af livet, som brøkførtidspensionist (førtidspensionen nedsættes, idet de år modtageren har opholdt sig i et andet land end Danmark modregnes, red.) er der meget få muligheder for at forbedre økonomien. Jeg lever et beskedent og nøjsomt liv. Tøj, møbler og brugsgenstande købes i Genbrugsen, jul og fødselsdage har jeg ikke fejret i mange år, og selv om det er nøden og ikke valget, der afgør, hvor jeg handler, klager jeg ikke. Det eneste, jeg savner, er lidt overskud i økonomien til uforudsete udgifter og til at kunne tage toget og besøge venner fra tid til anden.

Forbrug er blevet et meget centralt begreb i samfundet, og Underdanmark lokkes med dyre forbrugslån og afbetalingsordninger, som i længden kun vil have en yderligere negativ effekt på den fattiges økonomi. For fattige er det ofte svært, for ikke at sige næsten umuligt, at gøre brug af tilbud, der kan nedsætte leveomkostningerne. Vi støder tværtimod igen og igen på gebyrer, afgifter og omkostninger, der er tæt knyttet til det at være fattig, og som yderligere vanskeliggør den økonomiske situation.

I dag tvinges den fattige, der ikke kan finde andre løsninger, til ydmygende kontakt med et system af teoretikere, der ikke kan sætte sig i den fattiges sted. Man må ofte tilbringe måneder og år, hvor hver eneste kontakt er et nederlag, og hvor den smule selvværd, der er tilbage, udraderes. Som gift førtidspensionist oplevede jeg igen og igen at få afslag på hjælp. Jeg er ikke den, der ved det mindste render til kommunen og vil have hjælp, jeg vil så vidt muligt klare mig selv. Tilbage i 00’erne, hvor jeg forgæves kæmpede for ikke at miste hus og hjem og stod med et månedligt rådighedsbeløb på kun 167 kroner, bad jeg kommunen om hjælp til tandlægeudgifter. Kampen trak ud, og det endte med, at jeg mistede mine tænder. Der var ingen anden hjælp at hente, udover at få gebis. Den time, turen hjem varede, tudede jeg. Jeg røg ud i en depression og mistede fuldstændigt mit selvværd og livslysten. Under sagsbehandlingen blev det af kommunens ansatte flere gange både direkte og indirekte i en hoven tone foreslået, at jeg jo kunne forlade min mand og lade mig skille.

Stueren hetz

Den måde, vi på bunden af samfundet omtales på i den offentlige debat, pressen og af politikerne, bliver stadig mere stødende. Det er som om, hetzen på fattige er blevet stueren. Som om flertallet føler sig hævet over et mindretal, som kan hænges ud og gøres til syndebuk for alt, hvad der går galt i samfundet.

Livet som kapitalist er let, meget lettere end at være fattig, og forskellen skal ikke kun findes i antallet af sedler i pungen, men i at man som liberalist i ånden kanfralægge sig ethvert ansvar. I dagens Danmark nævnes det fælles ansvar ikke længere, vi skal være os selv nærmest, og magter du ikke at følge med, jamen så må du jo gå til grunde.

Den kapitalistiske vækstmodel har slået fejl. Forestillingen om, at når det regner på præsten, drypper det på degnen, viste sig ikke at holde stik.

Selv om regeringen nu udlover milliardbeløb til velfærd, er tonen grundlæggende, at vi skal tage ansvar for os selv. De syge og arbejdsløse vil fortsat blive hetzet rundt i systemet. Målet er at stresse dem, for så har de færre kræfter til at bede om hjælp. Tilgangen bunder i forkvaklede forestillinger om den menneskelige natur; ’hvis vi gør livet til et helvede for bunden af samfundet, vil den reagere med at ville opad’. Men gæt engang, det gør den ikke, for når afmagten rammer, bliver mennesker deprimerede, triste, ensomme, opgivende, handlingslammede.

På bunden af det økonomiske Danmark, hvor borgeren efterhånden mister både med- og selvbestemmelsesretten, eksisterer demokratiet ikke længere. Det gør Grundlovens forskrifter om lige muligheder for alle heller ikke. For den fattige er det blot en illusion.