Det startede så kedeligt, det kunne. Nytårsaften. Jeg sad hjemme med influenza og en datter med maveinfluenza, mens resten af familien var til fest. Efter Dronningens Nytårstale var datteren faldet i søvn i sofaen, og så kunne jeg pænt sidde i køkkenet og se tv på den bærbare.

Jeg begyndte at surfe. Google havde en sjov nytårs-doodle, som jeg klikkede på i håb om noget underholdning. I stedet for et sjovt spil dukkede et billede op, jeg havde set før:

Et “godt nytår” sat i skrifttypen Gill Sans Bold, med gnister fra en stjernekaster indeni. “Hey!”, tænkte jeg: “Det er da min grafik! Hvordan har de fået fat i den? Den udgave af sitet døde for nogle år siden.”

Med hjertet oppe i halsen googlede jeg først billeder med søgeordet “Godt Nytår”. Og så mit billede gengivet i utallige mere eller mindre flatterende sammenhænge. Blandt andet som hilsen fra forskellige politiske partier.



(Screendump af Michael Hammel)

Billedet var præsenteret på min blog fra 2007 til 2010, og Dansk Cyklistforbund havde fået lov til at bruge billedet et år.

Flere billeder dukkede op. Inden i mig voksede følelsen af at være dum: “Hvorfor har jeg ikke skrevet mit navn tydeligt på billedet?" Det korte svar er jo, at det ser grimt ud og let kan fjernes.

Hvordan kan firmaer tillade sig “bare” at tage et billede og bruge det i deres markedsføring uden hverken at spørge først eller kreditere? Selv virksomheder, som lever af nidkært at håndhæve egne rettigheder, ser sig ikke for gode til at bruge billeder uden kreditering.

Jeg kom til at tænke på filmen 'The Italian Job' i 2007-udgaven. Sådan måtte det føles at være nørden Lyle – The Real Napster – der angiveligt delte værelse med Shawn Fanning, som stjal programmet til Napster fra ham.

Lyle kan intet bevise, og han lever i filmen af at hacke banker i vrede over, at den anden blev millionær.

Selv med udgangspunkt i Dansk Journalistforbunds uprangende priser vil man løbe ind i diskussioner om, om grafikken er det værd. Regningen skal gange med tre: Først for anvendelse, så for manglende tilladelse og manglende kreditering.

For mit øre kører udsagnet: “Havde vi vidst, at billedet kostede “så meget”, havde vi bestemt ikke valgt det”. Men de gjorde det – uden at spørge.

Nytårets fyrværkeri når sit crescendo. Min datter vågner i tårer, fordi hun er gået glip af årets fest og fyrværkeri, men klokken er lige tolv, så vi ser infernoet på Rådhuspladsen.

Næste dag går jeg i gang med at dokumentere. Jeg finder mit originale billede fra 2007, og i mit fotoarkiv finder jeg det fotografiske forlæg, det digitale negativ. Hurra for et loftsrum med gamle computere og harddiske, billig lagerplads og arkivar-gen. På Internet Archive finder jeg en kopi af mit gamle website med min nytårshilsen fra dengang.

Det bliver samtidig en slags tidsmaskine. Jeg husker, hvordan optagelsen af billedet kostede mig et uv-filter, da gnisterne, der ramte det, brændte sig fast på glasset. Endnu en udgift.

For at komme tilbage til virkeligheden sender jeg et tweet om, at jeg åbenbart er berømt på at lave “nytårsgrafik”. Svarene er en blanding af ros til billedet og forargelse.

Så laver jeg screendumps af alle synderne og en billedsøgning gennem Google, hvor jeg indsætter originalbilledet. Resultatet af den søgning er 494 gengivelser. Mode- ,krea- og madbloggere, spejder- og idrætsforeninger, vognmænd, fitnesskæder, cafeer, hoteller, restauranter, reklamebureauer samt “Hr. og Fru Hansen”.

På Facebook har blandt andet Nordisk Films Biografer Imperial Biograf, en indretningsarkitekt og frisører brugt billedet i deres nytårshilsen. De har alle afkrydset det felt, hvor de erklærer, at ophavsretten er deres – og dermed overdraget det til Facebook.

Selv om loven er klar nok: Man skal regne med, at alle værker har et ophav, også selv om det ikke tydeligt fremgår. Kun værker, der direkte er frigivede, er frigivede.

Ukrediterede billeder på nettet er ikke allemandseje, men kan bedst sammenlignes med at finde en anonym pung med penge: Det er nogens.

Jeg må i gang med at skrive breve til de mange, der har brugt billedet.

Det forekommer mig nær ved en uoverstigelig opgave. Helt sikkert er det, at det kommer til at tage tid. Masser af tid. Jeg har ikke lyst til at være en ophavsretsbisse, men jeg er nok nødt til at billed-google “godt nytår” hvert år den 31. december fremover.

Opdateret 14.30: Screendump tilføjet.