Man behøver ikke en krystalkugle for at kunne forudse, at når Nationalmuseet slår dørene op for en ny vikingeudstilling, vil den blive mere velbesøgt end alle de forrige. Tilsammen. Og det kan museet takke hystaderne på de sociale medier for.

For sjældent har en udstilling på forhånd været så omdiskuteret, og det skyldes først og fremmest, at den nationale institution har sat en kontroversiel og farverig mand i spidsen for udstillingen, nemlig Jim Lyngvild.

Et akut anfald af forargelses-influenza har kollektivt grebet historikere, eks-historikere og pseudohistorikere - sidstnævnte findes der en del af i Danmark - og de hyler op om »tivolisering« og oplevelsesøkonomi på steroider.

Uden at have set udstillingen, for den er som bekendt ikke åbnet endnu. Det er bare TANKEN, der er kvalmefremkaldende. Tanken om, at en person uden ph.d.-grad og tyve års feltarbejde på en udskidt mark kan entrere med så fin en institution som Nationalmuseet.

Nej, så hellere den sædvanlige kedsommelige pligtudstilling med pilespidser, spredte knogler og et bæger, der vistnok engang har været øl i. En af den slags udstillinger, der sender besøgstallene i et ræs mod bunden og gør det vanskeligt for børn og unge at forstå relevansen af historien og museernes berettigelse. Oplysning skal åbenbart være lig lidenskabsløshed.

Og ja, selvfølgelig kan en udstilling kamme over i pop og pjank, og det er svært ikke at tænke på HBO’s hitserie »Vikings«, når man ser billederne af de vikingehoveder, der er fremstillet i forbindelse med udstillingen.

»Vikings« eller Nationalmuseet? Fold sammen Læs mere Læs mere

Men netop derfor har museet sørget for, at Jim Lyngvild er blevet holdt i kort snor af institutionens ansatte, og de må jo formodes at have styr på fakta, så det hele ikke degenererer i gak og løjer. Og skulle der, når udstillingen åbner, være eksempler på historieforfalskning, skal kritikerne nok påpege det. Stol trygt på det.

Overordnet er debatten om Nationalmuseets vikingeudstilling interessant, fordi vi åbenbart hellere ser historien være irrelevant end underholdende. Oplysning og oplevelse anses for at være to gensidigt udelukkende størrelser, lidt ligesom man i folkeskolen ikke mener, at faglighed og trivsel kan gå hånd i hånd. Her skal vi enten have lektiefri skole eller sort skole, totalt unuanceret.

»Men forargelsen skyldes først og fremmest, at man har lukket Jim Lyngvild ind i Prinsens Palæ. Det er han slet ikke fin nok til. Det svarer til at lade Carl-Mar Møller designe en udstilling om stenalderen, ymter kritikerne, før de griber efter deres lugtesalt.«

Debatten om vikingeudstillingen er også interessant, fordi mange tilsyneladende glemmer, at historien er udsat for en permanent fortolkningsproces. Hvordan levede vikingerne, hvordan så de ud, hvad drev dem etc. er spørgsmål, der jævnligt genbesøges og ikke mindst revideres, når nye fund graves frem og arkæologien udvider vores forståelse.

Men forargelsen skyldes først og fremmest, at man har lukket Jim Lyngvild ind i Prinsens Palæ. Det er han slet ikke fin nok til. Det svarer til at lade Carl-Mar Møller designe en udstilling om stenalderen, ymter kritikerne, før de griber efter deres lugtesalt.

Hvis vi skal have flere til at besøge museerne, teatrene, operaen, bibliotekerne og kirkerne, bliver vi nødt til at skele til, hvordan institutionerne bliver relevante for folk. De kan ikke tillade sig at være esoterisk lukkede enheder, der alene sevicerer kunsten, historien og religionen.

Siden Rane Willerslev tiltrådte som museumsdirektør på Nationalmuseet, er besøgstallet kun steget, og han så helt rigtigt, da han installerede en kedsomhedsknap lige der, hvor den konventionelle tænkning plejer at sidde.

At Willerslev entrerer med en ukonventionel designer er således ikke problemet - problemet er, at flertallet af vores institutioner ikke evner at tænke nyt.