Tungan slinter och Twitterdrevet vaknar

Publicerad: 25 november 2015 kl. 05.53



1 av 2 | Foto: BJÖRN LINDAHL Chefredaktören Widar Andersson.

Debattknepet är ganska nytt för tidigare fanns inte Belsebub i svensk politik. Det som de ­flesta debattörer uppfattade som ondska tillhörde historien och därför var vi en lång period utan tillmälen i det offentliga samtalet. Att kalla någon nazist var ­inte bara idiotiskt utan också potentiellt ­farligt. Det finns ju ­lagstiftning mot förtal.

Och att kalla någon kommunist var, tja, bara att kalla någon kommunist. Vi lever som tur är inte i McCarthyismens USA där staten på 1950-talet jagade ­inbillade och verkliga röda.

Men nu finns Sverigedemokraterna och med dem kan man snabbt och ­effektivt skita ner vem som helst.

Senast är det ­TV-skribenten Johan Croneman som i DN Kultur påstår att Expressens ­ledarskribent Eric Erfors satt sig i knät på SD och SD i knät på ­Erfors. ”Sitter du bra där, ­Eric?” Hur detta ­korsvisa knäsittande går till begriper nog bara ­Croneman men det är ­heller inte viktigt, det viktiga är att förnedra och göra ­Erfors omöjlig.

I september sa Leif ­Boork ­något ogenomtänkt eller något som med lite god vilja kunde miss­förstås eller i alla fall något som DN Kultur fann opassande.

”Vad heter Leif ­Boork på Flash­back?” fnittrade en notis med avsikt att ­förpassa den gamle ­ishockeytränaren till de ano­nyma hatarnas och skvaller­kärringarnas favoritforum.

Widar Andersson är chefredaktör på ­Folkbladet i Norrköping. Han är en grå­sosse som bland annat publicerar kritiska ledare om invandringspolitiken. ”Vår tids Allan Vougt”, skriver journalisten Henrik Arnstad på Facebook.

Inget mer. Allan Vougt var den socialdemokratiske ­publicisten och politikern som fick sitt namn fläckat av efter­givenhet mot ­Nazityskland. En ­komocka i Widar ­Anderssons ­ansikte.

Nedkletandet av meningsmotståndare ­skapar något ­betydligt värre än en olustig atmo­sfär.

Jag tror att det till slut förlamar samhället. Som ­reporter märker jag det i min omgivning snart sagt varje dag. Rädslan för att ­säga fel. Skräcken för Twitter­drevet. Jag misstänker att det är en delförklaring till handlingsförlamningen i regeringskansliet.

Ett samhälle utan fri och f­rejdig diskussion blir snart ett sam­hälle i stagnation, en nation där medelmåttornas pöbel härskar.

Av: Peter Kadhammar

KOPIERA LÄNK

Publicerad: 25 november 2015 kl. 05.53