Det var en osedvanligt "käbblig" och stökig debatt som partiledarna bjöd på i söndagens Agenda. Första timmen handlade nästan uteslutande om de frågor som seglat upp som de viktigaste för väljarna; invandring, segregation och hur Sverige ska klara jobben givet de många nyanlända. Det är ett intressant skifte som skett i den politiska debatten på mindre än ett år: från idén om att Sverige behöver invandringen av lönsamhetsskäl, för att överleva den demografiska utmaningen och klara välfärden - till att Sverige behöver enkla jobb och långtgående reformer av arbetsmarknaden för att välfärden ska klara av invandringen.

Läs den meningen en gång till, det skulle nämligen inte förvåna mig om debatten i valrörelsen om två år kommer handla om just detta; invandring, välfärd var för sig, liksom invandring och välfärd i kombination. Hur många människor kan Sverige absorbera? Ska alla ha rätt till välfärdens utbud från första dagen? Vad händer med samhällskontraktet om staten inte fullgör sin del av avtalet? Är alla som har ett arbete också integrerade eller förväntar vi oss mer än vi egentligen velat tillstå av de som kommer hit?

Särskilt två replikskiften fångar emellertid ett problem som kan komma att bli svårare, om det nu är möjligt, än de enskilda sakfrågorna. Dels när Kristdemokraternas partiledare Ebba Busch Thor påpekade att hennes parti redan förra hösten förespråkade tillfälliga uppehållstillstånd och Jimmie Åkesson (SD) blixtsnabbt kontrade med "Men vi var före", dels när Jan Björklund hävdade att det finns vissa saker som inte får uttryckas i Sverige utan att "islamofob"-kortet viftas varpå Åkesson replikerade att han alltid sagt just detta och då kritiserats av bland andra Björklund.

Åkesson sitter på ett trumfkort, han kan nämligen hela vägen till år 2018 hävda att merparten av de problem som Sverige nu står inför, ifråga om invandringen, hade kunnat undvikas med en restriktivare politik. Att politiken stramades upp i höstas var ju som bekant en reaktion på att regeringen oroade sig för en "systemkollaps" och därmed erkände konflikten mellan stor invandring och generös välfärd. Just bilden av Åkesson och SD som "sanningssägare", som etablissemanget ignorerat och hånat, kan bli den tuffaste motståndaren för de övriga partierna. Har Anna Kinberg Batra (M) och övriga partiledare en seriös plan för hur de ska förhålla sig till det? Om inte bör man omgående skaffa sig det. Annars riskerar de att ställas inför en pedagogiskt omöjlig utmaning när Åkesson i vartenda sammanhang framöver, utan minsta darrning på rösten, kan komma att utbrista: "Vad var det vi sade?"