Farsta Centrum, t-banans gröna linje.

Perrongen som 43-åriga Micke Redling tittar ut över betyder mer för honom än för de andra resenärerna. Med tiden har han och hans kompisar börjat kalla platsen för Sky Bar, på grund av utsikten över Farsta centrum.

Här förändrades Mickes liv, här blev han kvar.

När Systembolaget öppnar, parkerar han här för att hänga med polarna, dricka några öl, titta ut över uppväxtens Farsta.

I korgen på hans svarta permobil, dekorerad med Hammarby-klistermärken, ligger några burkar öl och en vodkaflaska.

- Där borta, ungefär där hon står hände det, säger han.

I maj 1994 hade snickaren Micke blivit arbetslös. Söp till. Blev nedknuffad på spåret av en kompis och överkörd av tunnelbanan. Han hann aldrig rulla in under perrongen.

Tre vagnar rusade fram över hans kropp som på den tiden var stark och tålig eftersom han lyfte skrot fyra gånger i veckan.

Av vänster arm och vänster ben blev det bara köttslamsor kvar.

- Jag var dödförklarad två gånger. Såg ljuset i tunneln. När jag vaknade upp på sjukhuset bad jag brorsan klia mig på foten. "Du har ingen fot", sa han. Det var ju bara att acceptera. Vad ska man göra?

Micke blev överkörd av t-banetåget för 20 år sedan. Foto: Michaela Hasanovic

Han sträcker sig fram, tar upp en öl från korgen.

- Sen dess har jag inte kunnat jobba. Jag skiter i det. Är här och träffar mina kompisar i stället. Jag är alkoholist.

■■■

Fest i Sky Bar.

Kenta är gammal rocker, har en piercing i näsan och är förälskad i en kvinna som flyttat till USA.

- Fast rocker, det är jag ju fortfarande. Det är man på livstid.

Det är den 17 juli och det betyder "lite fest" för Farstagänget som umgås i Sky bar, förklarar Kenta.

Det klirrar till på kontona. Socialbidragen och pensionerna ramlar in.

En i gänget är redan ordentligt berusad och sitter hopsjunken på en bänk med hakan vilande mot bröstet.

Några ska till Systembolaget, andra ska till stan och låna ut pengar till en polare som har det knapert.

- Man lånar ut pengar till varandra. Det är en hederssak, säger Kenta.

■■■

"Alkohol är det enda som får mig glad"

60-årige Roger Hedberg behöver inte skicka en löpare till Systembolaget. Han är tillräckligt nykter för att gå dit själv.

Jag följer med.

Ner för trapporna, över torget, in i gallerian, ner för rulltrapporna och sen är man framme.

Hur många gånger har han gått den här vägen?

- Inget nytt under solen här, det är samma skapliga jävla människor som vanligt, säger han.

Han dricker 10-12 stycken Åbro 7,3:or om dagen. De kostar 10,30 kronor styck.

- Den klassiska alkoholistölen, säger Roger.

Han fick sparken från diskjobbet på Nordeas personalmatsal för sju år sedan. Då missbrukade han amfetamin.

På behandlingshem för sina spritproblem har han legat fem-sex gånger.

I höst är det dags igen.

Roger ska köpa tre öl: Två till sig själv, en till sin polare. Ofta delar man upp köpet på två kvitton för att spara en krona eftersom örena avrundas uppåt.

Ordningsvakterna i t-banan kör bort de som dricker. Foto: Michaela Hasanovic

– Alla lever ju på socialbidrag eller pension. Fattiga människor hjälper varandra. Har inte jag en öl hjälper han mig, har inte han någon så hjälper jag honom. Desto fattigare man är desto mer hjälper man andra. Jag vet precis hur det är att sitta i skiten, säger han.

När hyran är betald har Roger 3500 kronor i månaden att leva på.

Det räcker till ett mål mikromat om dagen. Utöver det äter han någon fralla. Utomlands har han inte varit på 30 år.

- Nittio procent av inkomsten lägger jag på det här, säger Roger och håller upp sin Åbro.

■■■

Vi är tillbaka på perrongen.

- Alkohol är det enda som får mig glad.

Om dagarna har han sällskap i Sky bar. Här finns polarna, skratten och historierna - även om han hört de flesta redan. Det är kvällarna och nätterna han fruktar när han sitter i sin lägenhet.

- De är så långa och ensamma. Ångesten är jävligt kraftig.

Särskilt söndagar, när Systembolaget har stängt.

- Vet du vad jag ligger och tänker på? "Åh, kan det inte bara bli måndag klockan tio så att jag kan få min medicin". Jag ligger bara och önskar att jag ska få sova bort den där jävla dagen, säger Roger.

■■■





"Just det, hon är död"

Det regnar över Farsta, som det så ofta gjort den här sommaren.

Micke har varit nere. Haft återfall på piller och druckit sina öl.

När vi träffas har han har inte rört sprit på tre veckor, så i dag har han bunkrat upp ordentligt.

- Ärligt talat vet jag inte om jag kommer över morsan. Det här är den värsta mardrömmen jag haft i hela mitt liv. Tomheten, att hon inte finns, den är så jävla svår. Häromdagen ringde jag upp henne, undrade varför hon inte svarade. "Nej, just det, hon är död". Jag har inte fattat det än, säger han.

Micke skakar på huvudet, pressar ihop käkarna.

Hans mamma gick bort i cancer för två månader sedan. På begravningen spelades Fred Åkerström "Jag ger dig min morgon", Andrea Bocellis "Time to say goodbye" och Kent Gustafssons "Just i dag är jag stark".

- Hon ville bara ha sorgsen musik, morsan. Alla skulle grina. Annars fick det vara, säger Micke.

Pappan är också död.

- Han söp ihjäl sig 1985. Men jag träffade honom bara en gång.

■■■

Får inte dricka

Två väktare kliver av tåget.

- Ni får inte dricka här, säger en av dem lugnt.

Micke börjar skrika. "Tänder till på alla tio cylindrar", som han själv säger efteråt. Han lovar att han inte druckit och får stanna kvar.

- Så där trevliga är de bara för att ni är här, säger en av killarna.

I Farsta centrum får man inte dricka. Blir man påkommen blir man bortkörd.

Micke berättar om en incident häromdagen:

- "Ni är inte värda någonting, ni är råttor", sa vakterna. Jag sa att de inte kunde säga så. Vi är visst värda någonting. Alla människor är värda någonting.

"De vänner jag har finns här. Slutar jag dricka blir jag ensam" Foto: Michaela Hasanovic

Jag frågar om man blir ledsen när man får höra att man inte är värd något.

- Nej. Eller, jo, det blir jag. Vi gör ju inte en fluga förnär. Och när det kommer barn så gömmer vi ölen. Man dricker inte framför barn. Det är så jag blivit uppfostrad. Vi kan vara lite högljudda men det är ingen som gör något dumt, säger Micke.

■■■

Ibland är det självmordstankar

Några dagar senare i Sky Bar. Micke syns inte till. Inte Kenta the rocker heller.

Klockan är strax efter tolv och Roger har kommit tillbaka från dagens andra vända till Systemet. Till slut är Roger ensam kvar på Sky bar.

- Hörru, jag vet ingenting om morgondagen. Kanske har jag supit ihjäl mig. Jag har hepatit C och har börjat få skrumplever. De vänner jag har finns här. Slutar jag dricka blir jag ensam eller sätter mig här och kollar på när de dricker. Och då börjar jag dricka igen.

Roger tar en klunk öl.

- Ibland har jag haft självmordstankar. Egentligen skulle jag helst vilja avsluta mitt liv. Innerst inne är jag trött på det här. Vara skakis och bakis. Jag vet hur jag skulle göra det. Kasta mig framför en buss, med huvudet före. Döden blir ögonblicklig. Människor som håller på med det jag gör brukar ta livet av sig i slutändan. De orkar inte med det längre.

■■■





Den sista dagen

Ännu en dag, ännu ett regn.

Där står 44-åriga Carl Andersson som är förtidspensionär, fotbollshuligan och alkoholist.

Han dricker för att döva den sprängande smärtan i huvudet han fick efter att ha blivit slagen med ett stålrör i huvudet.

Delar av skallbenet är ersatt med en titanplatta. Han låg i koma i mer än en månad efter överfallet.

Nu saknar han smak- och luktsinne helt. Lider av återkommande epilepsianfall.

HäR FINNS DET HJäLP Alkohollinjen: 020-84 44 48 www.alkoholhjalpen.se www.vardguiden.se www.alkoholprofilen.sew.aa.set Visa mer Visa mindre

Men slåss gör han fortfarande.

- Har man tränat taekwondo i 16 år och close combat i lumpen så kan man sina saker. Vi kör den gamla engelska varianten. Studsar mot varandra. Den som ligger ner rör man inte. Ibland blir det bara så att man sliter upp motståndarna efteråt och går och tar en öl.

Den här förmiddagen, Systembolaget har just öppnat, finns också en annan man på perrongen. Han som sover i rullande tunnelbanevagnar om nätterna, orolig för att ungdomsgängen ska ge sig på honom samtidigt som han saknar sina fyra barn som han inte längre har någon kontakt med.

- De svarar inte när jag ringer. De har ju sina liv.

Där sitter mannen som är så noga med att lukta gott. Alltid lika välklädd.

Röda shorts och kavaj, på sitt bröst bär han Svenska Freds märke.

Alltid nära till det där bullrande och hesa skrattet. Började knarka som 13-åring. 1996 sprang han Stockholm Marathon på under fem timmar. Rätt ofta tänker han på hur livet hade kunnat bli om det inte gått som det gick. Då hade han nog varit köksmästare, funderar han, han älskar ju att laga mat.

Mest av allt saknar han att cykla, förr cyklade han överallt.

Roger Hedberg, 60, är fortfarande tillräckligt nykter för att handla på Systembolaget. Det blir tre stycken Åbro 7,3:or. Foto: Michaela Hasanovic

Sen kom stroken, tjejen stack. Men nog är han lite kär i henne fortfarande, det medger han, kanske kan det bli de två igen eftersom de ska ta en fika tillsammans i dagarna.

Med en Åbro i handen finns också mannen som varit hemlös i 15 år och inte vill att hans namn nämns men som saknar sin älskade Carina som tog livet av sig för två år sedan.

Alla de där nätterna tillbringade de i skogar, i bilar, källare och på trappor. Men de skrattade alltid. Även när de var tvungna att tigga pengar för att kunna äta sig mätta. En gång fick han Carina att skratta så mycket att hon kissade på sig.

Panka och frusna och jävliga hade de i alla fall varandra.

Och skratten, alla skratten.

Fem år fick de tillsammans innan hon en dag avslutade sitt liv.

Nu vet han inte ens var gravplatsen finns. Har aldrig varit där. Smärtan förvrider hans ansikte när han talar om henne, den tränger ut ur varenda por.

Som han saknar henne.

Varje dag, varje sekund.

Där står de och där sitter de, allihopa, de som bär på sorger och livshistorier och minnen som de sköljer ner med burköl från Systembolaget som kostar 10,30 även den här grå dagen medan regnet smattrar mot taket på den plats de kallar Sky Bar.