Det brukar heta att alltfler tar del av världen, liksom inneslutna i en "bubbla". När allt kan väljas – vad man läser och hör, vilka nyheter man tar del av och vilka man gnuggas mot i olika sammanhang – sägs människan tendera att inreda sin tillvaro som ett dockskåp av välbekanta bekräftelser. Snart ser man inte världen som den är, utan som bakom ett par solglasögon där ljuset alltid är gult.

Något är märkligt välbekant. För jag tillbringade hela min barndom i en sådan bubbla. I mitt fall hette bubblan Umeå på 1980-talet. Men tänk nu inte sämre om mig för den sakens skull. Den hade lika gärna kunnat heta Falun eller Borlänge. Svenska städer är sig ganska lika.

Ramarna för vad som fanns i den livsvärlden sattes av ett antal redaktörer och grindvakter av olika slag. Nyhetsutbudet bestämdes i praktiken av en liten osynlig grupp – nyhetscheferna på lokaltidningen, de båda kvällstidningarna, Sveriges Television och Sveriges Radio. Det som inte var en nyhet i deras ögon skulle inte heller nå mina.

Debattredaktörerna hade på den tiden en helt avgörande makt över vilka frågor som debatten skulle få handla om och när debatten skulle ta slut. Sveriges Television hade avgörande makt över vem som skulle få bli en offentlig person och vem som skulle förbli obskyr. Opinionsbildningen var vertikal – uppifrån och ned, alternativa vägar var nästan obefintliga.

Den som ville läsa en kontroversiell politisk tidning fick hoppas på att stadsbiblioteket hade bestämt att de skulle ta in tidskriften. Om inte, skulle det vara svårt att ens få tag på adressen till redaktionen. Bokutbudet bestämdes av inköparen på Åkerbloms bokhandel. Tog de inte in en bok så existerade den inte i min värld. Leksaksutbudet bestämdes av inköparen på Lekbitens leksaksaffär. Leksaker som de tog in var de vi kände till. Det som inte togs in förblev osynligt.

Inom område efter område såg det likadant ut. Någon måste alltid göra ett urval och förut gjordes urvalet alltid centralt, samma för alla. De flesta upplevde det inte som en bubbla eftersom vi alla levde inom samma ramar.

Längtan efter ”gemensamma referensramar” och samlingen kring en lägereld är en nostalgi över den där påvra miljön. Det som gjorde referensramarna så ”gemensamma” var de stora praktiska hinder som förut stod i vägen för den som skulle vilja skaffa sig andra referensramar, ta del av helt andra nyheter och sitta vid en helt annan lägereld.

Något slags urval äger alltid rum – ingen kan intressera sig för allt och ingen butik kan ha alla varor. Det som hände var att makten att göra det urvalet vreds ur händerna på en liten grupp redaktörer och spreds ut till gemene man.

App, app! "Filterbubblor", varnar de som sett sin maktbas gå förlorad.

Pytt! Berätta inte för mig om filterbubblan. Jag har sett den, jag växte upp i den och jag hatade den.