”Dom allra flesta av oss här, vi är inte mörkhyade, muslimska, unga män. Vi är människor.” Nej, så sa Åsa Romson naturligtvis inte i sitt tal i Almedalen där hon utmanade Gudrun Schyman om titeln som skuldfeminismens drottning. Utan: ”Om vi har en norm att det sitter vita, heterosexuella män vid makten, då bygger man också ett samhälle som passar bäst för vita, heterosexuella män. Och det blir så fel. För de flesta av oss, dom allra flesta av oss här, vi är inte vita, heterosexuella, medelålders män. Vi är människor. Och det betyder att vi har lika värde, men vi är olika på alla möjliga sätt.”

Den vita, medelålders mannen har uppenbarligen följt efter mig när jag har lämnat Studio Etts scensändning på torsdagseftermiddagen. På Donners plats hejdar han mig, och frågar ”ska ni göra något om Romsons tal?”. Jag frågar vad han menar. Han ser lite ursäktande ut, säger att han visserligen kallar sig ”grönvänster” men att han tagit illa vid sig av talet under onsdagskvällen. Att han inte förstår poängen med varför han ska pekas ut, enbart i egenskap av att vara vit, heterosexuell, medelålders man. Att han gör allt han kan, för att som ensamstående vara en bra pappa åt sina tre barn. Att han försöker uppfostra dem att se utan fördomar på andra. Och att Åsa Romson med sitt tal fick honom att känna sig villrådig, tänka att han kanske inte är så vänster som han trodde.