Under det gångna året har IS varit nyhetsstoff nästan varje dag, i de mest skiftande sammanhang: det har handlat om avrättade journalister i orangea fångdräkter, larm om tortyr och slaveri, hätsk inrikespolitisk debatt om ”dalt” med återvändande frivilliga IS-krigare, okontrollerade flyktingströmmar, brända kyrkor.

För ett år sedan intogs Mosul, Iraks näst största stad, av Islamiska staten (IS). Sedan dess har IS blivit det största fredshotet i Mellanöstern och en permanent huvudvärk för västvärldens politiker och säkerhetstjänster. Men historien om IS börjar redan år 2003. DN:s korrespondent Erik Ohlsson berättar om hur Islamiska staten kunde växa från en obskyr mördarsekt till en maktfaktor som stöpt om världspolitiken.

Resultatet blev en ytterligare en humanitär katastrof: över 200 000 människor flydde under några septemberdagar över gränsen från Syrien till Turkiet. USA började flygbomba IS även i Syrien. Barack Obama hade snabbt fått omvärdera sin bild av Islamiska staten som nu trätt fram som den ledande globala jihadiströrelsen och ett hot inte bara mot Irak och Syrien utan mot hela Mellanöstern.

Abu Bakr al-Baghdadi är ISIS tredje ledare. Den flamboyante Abu Musab al-Zarqawi, som gärna poserade med en kalasjnikov i högsta hugg, hade ju efterträtts av den ytterst tillbakadragne och hemlighetsfulle Abu Omar al-Baghdadi, som emellertid bara fick tre och ett halvt år på sin post innan han dödades.

Hans efterträdare Abu Bakr al-Baghdadi söker inte heller han mediernas rampljus. Det finns inget i al-Baghdadis knapphändiga och skiss-artade biografi som tyder på att han på något sätt är förutbestämd att bli ”kalif” i Islamiska staten och därmed (självutnämnd) ledare över alla världens muslimer.

Abu Bakr al-Baghdadi föddes 1971 i Samarra, tretton mil norr om Bagdad. Samarra är en helig stad för shiamuslimer, men ligger också i den så kallade sunnitriangeln, ett område nordväst om Bagdad med övervägande sunnitisk befolkning, lojal med den störtade diktatorn Saddam Hussein.

I al-Baghdadis släkt finns både sunnitiska skriftlärda och anställda inom Saddams säkerhetsstyrkor. Själv flyttade han i övre tonåren till Bagdad.

Enligt vissa uppgifter ska han ha påbörjat en doktorsavhandling i islamstudier vid Islamiska universitetet och även predikat i den stora moskén i den irakiska huvudstaden. Men uppgifterna är osäkra. Mycket tyder på att detta är meriter som klistrats på i efterhand för att förgylla ”kalifens” bakgrund – liksom påståendet att han är släkt i rakt nedstigande led med profeten Muhammed.

Säkert är emellertid att al-Baghdadi greps av amerikanska styrkor i Fallujah 2004 eller 2005, och att han därefter fördes till fånglägret Camp Bucca utanför Basra i södra Irak, nära gränsen till Kuwait.

I Camp Bucca hamnade godtyckligt arresterade irakier sida vid sida med ärrade extremister. Det här var efter att skandalerna med tortyr och övergrepp i Abu Ghraib-fängelset avslöjats. Camp Bucca skulle visa upp en humanare fångvård, var det meningen. Fångarna fick spela fotboll och de belönades med cigarretter. De kunde samtala och utbyta erfarenheter. ”Ett sommar-läger för erfarna jihadister”, konstaterar den rutinerade Mellanösternkorrespondenten Janine di Giovanni som forskat kring denna period av Abu Bakr al-Baghdadis liv.

Amerikanerna bedömde dock inte al-Baghdadi som ett större hot än att han kunde friges efter högst två års fångenskap. Som en fri man i Irak engagerade han sig omedelbart i ISI (senare ISIS) och klättrade upp till rörelsens allra högsta topp. I maj 2010 valdes han av ISI:s högsta organ, shurarådet, till ny ledare.

Hur den tidigare obemärkte al-Baghdadi kunde göra så pass snabb karriär råder det delade meningar om.

Enligt vissa bedömare är han mer av en frontfigur för en grupp av officerare från Baathpartiets milis, den mest fruktade grenen av Saddam Husseins numera upplösta maktparti. Den tyska tidningen Der Spiegel publicerade för några månader sedan dokument som funnits i den irakiske befälhavaren Haji Bakrs ägo. Denne dödades i en eldstrid utanför den syriska staden Tal Rifat i januari 2014 och lämnade efter sig detaljerade anteckningar om hur IS skulle infiltrera oppositionsgruppernas miliser i Syrien. Der Spiegels tes är att Haji Bakr var hjärnan bakom IS syriska expansion.

Andra analytiker menar att Haji Bakr och andra gamla Saddamofficerare inledningsvis spelade en viktig roll i Islamiska statens framväxt, men att IS-ideologernas metoder att spela på den religiösa kallelsen varit den avgörande ”framgångsfaktorn”.

E

n vacker försommareftermiddag i Stockholm stämmer jag möte med Joel Ahlberg, Irakexpert på Folke Bernadotte-akademien, en myndighet under UD som arbetar globalt med fredsfrämjande och konfliktförebyggande insatser.

Joel Ahlberg är civilekonom, aktiv i dialogen om att dela Iraks oljetillgångar mellan olika regioner och etniska grupper. Han har bott långa tider i Irak och talar arabiska obehindrat. Joel Ahlberg är med andra ord väl skickad att sätta in Islamiska statens explosiva framväxt i Irak och Syrien i ett större perspektiv.

– Islamiska statens ideologer har tolkat några nyckelbegrepp inom islam som man lyfter fram i sin propaganda. Det är fyra termer som hela tiden återkommer: den profetiska förkunnelsen, jihad, tawhid och takfiri, säger Joel Ahlberg och förklarar:

– Den profetiska förkunnelsen, al-Nubbuwah, handlar om upprättandet av en stat som grundas på profeten Muhammeds religiösa uppenbarelse. Jihad är att gå ut i heligt krig och vara beredd att dö för upprättandet av en stat som grundas på den heliga förkunnelsen. Att dö i jihad betraktas som det främsta sättet att hedra Gud. ”Ingen skulle sitta stillatigande om de visste vilken ära som finns i jihad” säger al-Baghdadi.

– al-Tawhid betyder enhet, att göra saker till ett. Det finns bara en gudomlig skapare och härskare, menar man. Alla nationsgränser, alla politiska ideologier, all nationalism är brott mot den gudomliga enheten. Det fjärde centrala begreppet är takfir, att förklara någon otrogen. Det nya för Islamiska staten är att hela grupper, som shiamuslimer och kristna, betraktas som takfir och därmed lovliga att döda.

Propagandan finns på nätet, lätt tillgänglig, presenterad på de flesta av världsspråken. Det är en stor del av förklaringen till Islamiska statens enorma attraktion på unga muslimer i utanför Irak och Syrien.

Inget annat krig i nutidshistorien har lockat lika många frivilliga till islamistiska extremistorganisationer. IS har minst 21 000 man i vapen från andra länder, och ett okänt antal med ”civila” uppgifter.

Rekryteringen av unga till Islamiska staten har under det senaste året blivit ett hett inrikes-politiskt ämne och ett överhängande problem för säkerhetstjänster i Europa och andra delar av världen.

I staden Sanliurfa vid den turkisk-syriska gränsen mötte jag i höstas 27-årige Muhammed som lockats att strida för Islamiska staten, en textilarbetare från Aleppo i Syrien som inledningsvis tyckte att IS behandlade sina soldater väl. Han var stolt över att tillhöra den främsta jihadist-rörelsen.

– Jag kände att jag var del av en framgångsrik armé som motståndarna var rädda för, förklarade Muhammed.

Men efterhand beordrades han att göra saker ”som ingen god muslim bör göra”. Muhammed hade nu deserterat från sitt förband och flytt över gränsen från Syrien till Turkiet. Han ville inte gå närmare in på sina handlingar, uppenbarligen var han rädd för att åtalas för krigsbrott i Turkiet eller Europa. Muhammed var också rädd för att IS skulle hämnas på hans föräldrar och syskon som fanns kvar i Aleppo, men han ville ändå framträda i tidningen för att varna andra unga muslimer att ha med Islamiska staten att göra.

– Radikala jihadiströrelser som IS växer oftast fram i områden där staten har väldigt liten kontroll, exempelvis i ytterområdena utanför de stora städerna. Det är utpräglade stamsamhällen: landsbygden i Irak och Syrien, pashtunsamhällena i Afghanistan, i Jemen och Somalia. Stammen betonar värden som värdighet och ära och denna hederskodex används av IS för att mobilisera och infiltrera i lokalsamhället, säger Joel Ahlberg och fortsätter:

– Samtidigt är det samhällen som är plågade av krig vars befolkning känner en enorm utsatthet. Jag har väldigt svårt att tro att IS skulle uppstå i en gemenskap där det finns demokratiska fri- och rättigheter, där ens rättigheter inte kränks, där man kan skicka barnen till skolan och man kan utgå från att de kommer hem levande. Så har inte varit fallet i Irak, och inte i Syrien eller Libyen heller.

Det faktiska territorium som IS behärskar omfattar uppskattningsvis 270 000 kvadratkilometer – större än Storbritannien – med en befolkning på minst sex miljoner invånare.

– Men vi får inte glömma att IS trots allt är en minoritetsgrupp, även i de samhällen där den uppstått. En liten extremistisk rörelse som genom vissa sociala och politiska omständigheter och en svag motståndare på mycket kort tid lyckats etablera något slags kontroll över stora territorier. Men faran är ju inte att IS har kontroll över stora landområden, utan vad som händer med IS om omvärlden hanterar problemet oklokt, påpekar Joel Ahlberg.

Regionen som IS kontrollerar är rik på mineraler, främst olja, men är annars oländig och fattig. Hur livet faktiskt ter sig inne i ”landet” Islamiska staten är inte lätt att veta – det är ont om oberoende rapportering, den mesta information som tillhandahålls är andra- eller tredjehandsuppgifter som färgas av propaganda på det ena eller andra sättet.

Västerländska journalister törs helt enkelt inte åka in i IS-land och det har de goda skäl till. Reportrar och biståndsarbetare betraktas som byten av Islamiska staten.

För närvarande finns ett 60-tal kända fall av kidnappade utlänningar. Men mörkertalet är stort. De kidnappades anhöriga och arbets-givare väljer ofta att hemlighålla incidenterna för att inte försvåra förhandlingarna med gärningsmännen.

Antingen avrättas kidnappningsoffren i propagandasyfte, utdraget sadistiska mord som filmas och läggs ut på nätet. Eller så används de som handelsvaror och får betala tiotals miljoner kronor eller mer för att undkomma med livet i behåll och friges.





Islamiska staten brukar kallas världens rikaste terrororganisation. Pengarna kom inledningsvis från förmögna privata donatorer i länderna kring Persiska viken, företrädesvis Saudiarabien.

Allt eftersom IS lade under sig territorium blev intäktskällorna flera: främst råolja och raffinerad olja från oljefält och raffinaderier i nordöstra Syrien och västra Irak som via mellanhänder smugglas till bland annat Turkiet och Jordanien.

Tidvis kunde Islamiska staten tjäna motsvarande 15–16 miljoner kronor om dagen på sin illegala oljeexport. USA:s intensifierade bombningar av oljekällorna har dock gjort att inkomsterna från oljan minskat. Men de uppgår fortfarande till ett par miljoner kronor per dag, enligt den arabiska nyhetssajten al-Monitor.

Skatteuppbörd i storstäder som Mosul och Raqqa är andra viktiga inkomstkällor för IS, liksom handel med plundrade antikviteter och lösesummor för kidnappade.

Ondskan och barbariet inom IS är något som rörelsens propagandaapparat gärna håller fram. Man distribuerar videoklipp på bakbundna män, anklagade för homosexualitet, som kastas mot döden från höga byggnader omgivna av jublande människomassor. Eller på svartklädda män som med stor förtjusning går loss med hackor och släggor på oersättliga antika statyer och stentavlor i Mosuls stadsmuseum.

Det finns också väl dokumenterade övergrepp mot kvinnor som tillfångatagits och torterats sexuellt eller hållits som sexslavar.

Hand i hand med okulturen, bestialiteten och den ofattbara grymheten går IS anspråk att vara samhällsbyggare, att skapa ett civilt samhälle med alla dess funktioner: skolor, sjukhus, elverk, pumpstationer.

Då och då blandas videoklippen och rapporterna om kidnappningar och tortyr med nyheter om alldeles vanliga framsteg, som att Mosuls enda femstjärniga hotell nu har renoverats och nyöppnats.

I den europeiska debatten om IS har det börjat höras röster som vill att terrororganisationen ska behandlas som en stat. Den italienska journalisten och ekonomen Loretta Napoleoni utkom nyligen med en debattbok, ”Islamiska staten. Ett terroristiskt nationsbygge” (Fri Tanke) där hon framhåller IS statsbyggarambitioner. När Napoleoni lanserade sin bok i Sverige i våras jämförde hon IS med den palestinska befrielseorganisationen PLO och jämställde rörelsens övergrepp med avrättningarna under den franska revolutionen.

Joel Ahlberg avfärdar resonemanget:

– Islamiska staten är ju en terrororganisation som förvanskar det religiösa budskapet inom islam och som för krig mot all den mångfald som livet och skapelsen består av. Att omvärlden skulle falla undan för det och betrakta IS som en legitim part, det har jag mycket svårt att acceptera.

FAKTA. IS tre ledare.

Abu Musab al-Zarqawi, född 1966 i Jordanien, död 2006. Ledare för det första embryot till vad som skulle bli Islamiska staten. IS ”andlige ledare”, utvecklar rörelsens terrormetoder.

Abu Omar al-Baghdadi, född i Irak, död i april 2010. Leder IS föregångare ISI under tre och ett halvt år. Hårt angripen av USA men lyckas hålla ”sin” terrorgruppering operativ.

Abu Bakr al-Baghdadi, född i Samarra i Irak 1971. Ledare för ISI (senare ISIS så småningom IS) sedan oktober 2010. Självutnämnd kalif över Islamiska staten.

Fotnot: Abu Omar al-Baghdadi och Abu Bakr al-Baghdadi är inte släkt med varandra.



FAKTA. Nyckelpersoner inom jihadismen.

Abu Muhammad al-Adnani, född i Syrien 1977. Officiell talesman för IS, anses ligga bakom rörelsens kommunikationsstrategi med intensiv närvaro på sociala medier.

Usama bin Ladin. Född 1957 i Saudiarabien, död 2011 i Pakistan. Grundade den sunniextremistiska terrorgrupperingen al-Qaida i slutet av 1980-talet. Skyldig till historiens mest omtalade terrordåd, attackerna mot World Trade Center i New York 11 september 2001.

Ayman al-Zawahiri. Född 1951 i Egypten. Läkare och intellektuell, länge bin Ladins andreman, numera ledare för al-Qaida. Anses sakna karisma och är jämförelsevis ”mjuk”. Följaktligen har ”hans” rörelse kraftigt försvagats på senare år.