Den 17 september 1982 samlades ett tusental ungdomar i Rålambs­hovsparken i Stockholm till synes utan syfte. Polis gick till attack och stenkastning utbröt. Man menade att en bugg i telefonsystemet, heta linjen, låg bakom upploppet. Arbetarens medarbetare sätter in händelsen i nät­politikens historia.

”En vacker höstkväll i september 1982 samlades några dussin brokigt utstyrda unga människor på Fridhemsplan: helt vanliga skolung­domar, inga organiserade ­motor­­­­­­­­­­­­­­­­­­­­­­­­­­­­­­cykelgäng. Inte heller stadens fåtaliga punkare och anarkister var representerade annat än med några få ombud. Oavbrutet dök nykomlingar upp ur tunnel­banans djup. Ingen visste var de kom ifrån och vad de hade för avsikter. De tycktes inte demonstrera för eller mot något. De bara fanns där, stod i löst sammanhållna grupper och pratade med varandra.”

Ur Hans-Magnus Enzensbergers Svensk höst.

Antalet uppgick snart till närmare tusen ungdomar. Något liknande hade aldrig tidigare upplevts. Okontrollerbara, men ändå så lugna. Kanske hade de en hemlig plan? Kanske var de påverkade av något? Kanske de var ute efter bråk? Polisen tog det säkra före det osäkra och beslutade sig för att skingra klungan. ”De fanns överallt, på buss­kurens tak, i träden, på valstuge­taken och i elledningarna. Men de skingrade sig när vi kom”, berättade kommissarie Kjell Andersson för Expressen.

I stället rör sig massan mot ­Rålambshovsparken utan marschordning, utan paroller, utan för­ut­bestämd plan. Ungdomarna samlades uppe på gångbron vid parken. En spänd situation uppstod. Någon kastade en flaska.

Ett femtiotal poliser med kravallhjälmar och hundar gick in för att skingra massan. Ungdomarna började kasta stenar, ölburkar och flaskor från gångbron. Kjell Andersson beskriver i Expressen hur ”det blev någon sorts masspsykos. Allt fler började kasta saker.”

Batongslag utdelades, blåmärken uppstod. Några hävdade att de blivit hundbitna. Fyra poliser skadades av flygande föremål. Tio ungdomar omhändertogs och fick hämtas ut från arresten av sina föräldrar. Vid 22-tiden var ungdomarna skingrade och allt återgick till det normala.

Dagen efter kommer rubriken i Aftonbladet: ”Heta linjen-fans slogs med polisen”.

”Tonåringarna, de flesta mellan 14 och 18 år kände inte var­andra […] kontakten hade de knutit via heta linjen – den nya flugan som genom Televerkets misstag gjort det möjligt för ett obegränsat antal människor att bli ihopkopplade på samma telefonledning.”

”Blir det ett nytt upplopp med stenkastning måste vi se till att televerket stoppar heta linjen genast”, menade kommissarie Kjell Andersson.

Svenska Dagbladet uppmärksammar att det inte var den enda händelsen av sitt slag och berättar om stora ungdomsgäng som drev omkring på fredagskvällen och vållade polisen stora bekymmer. Om ungdomar som greps i Rålambshovsparken där de ägnat sig åt att kasta sten mot ­polismännen. Om Norrmalmspolisen där stora arresten är i det närmaste fullsatt redan före klockan 22. Om andra stora ungdomsgäng som härjade bland annat på Gärdet, på ­Lidingö, på Ekerö och på Bromstensfältet.

Även Expressen uppmärksammar att det varit en stökig helg. Ungdomar hade setts som ”välte bilar, krossade fönster och brände val­affischer i Stockholms city”. Vid en rockkonsert på Sergels torg samlade ungdomarna ihop affischer och tände på. När polisen gick in för att gripa dem så gick kamraterna till attack för att frita dem. Ung­domarna verkade ha varit som besatta av något.

Efter de första reaktionerna drunknar nyheten i framför allt två stora händelser. På söndagen täcks förstasidorna av massakrerna i ­Sabra och Shatila i Libanon som krävt närmare tusen liv. På måndagen kommer nyhetsflödet att helt domineras av Olof Palmes valseger som markerar slutet på Social­demokraternas sex år som oppositionsparti.

En liten notis ses dock på DN:s förstasida på söndagen: ”Slutringt på heta linjen”. Längre in i tidningen får vi veta att Televerket har kallat in tjugo experter som ska stänga ner de nummer som används för heta linjen. Den extrainkallade personalen kom efter att polisen varit på besök och krävt ett stopp på samtalen.

I DN förklarar också Televerket hur heta linjen fungerar. Att det är abonnemang som har upphört men där det finns hänvisningston och talbesked: Var god tag 90 120 för besked. Televerket har varit ­generöst och låtit hänvisningen stå kvar flera år efter det att abonnemanget flyttat eller upphört. Alla linjer som inte används kopplas till en speciell utrustning där linjerna läggs parallellt och en talmaskin kopplas in. När flera personer ringer ett nummer som upphört kan de tala eller skrika [sic!] med varandra. Televerket är dock inte så hjärtlösa att de bara stänger ner linjerna. Man förstår trots allt att det finns ett ­socialt behov, framför allt för ”gamla, sjuka och handikappade”. I stället ska man undersöka möjligheterna till att ordna ”seriösa gruppsamtal”.

Ett officiellt nummer inrättas till slut. Men där gäller andra ordningsregler. Bara fem personer åt gången får tala med varandra och då bara i 5 minuter. Gissningsvis har polisen ett öra på tråden på fredagskvällarna också. På så vis kan ett socialt behov fyllas utan att det för den sakens skull uppstår oförutsedda händelser inne i Stockholms city på helgerna.

Hans-Magnus Enzensbergers essä Svensk höst ur boken Ach Europa! innehåller en av de få längre redogörelser för händelseförloppet som finns. Enzensberger är förbluffad över upptäckten av ett nytt massmedium, som han anser vara ”en social uppfinning av första ordningen” och skriver:

”Intelligentare än så kan man knappt använda modern kommunikationsteknik. Jag vet inte om det existerar något sådant som ett Stockholms stads kulturpris. Om så är fallet, har de okända upptäckarna av den heta linjen förtjänat det bättre än alla uppåtsträvande ­actionkonstnärer i riket.”

Reaktionen från samhället blev som bekant inget pris, utan ett ­anfall från polisens sida. Som tysk är Enzensberger givetvis inte ovan vid våldsamma polisinsatser.

”I Rålambshovsparken rörde det sig inte om olagliga husockupationer; där förekom varken maskerade demonstranter eller Molotovcocktails, utan bara några hundratal unga människor som ville umgås litet med varandra. Deras brott bestod helt enkelt i att de inte hade utnyttjat någon av de institutioner som inrättats för detta ändamål. Hade de vänt sig till rätt instans med begäran om att få organisera ett gruppmöte för dåligt målinriktade, svagt motiverade, normlösa ungdomar, så hade man inte bemött dem med polisbatonger utan med subventioner. Skaror av socialarbetare, förmyndare och fritids­pedagoger skulle ha satts i rörelse för att hjälpa dem fram till en socialt önskvärd form av kommunikation.”

Och mycket riktigt, som på beställning kommer institutionaliseringen av heta linjen där både ­Televerket och polisen är med på noterna. En delegation ungdomar från heta linjen möter Televerket och kommer nöjda därifrån efter att man kommit överens om att ungdomarna ska få en egen het linje hos Televerket.

”Logiken i den statliga interventionspolitiken är fullkomligt klar: först batongen, sedan moroten. Ungdomarnas sociala fantasi, deras självverksamhet skall kvävas genom ett slags kniptångsrörelse: å ena sidan genom att undertryckas, å andra sidan genom att förstat­ligas. Och från den stunden kan man låta polishundarna stanna i sin hundgård. Hjälpsamhet och förståelse möter blott de får som hittat tillbaka till fållan”, skriver Enzensberger.

Väl inne hos institutionen finns värme och hjälpsamhet, livet är enkelt och allting funkar. Ute i kylan riskerar man både att skada sig och att allt kul man hittar på stängs ner.

Enzensbergers sociologiska analys i all ära, men den mest intressanta teorin stod ändå den svenska polisen för. Där är alla så kallade sociala förklaringar helt från­varande. För dem rådde inget tvivel om att heta linjen orsakat upploppet och inte bara det. Till Svenska Dagbladet säger polisen att buggen i telefonsystemet också är förklaringen till att det emellanåt uppträtt mycket stora ungdomsgäng i Stockholm som ofta lett till skadegörelse och bråk med polis.

Det låter som handlingen i någon gammal, importerad b-skräckis som gick direkt till videokassett. Om bara heta linjen, detta masspsykosframkallande medium, stängs ned så ska nog ungdomarna lugna ner sig. Inte sedan den tyske mediavetaren Friedrich Kittler hävdade att den ”så kallade människan” bara är en funktion av samtidens tekniska mediastandard har någon tagit mediernas makt på så stort allvar.

Liknande slutsatser dras också i andra debatter som följer under 1980-talet. Piratimporterade karate­filmer orsakar kungsan-kravallerna och W.A.S.P. skapar satanistiska självmordssekter. Och så givetvis rejvkommissionen och de hypnotiska repetitiva rytmerna följande decennium.

Jag vill dock inte vara allt för snabb att avskriva dessa moral­paniker. Det vore att förneka nya mediers omvälvande kraft. Visst lugnar allt ned sig efter ett tag då samhället vant sig, men det är dammet som lägger sig efter en stor strid då den samhälleliga ­dynamiken redan förändrats. Heta linjen är också intressant eftersom den ritar om de sociala nätverken inom ett avgränsat urbant område. Heta linjen bildar en social sfär som skär rakt igenom skolor, regioner och centrum/periferi, vilka annars avdelar grupper från varandra.

Nya medier skapar nya möjlig­heter till kommunikation och till sociala grupperingar som drar nya gränser mellan deltagare och utomstående. Det som är gemensamt för heta linjen, kungsankravallerna och i varje fall det tidiga internet är att de alla formar en social sfär där främst unga skapar gemenskaper och helt egna normer och beteenden, utan insyn från varken reglerande institutioner eller socialarbetare.

Långt innan Facebook och Google gav användardata till polisen och långt innan FRA kopplade in sina kablar som kopierar all svensk internettrafik, var internet också en sådan plats. Innan hem­sidor och internetleverantörer ens fanns kunde vem som helst med ett telefonmodem och dator ringa upp andras datorer och utbyta information. Tack vare smarta telefonhack som möjliggjorde gratissamtal så utvecklades detta till ett globalt nätverk åratal innan Carl Bildt 1994 skickade första mejlet stats- och regeringschefer emellan till Bill Clinton.

Enda omnämnandet på ­nätet som jag kan hitta om händelsen är bloggen Mothugg som 2011 läste Enzensbergers text och mycket riktigt påpekar att heta linjen-upploppet för tankarna till dagens diskussioner kring nätpolitik – ”långt innan begrepp som flashmobs, ­phreaking, hacktivism, ­sociala ­medier eller för den delen nätpolitik blev till allmängods i svenska språket.” Givetvis även långt innan begreppet spotifiering – att ta ­något fritt, stänga ner det och göra en ­officiell variant av den – myntades.

Måndagen den 17 september är det 30 år sedan heta linjen-upploppet. Det innebär att vi har nästan exakt en månad på oss att komma på hur vi bäst uppmärksammar ­jubileet. Ses vi på Fridhemsplan?