Det är här kampen för självklarheter tar vid, med att tända ett litet men klart ljus. Vi kan inte längre sålla ut oss själva som HBTQ-feminister, rasifierade feminister, förortsfeminister eller Södermalmsfeminister, skriver Arma Bajrić.

Det är i de mörka tider vi nu lever i som feminismen verkligen prövas. Samtidigt är det nu vi kan enas kring självklarheter, kring det som förenar oss som feminister i stället för att splittras upp i fraktioner.

Mörker ger klarhet. Den tanken slår mig när jag ser att Vänsterpartiet i min hemstad Norrköping samlas under parollen ”Stå upp för aborträtten” inför internationella kvinnodagen den 8 mars. Hur hamnade vi här?

Aborträtten är under attack, globalt. Polen tillåter endast abort vid våldtäkt och incest. Den nya Trumpregeringen i USA har stoppat allt bistånd till organisationer som utför och informerar om abort. Här i Sverige vill Sverigedemokraterna inskränka aborträtten och sedan 2014 pågar ett rättsfall om ”samvetsfrihet”, det vill säga abortvägran på grund av trosuppfattning.

Om någon tänder det minsta lilla ljus i mörkret så syns det – det är i dessa tider som feminismen verkligen prövas. Mörkret ger klarhet eftersom ljuset blir så tydligt att se.

Vi kommer att få ta debatter om slag vi trodde vi vunnit.

För det ser mörkt ut. Vi kommer att få ta debatter om slag vi trodde vi vunnit. Ryssland legaliserade nyligen hustrumisshandel. En polsk EU-parlamentariker skriver om att kvinnor förtjänar lägre lön just för att de är kvinnor. Det är svåra tider för alla och det är nästan ett omöjligt läge för en aktiv vänsterpolitik att frodas både i Sverige och internationellt.

Samtidigt är det nu vi kan enas kring självklarheter, kring det som förenar oss som feminister i stället för att splittras upp i fraktioner med egen agenda. Det ger oss en riktning som om vi förvaltar den kan föra oss vidare i andra strider. Dialektiken har sin gång, trots allt.

Vi får inte heller glömma att det är en stor skillnad mellan att slåss för rättigheter man inte har och att försvara de rättigheter som vi ser som självklara. Tidigare landvinningar som fri aborträtt och förbud av kvinnomisshandel är slag vi vunnit och som vi idag är bättre rustade för att ta igen. Ingen tar ifrån oss detta ostraffat.

På regeringens bord ligger nu ett förslag om en ny samtyckeslag där det ska räcka med ett ”nej” för en fällande våldtäktsdom. Politik och organisering ger resultat, så låt oss inte bli nedslagna. Våra systrar som slogs innan oss har stått inför mörkare tider.

Våra systrar som slogs innan oss har stått inför mörkare tider.

Och vi får aldrig glömma att det var våra systrar från arbetarklassen som förde den feministiska kampen framåt, som när de ryska arbetarkvinnorna för 100 år sedan inledde revolutionen för bröd eller när Norrköpings väverskor år 1890 gick ut i strejk för bättre löner. Exemplen är många. Arbetarklassen behöver vara drivande i den feministiska kampen även idag.

SVT Nyheter skriver om hur en undersköterska efter 11 år i yrket haft en löneutveckling från 20.000 tusen kr i månaden till 22.000 tusen kr i månaden. En ökning som jämförelsevis med andra i branschen anses vara bra. Vi ser hur våra nyanlända systrar inte kommer ut i arbetslivet utan blir fast hemma. De har svårt att ta sig in på arbetsmarknaden där ofta lågavlönade arbeten väntar, med fattigpension som belöning. Inte konstigt att de väljer den enkla vägen att bli försörjda av en man med de utsikterna.

Och det är här kampen för självklarheter tar vid, med att tända ett litet men klart ljus. Vi kan inte längre sålla ut oss själva som HBTQ-feminister, rasifierade feminister, förortsfeminister eller Södermalmsfeminister.

Den 8 mars har alltid handlat om solidaritet kvinnor emellan och solidaritet med de som har det svårast och är mest utsatta – på så sätt kan en liten ljusstrimma bli en bländande kraft.