Det nya budskapet från den borgerliga regeringen och dess anhängare är att invandringspolitiken egentligen är en vinstaffär för Sverige! Detta slutsats har Erik Ullenhag och andra landat i trots att det mig veterligen inte existerar några statliga utredningar eller publicerade forskningsartiklar som visat detta.

Motargumentet är att det visserligen finns betydande vinster av invandring, men att dessa vinster inte kan fångas i den ekonomiska statistiken eller de nationalekonomiska modeller som används. Dessa osynliga vinsterna från invandring består av nya idéer, nya företag, mer export, dynamiska effekter och andra så kallade ”spillovers” eller externaliteter.

Det är sant att alla ekonomiska effekter inte kan fångas vare sig av statistik eller dagens modeller. Samtidigt kan man heller inte utan belägg bara anta att externaliteter av invandring är positiva på basis av att det antagandet vore mer upplyftande.

Människor som lever i ett samhälle påverkas av varandra. Positiva utfall spiller över, och problem spiller också över. De som lever i samhällen med fler högutbildade har stora fördelar av det jämfört med att leva i ett ghetto eller ett u-land. Det är därför alla utvecklade länder i världen subsidierar utbildning. De som har mycket humankapital producerar knowledge-spillovers, innovation, entreprenörskap samt lokala public goods. Lågt utbildade är tvärtom mer sannolika att skapa negativa exteraliteter som brottslighet eller stök i skolan. Receptet för ökade knowledge-spillovers och framgång i en modern kunskapsekonomi är att öka arbetskraftens kunskapsnivå, inte att sänka den.

Ett sätt att undersöka fenomenet är att kolla på kommuner med mest omfattande invandring. Om teorin att invandringen är en vinstaffär stämmer borde rimligtvis de kommunerna i Sverige med mest invandring klarat sig bra ekonomiskt. De osynliga vinster av invandring för infödda som påstås finnas borde i varje fall delvis dyka upp i kommunernas genomsnittliga ekonomiska statistik.

Sveriges tre mest invandrartäta kommuner är Botkyrka, Malmö samt Södertälje. I dessa tre kommuner är utomeuropeiska invandrare minst en femtedel av befolkningen. (När analys av olika utfall och invandring görs på kommunal nivå så bör invandrares befolkningsandel vara hygglig hög för att effekter ska synas. Det finns ingen menningsfull variation om man jämför kommuner med 3 procent utrikes födda med kommuner med 4 procent utrikes födda). Nedan har jag en graf av dessa tre kommuners skattekraft – skatteunderlag per invånare – revovisat av SCB sedan 1995 jämfört med genomsnittet för Sverige. En kommun som har +5 har 5% större skatteunderlag per invånare än genomsnittet för Sverige.

Södertäljes skattekraft gick från +5 procent år 1995 till -8 procent år 2012.

Botkyrkas skattekraft gick från +1 procent år 1995 till -13 procent år 2012.

Malmös skattekraft gick från -3 procent år 1995 till -15 procent år 2012.

Samma trend kan observeras i genomsnittlig sammanlagd förvärvsinkomst, där SCB redovisar data från 1991-2011.

Genomsnittliga inkomster i Botkyrka gick från att ligga 4 procent över riksgenomsnittet till 13 procent under riksgenomsnittet år 2011.

Genomsnittliga inkomster i Södertälje gick från att ligga 3 procent över riksgenomsnittet till 8 procent under riksgenomsnittet år 2011.

Genomsnittliga inkomster i Malmö gick från att ligga 5 procent under riksgenomsnittet till 16 procent under riksgenomsnittet år 2011.

Om invandring är bra för ekonomin, varför har de tre kommuner som tagit emot flest invandrare klarat sig sämre än övriga Sverige? Var är alla dynamiska effekter och innovationer-spillovers som har lyft Malmö, Borkyrka och Södertälje?

Malmö, Botkyrka och Södertälje är inte till sin essens annorlunda än andra kommuner i Sverige. De har helt enkelt kommit längre i den utveckling som resten av landet genomgår.