Den högre utbildningen i Sverige mår inte bra. Ett akut bekymmer är de låga kraven, som gör att universitet och högskolor alltmer liknar ett gymnasium för vuxna.

Antalet studenter har fördubblats under det senaste kvartsseklet. Samtidigt har såväl anslagen som studenternas förkunskaper urholkats. I genomsnitt får landets studenter elva timmars lärarledd undervisning per vecka, vilket är lägst i hela Europa.

Ingen kan rimligen tro att denna mediokra massutbildning ska lägga grunden till en kunskapsnation i världsklass.

Men problemen slutar inte där. Ovanpå detta har det tillkommit politiska pekpinnar om sådant som jämställdhetsintegrering och hållbar utveckling. Det är en smygande process - som initierades av Bengt Westerberg (FP) redan år 1994 - men som har accelererat under den rödgröna regeringen.

I regleringsbrevet för 2016 fick landets högskolor och universitet i uppdrag att ta fram en handlingsplan för jämställdhetsintegrering, det vill säga att främjandet av jämställdhet mellan könen ska genomsyra all verksamhet. Arbetet vägleddes av Nationella sekretariatet för genusforskning vid Göteborgs universitet.

Även om planerna skiljer sig åt är de är de skrivna i samma anda. Flera lärosäten lovar att genusperspektiv ska införas på alla utbildningar; andra att de ska arbeta med ”normkritik” mer allmänt.

Bakläxa för universitetslektor som inte kvoterade litteraturlistan

Vid den statsvetenskapliga institutionen i Lund sattes ett mål upp om att minst 40 procent av texterna på litteraturlistorna ska vara skrivna av kvinnliga författare. När universitetslektorn Erik Ringmar skulle ge en kurs kallad ”Det moderna samhället och dess kritiker” visade det sig omöjligt att uppfylla det målet. Ytterst få kvinnor på 1800-talet var nämligen kritiska till upplysningsidealen.

Sådana invändningar bet dock inte på institutionsstyrelsen, som krävde bättring. Resten är historia, som det brukar heta. Erik Ringmars strid plockades upp på borgerliga ledarsidor och blev så småningom en internationell story, där omvärlden förundrades över de svenska genusdiktaten.

Nyligen utkom Ringmar med en bok om sina erfarenheter ”Befria universiteten! Om akademisk frihet och statlig styrning” (Timbro), där han varnar för den farliga väg som Sverige har slagit in på. Han har själv hjärtat till vänster, men räds den ”vänsterslentrian” som han menar fördummar universiteten och stryper den akademiska friheten. ”På ett levande universitet får man aldrig vara rädd för att diskutera obekväma frågor”, skriver han bland annat.

Litteraturvetaren Anna Victoria Hallberg

En kompakt tystnad möter kritikerna

En annan akademiker som tidigt ringde i varningsklockorna är Anna Victoria Hallberg, litteraturvetare och utredare vid Södertörns högskola. Hon menar att den politiska klåfingrigheten är ett hot mot den akademiska friheten. Universiteten ska hedra principer om meritokrati och tankefrihet, inte främja olika politiska agendor.

Hallberg har också påtalat kortsiktigheten i att göra universiteten till en plats för ”goda handlingar”. I en annan tid kan det vara högerpopulister som dikterar vad som är politiskt önskvärt. Utvecklingen i delar av Östeuropa förskräcker liksom Kinas framflyttade positioner inom universitetsvärlden.

I ledarredaktionens tv-program Ledarsnack frågade jag Anna Victoria Hallberg vad hon har fått för reaktioner på sin kritik bland kollegor.

- En ganska kompakt tystnad skulle jag säga. Jag uppfattar det som att många av de här frågorna landar väl inom akademin och att man tycker att jämställdhetsintegrering som medel för att uppnå bättre jämställdhet är gott.

Vad beror det på?

- Som akademiker är man i många fall ganska bekväm. Det gynnar inte den egna karriären att ta sig an den här typen av debatter. Sedan tror jag att många håller med. Många inom akademin delar både vissa aktivisters agendor och de idéer om ett bättre samhälle som finns inom jämställdhetsintegreringen.

Genusforskare vittnar om att de är under attack

I debatten har flera genusforskare slagit tillbaka mot kritikerna och hävdat att de skänker legitimitet åt antidemokratiska och värdekonservativa krafter som försöker tysta genusforskningen. I länder som Ungern och Bulgarien utmålas exempelvis genusforskningen som ett hot mot det naturliga, mot familjen och nationen. Om det motargumentet säger Anna Victoria Hallberg:

- Det är jätteviktigt att skilja mellan genusvetenskap och jämställdhetsintegrering. Det är två helt olika saker. Jag skulle behöva kunna mycket mer om genusvetenskapen för att ta ställning till vetenskapens kvalitet. Det är jämställdhetsintegreringen som är problematisk. Den handlar ju om att man via handlingsplaner och politiska direktiv går in och styr en verksamhet.

Den givna slutsatsen borde vara att universiteten ska fredas från alla slags politiska agendor - radikala såväl som konservativa. Universitetens uppgift är inte att stöpa om samhället i en viss politisk riktning, utan att söka kunskap så förutsättningslöst som möjligt.

Var det verkligen detta som politikerna ville uppnå?

Det är dags för politiker i alla läger att fråga sig om det var det här de ville uppnå med jämställdhetsintegreringen.

Är det rimligt att kvotera kursernas litteraturlistor utifrån kön? Ska verkligen alla som söker forskningsmedel från det statliga rådet Forte avkrävas ett svar på frågan: ”På vilket sätt är ett teoretiskt grundat genus- och mångfaldsperspektiv viktigt för forskningsprojektet?” Är det lämpligt att regeringen har satt upp ett mål om att hälften av alla professorer som rekryteras år 2030 ska vara kvinnor?

De flesta svarar nog nej på dessa frågor. Likabehandling är en självklarhet. Att kräva lika utfall är något annat liksom att kräva att ett visst perspektiv ska ges företräde i all akademisk verksamhet.

Ansvariga politiker måste sluta att misshandla den högre utbildningen.

Läs också: Låt inte könsfixeringen ta över på universiteten

Varför fördummar S Sveriges universitet?