Häromveckan röstade vi, riksdagens S- och MP-ledamöter, ja till Stefan Löfven som statsminister. Efter omröstningen uppfylldes jag av en euforisk känsla. Jag tänkte: I Sverige är det som är omöjligt på andra håll i världen faktiskt möjligt. Här kan en vanlig grabb, född utan silversked i mun, bli något så ovanligt som statsminister. Löfven är för övrigt den första S-ledaren med utpräglad arbetarbakgrund. Branting och Palme kom från borgerlighetens öfvre skikt, andra som Carlsson och Erlander växte upp i arbetarhem men gick tidigt vidare till högre studier.

Verkstadsarbetaren som blev regeringschef är inte bara en bra historia. Det är ett gott betyg åt vårt land. Jämför exempelvis med USA och Frankrike där presidentkandidaterna ofta är förmögna och drillade på de bästa skolorna. Det finns liksom en förutbestämd kvot, en elit, ur vilken framtida makthavare och företagsledare hämtas. Skomakare, bliv vid din läst - så tar vi hand om de viktiga frågorna.

Social rörlighet är viktigt av flera skäl. Dels handlar det om rättvisa, det är inte dina föräldrars ställning som ska avgöra din väg genom livet. Dels innebär det att fler i ledande positioner har egen förståelse för de sämre lottades situation. Kommer vi i framtiden att se statsministrar med en livshistoria liknande Stefan Löfvens? Jag hoppas det. Men det är ingen självklarhet. Att möjligheten till klassresor varit förhållandevis hög i Sverige är resultatet av en medveten politik, präglad av tydliga jämlikhetssträvanden, inte minst inom utbildningsområdet.

Stefan Löfven är barn av ett samhälle där utgångspunkten var att alla skolor skulle vara bra skolor och där barn från olika samhällsskikt möttes i klassrummen. I dag heter det att föräldrar ska välja bort dåliga skolor, vilket de också gör med ökad segregation som följd. Vi har fått en skola som reser osynliga murar. I stället för att kompensera för skillnader i uppväxtvillkor, förstärks skillnaderna under skolåren. Bland barn till föräldrar med låg utbildning lämnar 42 procent högstadiet utan godkänt slutbetyg, enligt statistik från Skolverket. Denna mardrömssiffra visar att Sverige rör sig i helt fel riktning. Utbildningsnivå blir allt mer en fråga om arv.

I USA talar man om den amerikanska drömmen; den förljugna föreställningen att den som jobbar hårt och målmedvetet kan bli vad som helst. Sanningen är att USA har den lägsta sociala rörligheten i hela den industrialiserade världen. I Sverige, däremot, vet vi att det går att forma ett samhälle som både betonar jämlikhet och belönar individuell ansträngning. Vi behöver alltså inte nöja oss med att drömma drömmen. Vi kan leva den. Bara vi bestämmer oss.