La câte am văzut în politică, e greu să mă mai atingă ceva. Însă nu pot să descriu sentimentul care mi-a adus inima în gât la vederea contactului dintre Erdogan, acum dictatorul cel mai dictator de pe Terra, și o femeie grav bolnavă psihic.

Din căruțul ei cu rotile, biata făptură încerca să-și manifeste adorația pentru Padișah, dar nu era în stare, nu putea nici să-și țină capul drept. Gura i se închidea și i se deschidea larg, spasmodic, cu sunete nearticulate.

Și atunci, Marele Om o ajută. Pur și simplu îi împinge în buzele contorsionate o mână gelatinoasă, flască, să fie sărutată. Apoi, îi ia capul în mâini și i-l bâțâie vag-afectuos, ca și cum ar spune: „Ești debilă mintal, dar ești debila mea”...

Acesta este visul lui Daddy Dragnea.

De când a ieșit la drum ca șarpele când îl ia capul, scuipă printre dinți peste România minciuni, aberații, tâmpenii, dări la-ntors, manipulări din topor, șobolani – și nimic, absolut nimic altceva.

S-a ferit ca de foc să scape vreo propoziție pentru oameni cu capul pe umeri.

Românul ideal, pe care Daddy Deratizatorul și l-ar dori rămas în țară, ceilalți fiind plecați sau deratizați, trebuie să fie incapabil să gândească, să comunice, să protesteze; toate facultățile mintale să-i fie distruse, cu o excepție: puterea să geamă când El îi bagă mâna la pupat...