Dacă nu faceți parte dintre cei care evită cu îndârjire să citească știri despre UE sau Europa, sunteți deja mai mult decât informați că de la 1 ianuarie 2019 România preia Președinția Rotativă a Consiliului Uniunii Europene. Iar dacă ați auzit despre asta, sunteți la curent că este un eșec așteptat.

E greu să vedem cum altfel ar putea fi. Ne avântăm într-un test de maturitate politică, fiind o țară cu un guvern incapabil, condus de un partid blocat de un scandal de mahala și obsedat doar de amnistierea micilor sau marilor găinari care îl populează.

Reputația de țară e la pământ. Suntem, mai nou, puși în rând cu Ungaria sau cu Polonia, țări-problemă ale Uniunii, după ce protestatarii pașnici au fost bătuți și abuzați la comandă politică de jandarmi pe 10 august, dar și după ce coaliția de guvernare își modifica legi sau proceduri pentru a controla, sub orice formă, toată țara.

Personalul diplomatic și experții cu adevărat buni în afaceri europene din administrație sunt rari și vor fi suprasolicitați. Funcționarii publici din ministere sunt încă departe de a înțelege ce e cu Președinția asta și cum expertiza lor poate fi pusă în slujba proiectului european.

Dar, cel mai rău, nu avem de fapt o viziune clară despre ce vrem în ianuarie-iunie 2019. Sau avem așteptări complet paralele (mai ține minte cineva declarația cu «grădina Maicii Domnului» a doamnei Birchall, viceprim-ministru actual?). Dacă ne uităm pe site-ul de pregătire, putem găsi discursuri fără substanță (și chiar fără sunet) și tot felul de realizări, fără a puncta, de fapt, cel mai important lucru: prioritățile.

Tematicile de interes sunt de bun-simț, dar prea multe, duse în prea multe direcții, și se repetă cuvântul coeziune. Un privitor extern nu va înțelege ce propune România pentru UE, decât că ține cu îndârjire să păstreze politicile de coeziune. Adică banii pe care îi primește și ocazional fură.

Iar motto-ul actual, se pare, este „Coeziunea, o valoare comună europeană“, ceva ce sună la fel de rău în engleză și reușește să nu transmită nimic cu adevărat nou sau inovativ în contextul unei Uniuni care are mare nevoie de idei proaspete. Guvernul unui politician suspectat de fraudă cu fonduri europene dorește să puncteze că vrea… mai multe fonduri europene.

Asta, într-un moment în care un contribuabil major (Marea Britanie) pleacă din UE pe perioada Președinției române și este evident că banii se reduc. Asta, într-un context în care discuțiile actuale pe viitorul Cadru Financial Multianual pun accent pe utilizarea inteligentă a fondurilor alocate și este evident că status quo-ul nu va putea fi menținut.

Pe scurt, părem egoiști și nerealiști.

Aș putea continua cu identificarea problemelor, dar scopul acestui articol este să înțelegem că un rateu al PSD-ALDE în acest exercițiu va fi de rău augur pentru toată lumea. Reputația pierdută se va recâștiga extrem greu de oricine vine după ei. Daunele create se vor repara și mai greu. Dacă ceva s-ar mai putea salva, ar fi bine pentru toată lumea.

Așa că iată trei soluții pe care chiar și coaliția de guvernare le poate implementa. Nu sunt neapărat ușoare. Nu sunt neapărat la îndemâna Coaliției PSD-ALDE, aflată în coliziune directă cu valorile europene. Nu știu dacă guvernul actual, care probabil e deja stresat de faptul că prim-ministrul, Viorica Dăncilă, are de dat examen oral în fața Parlamentului European în octombrie, are luciditatea să accepte că așa nu se mai poate.[1]

Dar iată, totuși, trei soluții pentru a preveni dezastrul:

Schimbarea urgentă a miniștrilor cu probleme de imagine, de integritate, de exprimare, care nu stăpânesc măcar minimal engleza sau/și franceza și, mai ales, cu dosare penale în curs.

Vorbim de o sumedenie de dosare vitale pentru România și pentru UE, multe ce vor ajunge la finalizare, un stadiu delicat de negociere, pe perioada președinției române. Și, da, știu că au translatori în sălile de ședință, dar nu îi au și pe coridoare sau la micile discuții informale pe care ar fi bine să le poată ține miniștrii noștri.

Avem câteva configurații-cheie ale Consiliului UE ce vor fi prezidate între ianuarie-iunie de miniștri români, în felul următor (acolo unde sunt mai multe nume ține de subiectele de pe agenda întâlnirilor):

CAG (Afaceri Generale) – în funcție de decizia internă, Teodor Meleșcanu (Externe) / Victor Negrescu (Afaceri europene)

AGRIFISH (Agricultură și Pescuit) – Petre Daea (Agricultură)

COMPET (Competitivitate) – Dănuț Andrușcă (Economie) / Ștefan-Radu Oprea (Mediul de afaceri și comerț)

ECOFIN (Afaceri economice și financiare) – Eugen Teodorovici (Finanțe) / Dănuț Andrușcă (Economie)

ENVI (Mediu) – Grațiela Leocadia Gavrilescu (Mediu)

EPSCO (Ocuparea forței de muncă, politică socială, sănătate și consumatori) – Lia-Olguța Vasilescu (Muncă și justiție socială) / Sorina Pintea (Sănătate)

EYCS (Educație, Tineret, Cultură și Sport) – Ioana Bran (Tineret și sport) / Valentin Popa (Educație)

JAI (Justiție și Afaceri Interne) – Carmen Daniela Dan (Interne) / Tudorel Toader (Justiție)

TTE (Transporturi, Telecomunicații și Energie) – Anton Anton (Energie) / Lucian Șova (Transporturi) / Petru Bogdan Cojocaru (Comunicații și societate informațională).

Mai este și Consiliul pentru Afaceri Externe, dar din fericire nu trebuie să îl prezidăm pe acesta.

La o examinare sumară, putem observa deja că cel puțin aproape toți acești miniștri, în frunte cu Petre Daea, Dănuț Andrușcă, Grațiela Gavrilescu, Lia Olguța Vasilescu sau Tudorel Toader, se întrec în declarații absurde sau împotriva valorilor europene, au probleme cu legea, cu limba română (cel puțin) și că au puține date în CV care să-i recomande pentru postul lor. Unii, cum ar fi Carmen Dan, sunt contestați până și de membri din partidul lor.

Schimbarea urgentă a lor și, implicit, a echipelor pe care și le-au creat cu experți potriviți ar fi de interes național.

Adoptarea unei singure mari priorități pentru președinția română care să fie realistă și în folosul întregii Uniuni Europene.

Temele de interes, cum am spus mai sus, sunt prea multe și în prea multe direcții. Mai rău, nu sunt neapărat relevante pentru toate țările Uniunii și nu sunt realiste. Cum am fi siguri că am realizat „coeziunea”?

În plus, coeziunea europeană, în forma ei reală, se referă la tot, nu doar la dezvoltare economică. Se referă la un spațiu al democrației, al toleranței și al păcii, definit de libertăți și drepturi civile la un nivel fără precedent în lume. Or, atâta timp cât Coaliția PSD-ALDE pare decisă să facă exact inversul în România, să îți asumi astfel de priorități nu e numai nerealist. Este ridicol.

Poate, pentru a mai salva ceva, avem nevoie de o altfel de prioritate. Un exemplu poate fi reaprinderea scânteii de încredere în UE în restul statelor membre, pornind de la faptul că în România avem în continuare cel mai înalt nivel de încredere în proiectul european.

Sau poate putem propune un subiect tematic, sectorial, cu care toată lumea să fie de acord. Uniunea digitală. Uniunea energetică. Uniunea pentru apărare. Sunt o mulțime de uniuni de realizat dacă trecem peste fobia noastră (greșită) de o Europă cu mai multe viteze.

Ar exista unele priorități și mai interesante. Relansarea dosarului Procurorului European. Redemararea discuțiilor pentru extindere. Un plan Marshall european pentru Est (și de ce nu, Sud). Transformarea economiilor europene pe baza conceptului de economie circulară inteligentă. Economia verde.

Din păcate, în toate aceste domenii stăm prost, iar cu guvernul actual am avea zero legitimitate sau capacitate să le promovăm. Orice am propune, nu o sa arate bine până când Guvernul PSD-ALDE nu va decide să…

Înceteze orice fel de atac la statul de drept, la libertățile individuale și la independența justiției sau orice fel de altă inițiativă a guvernului actual care ne pune în curs de coliziune du Bruxelles-ul.

Reputația unei țări și a politicienilor care o conduc este o monedă de schimb extrem de importantă pe plan european. Țări mici au mult de câștigat dacă își cultivă reputații pozitive (un exemplu poate fi Estonia, în domeniu digital). Țări mari pierd la fel de mult dacă guvernele lor perpetuează abuzuri și distrug o reputație bună.

Orice șansă ar mai avea România să fie luată în serios în contextul președinției rotative, ea poate exista numai dacă guvernul actual arată că poate, de fapt, să respecte angajamentele noastre la Uniunea Europeană. Că nu vrea să schimbe coduri și legi cu orice preț în folosul câtorva persoane, când o lume întreagă trage semnale de alarmă și le cere să se oprească.

Că nu favorizează corupția și condamnații penali peste principii, drepturi și libertăți atât de dragi Europei, cum ar fi libertatea de exprimare (10 august).

Ar trebui mai ales să înceteze cu declarațiile tăricenești care insultă direct sau critică voalat instituțiile europene cum că „nu ar ști“ sau „nu ar înțelege“ situația din România.

Pe scurt, ar trebui să se comporte matur și responsabil.

Uite, să nu mai zică Antenele că doar criticăm și nu propunem nimic concret.

[1] Ca să clarificăm aceasta, atunci când Parlamentul European decide să discute situația internă dintr-un stat membru, mai ales dacă este vorba de o posibilă încălcare a valorilor din tratate, șeful de guvern din acea țară are tot interesul să vină și să își prezinte poziția. Doamna Dăncilă nu este obligată să facă asta de tratate, ci de practică și de bun-simț.