(Foto: Facebook/Cristian Păun)



„Statul din spate este principalul pericol”, descrie profesorul de economie Cristian Păun programul guvernamental „gROwth - Contul individual de economii Junior Centenar”. Măsura limitează oportunitățile de economisire, în opinia lui Cristian Păun, și îngroapă niște bani importanți într-o entitate deloc eficientă și foarte puțin interesată de multiplicarea banilor „investiți" de populație.

„Sistemul nu este departe de o schemă Ponzi, un Caritas al statului, pe care ar fi mai bine să îl evităm”, spune pentru Republica.ro profesorul de economie.



Părinții pot depune din această lună bani într-un cont unic, deschis la Trezorerie, folosind codul numeric personal al copilului. Suma minimă care trebuie economisită este de 100 de lei pe lună, echivalentul a 1.200 de lei pe an, iar statul va oferi anual o primă de 600 de lei. Dobânda este fixă, de 3% pe an, timp de 18 ani. Ministerul Finanţelor a deschis la Trezoreria Sectorului 1 „contul individual de economii Junior Centenar” - IBAN RO17TREZ701460101XXXXXXX. Banii vor putea fi retraşi doar atunci când copilul împlinește vârsta majoratului, cu unele excepții, precum boli grave sau deces.

Cum ați caracteriza această decizie a statului de a deschide un Cont IBAN pentru toți părinții?

În primul rând aș spune că este un abuz tipic statului: face ceva fără să întrebe. Fără să ceară acordul cuiva. În al doilea rând, este o măsură vândută poporului cu mari lacune de educație financiară ca fiind un stimulent pentru economisire. Pentru un scop nobil: copiii noștri. Pentru a ne ajuta să dăm un viitor acestora. Mai că îți vine să lăcrimezi de duioșie. În realitate măsura trădează disperare. Disperare pentru a scoate bani din orice: din pensiile noastre private, din profiturile companiilor de stat, din banii de investiții în dezvoltarea acestei națiuni. Din orice. Cu un singur scop real: menținerea cu orice preț în preferințele electoratului. Nu pentru că le-ar păsa de electorat. Ci pentru că le pasă de ei. Le pasă de modul în care ei prosperă. De modul în care pe noi ne sărăcesc sistematic, mizând pe nepriceperea, lipsa de educație sau credulitatea unor naivi care știu prea puțin la ce folosesc cu adevărat mecanismele pieței.

Măsura este și inconsistentă cu ceea ce face guvernul până acum: pe de o parte, vedem un război cu băncile private, IFN-uri sau cu administratorii privați de pensii (Pilonul 2) acuzându-i pe nedrept (datele confirmă cu vârf și îndesat acest lucru) de lăcomie sau ticăloșie și lovindu-i cu tot felul de bariere (plafonări, dări în plată) sau cu taxare excesivă care le ia aproape tot profitul din activitatea de bază și, pe de altă parte, vedem un stat grijuliu că nu economisim. Este clar că guvernul acționează bezmetic, fără nicio logică economică în spate. Și complet împotriva celor pe care pretinde că îi vizează prin politicile sale publice „istețe".

Măsura este anunțată ca una destinată susținerii educației copiilor.

Măsura este vândută ca fiind ceva magic pentru oamenii sărmani. Însă pune un plafon minim (100 lei/ lună de copil) dacă vrei să beneficiezi de acel bonus de 600 lei pe an. Acest plafon devine de neatins pentru cei săraci cu mulți copii. O familie cu 4-5 copii nu are unde să găsească 400-500 lei pe lună (cât o chirie medie) să îi dea cadou statului. Cu atât cei care sunt în zona rurală, care au și o mare variabilitate a câștigului lor lunar (iarna câștigurile lor sunt semnificativ mai mici decât în sezonul agricol). Măsura îi vizează, mai mult, pe cei din mediul urban cu venituri peste medie și cu mai puțini copii. În plus, acești bani sunt un depozit pe termen foarte lung (8-9 ani în medie), fără o certitudine prea mare că statul nu va renunța la așa ceva interpretând că acești bani sunt ai săi (fiind vărsați la buget) și fiind, în final, echivalentul unei taxe. Să nu uităm și că blocarea acestor bani atâta vreme înseamnă și un cost de oportunitate. Nu te poți atinge de ei până la majoratul copiilor. În cazul unor probleme urgente (de sănătate, de exemplu) ești privat de accesul la niște resurse economisite de tine foarte utile. Acesta este un cost care în practică este compensat separat printr-o primă de lichiditate inclusă în dobândă.

Sistemul are în spate și un mare efort de gestionare din partea statului. Care trebuie să opereze cu informații foarte complexe, dacă sistemul ar funcționa, pentru câteva milioane de copii pe an. Ceva imposibil pentru un stat slab informatizat și automatizat, chiar dacă vorbim de trezoreria statului. Câștigul este plătit nu din plasamentele inteligente pe care statul le va face în proiecte de dezvoltare aducătoare de profituri statului. Dimpotrivă. Vor fi tocați rapid pe pensii speciale, pe salarii speciale. Pe cheltuieli inutile care-i îmbogățesc pe cei abonați la contracte grase cu statul. Cum să ai încredere într-una din cele mai corupte trezorerii din UE, cu politicieni care se opun regulilor și controalelor din partea societății civile sau care refuză să fie transparente atunci când vine vorba de achiziții publice?!

„Sistemul nu este departe de o schemă Ponzi (un Caritas al statului) pe care ar fi mai bine să o evităm”

Putem vorbi de riscuri pentru cei care vor depune bani în contul Junior Centenar?

Statul din spate este principalul pericol. Faptul că este o iluzie populistă vândută într-un fel - să stimulăm economisirea, să ajutăm familiile cu copii - și care ascunde în spate alte intenții (lipsa de bani la buget, disperarea guvernului de a pune mâna rapid pe sume consistente). Măsura limitează oportunitățile de economisire. Îngroapă niște bani importanți într-o entitate deloc eficientă și foarte puțin interesată de multiplicarea banilor „investiți" de popor. Este o măsură care va eșua, în final, fie în confiscarea acestor sume și a câștigurilor iluzorii promise (vezi aventura cu Pilonul 2), fie în tipărirea de bani, îndatorare sau creșterea taxării în viitor. Sistemul nu este departe de o schemă Ponzi (un Caritas al statului) pe care ar fi mai bine să o evităm.

Sunt și avantaje?

Eu, sincer, nu le văd. Poate doar pentru principalii beneficiari ai acestor bani: cei speciali (pensii/ salarii) și cei care au afaceri cu statul. Toți ceilalți vom pierde, fie că avem copii, fie că nu avem. Într-o economie de piață statul trebuie să se retragă din mijloacele de producție. Să fie, mai degrabă arbitru, nu jucător. Văd însă că avem, în ultimii ani, o fascinație pentru socialismul economic care ne-a falimentat pe toți acum câteva decenii, nereușind încă să ne recuperăm economic după acel coșmar. Repunem România, încet, încet pe aceeași cale falimentară. Dăm naștere la tot felul de monștri care ne vor jupui rău de tot: bănci de dezvoltare, fonduri suverane, economisiri prin stat, titluri de stat vândute direct populației etc. Sunt și avantajați de un astfel de sistem etatic: cei aflați la butoane. Cei mai mulți dintre noi, însă, nu ne vom afla nici măcar în apropierea celor de la butoane. Dimpotrivă. E o iluzie să credem în „binele" pe care politicianul pretinde că îl vrea pentru noi.

Vă așteptați ca mulți părinți să depună bani în Contul Junior?

Nu, produsul de economisire are probleme mari: credibilitatea redusă a unui stat corupt și ineficient (cu datorii tot mai mari, cu deficite în creștere); termenul extrem de mare asociat economisirii și care presupune blocarea acestor bani pentru ani buni; probabilitatea foarte mare ca acești bani să nu fie folosiți pentru investiții (în infrastructură), ci în pensii și salarii speciale sau alte privilegii dar, mai ales, faptul că suma lunară este plafonată extrem de sus pentru familiile cu mulți copii (care sunt și cele mai nevoiașe, cu probleme reale de economisire). Cred că, în loc să se substituie intermediarilor financiari deja existenți, statul ar trebui, mai degrabă, să contribuie la dezvoltarea și sofisticarea sistemului financiar. Să își intensifice eforturile în conectarea pieței noastre de capital la piețele regionale sau globale. Să educe populația și companiile. Să ofere facilități fiscale celor care investesc sau economisesc în economia privată. Să ofere facilități fiscale celor care investesc în viitorul copiilor lor (educație). Să nu mai impoziteze dobânzile. Să nu mai plafoneze dobânzile. Să nu mai lovească în intermediarii financiari. Să nu mai ia partea celor cu credite la bănci, ignorându-i complet pe cei care depun sume importante în sistemul bancar din România. Să încurajeze dezvoltarea pensiilor private și a asigurărilor private de viață. Sunt multe lucruri inteligente care se pot face. Cu efecte infinit mai bune.