În aproape 3 decenii de gazetărie, nu am avut niciun sentiment față de vreun politician sau înalt personaj în stat. Nu am iubit și nu am urât pe nimeni, am scris și am vorbit despre ei ca despre niște specimene pentru disecție. Mi-a fost doar, uneori, scârbă.

Am comparat-o odată cu Nefertiti. De ce? Deoarece a avut puterea să stea o oră și jumătate pe scaun, nemișcată, dreaptă, cu palmele pe genunchi, în poziția unei statui de faraon, răspunzând întrebărilor moderatorului – fără zâmbet, fără grimase, la obiect, precis, concis, convingător.

Propagandăi și gnomi egolatri din ceea ce se mai cheamă presă au numit-o, din această pricină, în batjocură, „faraoanca”, acuzând un cult al personalității Laurei Codruța Kovesi.

Subsemnatul nu am nicidecum un cult pentru procurorul-șef Kovesi. Pur și simplu, atât cât pot eu să simt așa ceva, îmi e dragă această femeie.

Nu pentru că ar fi perfecțiunea întruchipată, o zeiță printre muritori, cum era adorată Nefertiti acum mii de ani. Are limitele și slăbiciunile ei.

Lucrarea de doctorat nu este un monument de originalitate, este chiar suspectabilă, fie și pe o porțiune mică, de plagiat.

Vorbește o engleză un pic mai oxfordiană decât a Olguței Vasilescu.

În românește, modul de a mobiliza procurorii, într-un limbaj ce poate fi catalogat drept agresiv și incorect, l-am înțeles, dar nu l-am aprobat.

Tolerarea, împinsă prea departe din spirit de breaslă, unor procurori care fac de râs și de plâns meseria, este categoric o greșeală.

S-a dus în celebra sufragerie a lui Oprea – unde, deși n-a făcut nimic, nu avea ce căuta – pentru că și-a zis că nu e bine să refuze invitația.

Și altele, pe care le-am semnalat îndată ce au apărut...

Există însă niște deosebiri între Laura Kovesi și bestiarul public cu care am avut de-a face în această viață: nu este nici ticăloasă, nici unsuroasă, nici grandomaniacă.

E suprapusă, fără rest, propriei ființe. Nu încearcă să pară altfel decât îi este felul. A greșit, dar nu a mințit, nu s-a sucit peste noapte, nu a dat vina pe alții, a înfruntat public acuzațiile. A apărat independența procurorilor anticorupție chiar și în fața politicianului care a promovat-o, T. Băsescu, atunci când fostul președinte a dat dracului Justiția pentru o altă doamnă.

Și, în țara în care Dăncilă împărățește guvernul cu cea mai mare densitate de impostori și imbecili din istoria României postdecembriste, Laura Kovesi este o rara avis de competență și profesionalism, o executivă care chiar își cunoaște și își iubește meseria.

Îți recomandăm Visul Deratizatorului

Sub conducerea lui Kovesi, DNA a produs în căruța corupției românești cea mai mare stricăciune de 500 de ani încoace.

Cei care au acuzat-o că vrea să intre în politică, sau au îndemnat-o să facă asta, nu îi înțeleg câtuși de puțin structura interioară...

În clipa de față, procurorul-șef DNA Kovesi e cel mai cunoscut și prețuit oficial român în cancelariile occidentale. Poate și de aceea, este cât se poate de probabil ca președintele Iohannis, și proaspătul candidat pentru al doilea mandat Iohannis, să iscăleasă decretul de destituire acum – nu peste un an, și nici în decembrie –, de frica suspendării, consfințind, ca Notar de Cotroceni (titlu conferit lui de către CCR), o nedreptate, comisă pe baza jalnicului „rechizitoriu” clocit de ministrul T.Toader.

Care își va mângâia admirativ fruntea în oglindă.

Ghiță, Udrea, Bica, Mazăre vor dansa în direct pe mese, fiecare în insula sa.

Parlamentul, în ședință festivă, prezidată de Dragnea și Tăriceanu, va vota încă o Zi de Sărbătoare Națională...

Vom fi mândri că suntem români!...