de Marin Pana 11.5.2014

Sub laurii creșterii economice din ultimii 2 ani băltește un fenomen care peste un deceniu ne poate exploda în față : miza pe salariile mici ca principală sursă de competitivitate, îndeosebi în industria adjudecată de investițiile străine – zona care ne-a adus cea mai importantă creștere – și ignorarea celorlalte surse de valoare adăugată mare.

cursdeguvernare.ro începe astăzi seria de analize care premerg conferința organizată în data de 3 iunie cu sprijinul Academiei de Studii Economice – sub un titlu inspirat după o formulare mai veche a profesorului Mircea Coșea: ”Economia – De la made in Romania, la made by Romania”.

Nu, Nu e vorba de ”capitalul străin versus capitalul autohton” : într-o economie globalizată aceasta ar fi o rudimentară inadecvare, iar într-o economie românească ce-și caută locul pe piețe lumii orice astfel de antagonism ar fi pur și simplu prostie.

E vorba, însă, de trecerea la ”nivelul următor” – despre care nu vorbește nimeni : punerea în valoare a avantajelor comparative ale economiei locale, monetizarea surselor autohtone de competivitate și complementaritatea capitalului autohton la investițiile străine în dezideratul unei valori adăugate cât mai mari.

Adică despre păstrarea banilor de dezvoltare pe toate direcțiile în entitatea economică numită România. (Cristian Grosu)

***



Investițiile străine directe (ISD) generează 60% din cifra de afaceri a firmelor românești și aproape 40% din valoarea adăugată brută, potrivit datelor prelucrate de BNR în baza informațiilor publice ale INS.

Ele sunt majoritare în industria prelucrătoare, industria extractivă, tehnologia informației și comunicații, unde dețin ponderi apropiate de două treimi din total.

În pofida prezenței puternice din zonele urbane cele mai populate, în comerț capitalul străin încă nu a ajuns la o pondere majoritară a cifrei de afaceri (doar 43,3%). De reținut, valoarea adăugată brută adusă de firmele ISD care activează în acest domeniu este încă și mai redusă ca pondere în total (sub 35%). Explicația constă în presiunea indusă de concurența sporită în sensul reducerii prețurilor, printr-un adaos comercial sub media la nivel național.

Prin contrast, în tehnologia informației și comunicații la 66% din cifra de afaceri corespunde aproape 73% din valoarea adăugată brută. Ceea ce indică o profitabilitate superioară mediei naționale, obținută însă în bună parte prin acordarea unor salarii (deși considerate bune pe plan local) semnificativ mai reduse decât în țările de origine.

Specificul activității, care nu presupune neapărat deplasarea și concentrarea în zone unde costul vieții este mai ridicat, a permis păstrarea în țară a unui număr mai mare dintre lucrătorii IT, cu înaltă calificare. Cu toate acestea, ar fi de discutat asupra distribuției beneficiilor finale și a efectelor pe termen lung rezultate din facilitățile oferite de statul român pentru dezvoltarea acestui sector.

Inversarea ponderilor de trei cincimi și, respectiv, două cincimi între volumul de activitate concretizat în cifra de afaceri și obținerea de plusvaloare transpusă în valoarea adăugată brută ține de ponderea mult mai mare a sectorului serviciilor în raport cu cel industrial la scara întregii economii. Activitatea industrială realizată în baza ISD a fost ușor peste cea corespunzătoare din comerț dar rezultatul din industrie a fost de două ori și jumătate mai consistent.

Iar asta deși prețurile la care sunt integrate componentele și subansamblele în produsele finite depind de maximizarea profitului atât pentru firma care vinde produsul final (română sau străină) cât și pentru furnizorii adiacenți care operează în România. O creștere a nivelului de salarizare ar duce la păstrarea unor beneficii mai însemnate la nivel local și un nivel de trai mai ridicat.

Din păcate, o asemenea abordare este greu de întreprins deoarece prespune înlocuirea treptată în cocktailul de atractivitate al amplasării în România a salariilor reduse cu alte elemente de mediu de afaceri, de la predictibilitate și birocrație redusă și până la îmbunătățirea semnificativă a infrastructurii de transport.

Exploatarea aici a unor procedee de fabricație relativ moderne și testate în țările dezvoltate pe baza costurilor mai reduse cu forța de muncă locală relativ bine pregătită are avantajele ei pentru reindustrializarea țării și aducerea la standardele cerute de secolul XXI. Însă acceptarea unor salarii semnificativ mai reduse ne face mai puțin interesanți ca piață de desfacere a unor produse cu raport ridicat calitate/preț, implicit nu favorizează devoltarea unor activități interne care să acopere o eventuală creștere a volumului și calității cererii interne.

În context, devine esențială clonarea metodelor de lucru aduse de capitalul străin de către capitalul românesc și antrenarea acestuia în cursa pentru o organizare mai bună a muncii și o productivitate mai ridicată. Doar așa se poate începe trecerea de la filosofia primară, inerentă trecerii la economia de piață ”made in Romania” la nivelul superior reprezentat de abordarea ”made by Romania”.

Desigur, este un proces complicat în care întreprinzătorii autohtoni au de recuperat un handicap de resurse și de experiență, cu rezultate ce se vor consolida numai pe termen lung. Dar este singura abordare care ne poate apropia de nivelul de performanță a economiei și de nivelul de trai din țările occidentale.

Altminteri riscăm să rămânem la statutul de oportunitate temporară de afaceri, puternic dependentă de decizia externă și de conjunctura mondială.

(Va urma)