O herojima majoru Milanu Tepiću (34) i vojniku Stojadinu Mirkoviću (19), koji su živote dali u Bjelovaru da rata ne bude, trebalo bi pričati i mimo godišnjica njihove junačke smrti kako niko na ovim prostorima ne bi više ni pomislio na rat.

Foto: R.Ristić / RAS Srbija PONOS: Dragica Tepić i Anica Mirković

Tog 29. septembra 1991. godine Milan i Stojadin bili su jedini u opkoljenoj kasarni Vojske SFRJ u gradiću u središtu Hrvatske koji su verovali da bivša Jugoslavija može opstati.

Da bi sprečio Zenge, koje su ih napadale, da dođu do oružja i tako nastave da seju smrt, Tepić je minirao magacin municije u Bedeniku, kod Bjelovara, i hrabro poginuo zajedno sa Mirkovićem, jedinim vojnikom koji se oglušio o naređenje majora da se povuče. Neustrašivi mladić ostao je dobrovoljno u transporteru ne bi li odbranio magacin. Nažalost, stradao je od neprijateljskih zolja.

Foto: Privatna arhiva Milan Tepić

Četvrt veka kasnije porodica Tepić nosi se sa bolom, ponosno poput Milana.

- Moj otac je znao šta će uraditi i u poslednjem razgovoru sa majkom to je nagovestio. Verovao je državi, vojsci i narodu. Da nije tako postupio, to ne bi bio on. Ne bi mogao da živi sa tim. Mogao je da aktivira eksploziv i udalji se na bezbedno mesto, međutim ostao je kako bi bio siguran da će mu plan uspeti. Verovatno da se s takvim obrazom, stavom i ubeđenjima ne bi snašao u današnjem društvu - naglašava Aleksandar (33), Milanov sin, koji je u Beogradu završio Vojnu akademiju.

Milan, koji je posthumno proglašen za heroja, kako kaže Aleksandar, baš tog kobnog septembra bio je određen za komandira vojnog skladišta u Bedeniku.

Foto: Privatna arhiva Stojadin Mirković

- Prešao je iz kasarne u Bjelovaru u taj magacin i trebalo je u oktobru da se vrati u kasarnu. Eto, da je do napada na skladište došlo dva-tri dana kasnije možda bi preživeo. Ali poznavajući njega, on se ne bi tek tako predao neprijatelju - ističe Aleksandar.

Isto je osećao i Tepićev najverniji vojnik Stojadin Mirković, koji je imao manje od mesec dana do završetka vojnog roka.

- Poslednji put smo se čuli krajem avgusta pošto su u toj kasarni u septembru potpuno blokirali telefone. Pitao me je: “Majko, kako se boriš sad kada imaš dva vojnika?” Saznao je da je i stariji Dobrivoje otišao u rezervu. Odgovorila sam mu da sam ponosna, a on mi je rekao: “Izdrži, majko, proći će 120 dana.” Čim sam spustila slušalicu, plakala sam. Predosetila sam da nešto nije u redu - priča kroz suze Anica, Stojadinova majka.

Za eksploziju u Bedeniku čula je na televiziji i odmah je naslutila najgore.

- Javili su da je poginuo jedan vojnik u oklopnom transporteru. Nisu navodili ime i prezime. Zamislite taj moj život kada sam tek u novembru otišla sa konvojem u Zagreb, gde su bili zarobljeni vojnici iz kasarne. Išla sam od jednog do drugog i pitala za Stojadina. Tek treći vojnik mi je rekao da je Stojadin poginuo. Rekla sam: “Ako je poginuo, dajte mi da ga vidim.” Tek posle četiri godine poslali su mi telo - jeca majka hrabrog vojnika iz Donje Leskovice, kod Valjeva.

Stojadin je, kaže, bio najveseliji mladić u kraju.

- Vojska je za njega bila svetinja. Na zakletvi u Banjaluci, čim je video nas nekoliko, stavio je prst na usta da ne bismo mnogo galamili. Hvalio se da je odlično savladao vožnju oklopnog transportera i da će ostati u Banjaluci, a da će prekomandu dobiti oni koji ne znaju da voze. Međutim, ispalo je sve suprotno. Odmah su ga poslali za Bjelovar - naglašava Anica, čiji je sin posthumno odlikovan Ordenom za zasluge u oblasti odbrane.

Rat prekinuo detinjstvo

- Za mene i sestru, koji smo tada bili drugi razred ,očeva pogibija se nekako prebrzo desila. Do tada smo živeli u Kozarskim Dubicama potpuno bezbrižno. Živeli smo sa ostalom decom. Niko nije gledao ko je Srbin, Hrvat ili musliman, iako Una deli Hrvatsku i Bosne, a na 20 kilometara je Jasenovac - opisuje Aleksandar.

Foto: R.Ristić / RAS Srbija

Monografija za večno pamćenje

Tačno dve i po decenije nakon epske pogibije Milanu i Stojadinu je posvećena monografija “Heroji otadžbine” koju je napisao Novica Pešić, a podržalo Udruženje ratnih dobrovoljaca 1912-1918, njihovih potomaka i poštovalaca iz Beograda.

Foto: R.Ristić / RAS Srbija

Grob i dalje prazan

Ni dve i po decenije posle očeve i muževljeve pogibije, Milanova deca Aleksandar i Tanja, kao i njegova supruga Dragica neće izaći na groblje. Milanov grob u mestu Kozarske Dubice i dalje je prazan.

- Do dana današnjeg čekamo da nam Hrvatska preda posmrtne ostatke. Čuli smo da su nakon eksplozije prebačeni na groblje Miroševac u Zagrebu, ali nikada nije urađena DNK analiza. Boli nas sve to što i dalje nismo sahranili Milana - otvorio je dušu Aleksandar.