Državna revizionistička politika je u Srbiji zvanično na snazi od tzv. demokratskih promena, iako se njeni počeci mogu detektovati još od početka devedesetih godina. Bez obzira na to da li su na vlasti bile demokrate, socijalisti ili naprednjaci, konsenzus političkih i ekonomskih elita u vezi sa procesima restitucije i rehabilitacije saradnika okupatora u Drugom svetskom ratu uvek je bio prisutan.

O političkim i ideološkim značenjima procesa rehabilitacije Draže Mihajlovića u razgovoru sa Nebojšom Milikićem govori Svebor Midžić.

U Tanjugovom tekstu, objavljenom i na sajtu b92.net, čiji naslov glasi „Draža Mihailović bio patriota” izveštava se o dokumentu „predstavljenom u Višem sudu u Beogradu”. Obzirom da se tekst i njegovi akteri ustvari pozivaju na odavno poznate dokumente, kako tumačite ovakav naslov, koji je u potpunom skladu sa državnom revizionističkom politikom?

Pravo pitanje u slučaju Dragoljuba Mihailovića je sledeće: čemu je on, i pokret koji je predvodio, bio veran? Odgovor je tu veoma jednostavan: Dragoljub Mihailović je bio veran, prvo i prvenstveno, jednoj propaloj državi koja je neposredno pred svoj slom praktikovala anti-semitske zakone, politiku kolonijalnog nasilja prema Albancima na Kosovu i svoju budućnost videla u teritorijalnom razgraničenju, na uštrb ostalih naroda i narodnosti, Srba, Hrvata i Slovenaca. Dakle, Mihailovićeva Jugoslavija je bila država bez Jevreja, Albanaca, Roma, Bosanaca, Crnogoraca (osim kao folklornog viška srpstva) i Makedonaca. To je takođe bila država koja je praktikovala rodno nasilje, opšte mesto tog doba u Evropi, isključujući celokupnu svoju žensku populaciju iz političkog života.

Kako se odnositi prema pokušajima „striktno” pravničke rehabilitacije D. Mihailovića, zbog nepoštovanja izvesnih sudskih procedura?

To je jedan već gotov posao. Striktno pravnička definicija tog problema je tu samo da prikrije nešto što je već svima očigledno. Međutim, taj finalni, legalni, čin ove predstave ipak nečemu služi. On je tu da sve nas koji smo još uvek makar i tanušnim vezama upleteni u neke odnose sa ovom državom podseti za šta ona danas stoji i koji je njen horizont te da je danas naše osnovno pitanje ne pitanje borbe u okvirima koje ona postavlja već njena potpuna i radikalna promena.

Odgovor na prvo pitanje je jasan. Dragoljuba Mihailovića je osudio 15. jula 1946. godine narodni sud Demokratske Federativne Jugoslavije. Dakle on je osuđen od strane suda jedne države koja je iz Drugog svetskog rata izašla ne samo kao pobednica već i kao potpuno nova država zasnovana na principima federalizma i etničke ravnopravnosti odnosno na odricanju one iste države koju je zastupao Mihailović. Ta država je uz sve svoje mene trajala do početka devedesetih kada je od nje ostalo samo ime. To ime se razvlačilo i bilo ulog u komplikovanoj igri razvlačenja nasledstva i masovne pljačke ali već tada je bilo jasno da se ne može govoriti o nekom kontinuitetu. Država koja danas želi da rehabilituje Mihailovića sa državom koja ga je osudila ne deli čak ni ime. Sa njom ima samo jedan neraščišćeni nasledni bilans o kojem se prepire sa drugim državama koje su nastale na ruševinama Jugoslavije. Čini se da u okviru tog deobnog bilansa jedino nema spora da svako treba da uzme svoje zlikovce i koljače i da sa njima radi već šta mu je volja.

Četnici se proglašavanju antifašističkim pokretom… koja i kakva doza amnezije je potrebna da bi se takva glupost zapatila na svim nivoima državne politike?

Ne smemo misliti da je u pitanju, kada govorimo o rehabilitaciji Dragoljuba Mihailovića, neka jednostavna glupost ili zaborav. Ovde postoji par različitih politika koje zajedno konvergiraju u telo savremenog revizionizma u Srbiji. Prva koja nastaje kao zaostatak kućnih laži i privatnih trauma i koja gaji kontrakulturno četništvo kao oblik otpora percipiranoj kulturi glavnog toka u SFRJ. Za to je dobar primer Vuk Drašković koji je čovek koji je pobrkao Dražu (Mihailovića) i Džona (Lenona). Evo ga, na primer, izvod iz zbirke anegdota o Vuku Draškoviću koju je sastavio Aleksandar Čotrić:

„Četnici kao bitlsi:

Vuk je bio dopisnik državne novinske agencije Tanjug iz centralno afričke države Zambije. U to vreme Jugoslavija je vodila nesvrstanu spoljnu politiku i diplomatija je nastojala da održava dobre odnose sa zemljama „crnog kontinenta”.U glavnom gradu Lusaki prikazivan je jugoslovenski film Užička republika, sa tematikom iz Drugog svetskog rata.

– Kako publika reaguje na naš film? – pitali su Vuka telefonom iz sedištaTanjuga –da li gledaoci izražavaju simpatije za partizane i osuđuju li četnike kao izdajnike?

– Gledaocima su četnici mnogo simpatičniji.

– Kako to? – čudili su se iz Beograda, znajući da je napravljen propagandistički film sa ciljem difamacije Ravnogorskog pokreta.

– Ovdašnjim ljudima više se sviđaju četnici jer imaju duge kose i brade, aBitlsi su u modi – rekao je krajnje iskreno Vuk.“

Dakle, ovo je zabuna koja je poput one o čoveku koji je zamenio svoju ženu za šešir. Samo po sebi benigno kućno ludilo dok ne izađe na ulicu. Druga politika, koja često koincidira sa ovom prvom i koja svoju legitimaciju nalazi u ‘demokratiji’ i ‘antikomunizmu,’ je nešto kompleksnija. Dok na ovaj antikomunizam crnog đavola ne treba trošiti reči pošto je on sa obe noge u društvu najgorih krvnika Drugog svetskog rata ovde se ipak moramo osvrnuti na tezu o četnicima kao čuvarima predratne demokratije. Tu nije zgorega da ponovimo ono što je već rečeno: predratna demokratije je bila ‘demokratija’ koncentracionih logora za političke neistomišljenike i isključenja celih slojeva društva (žene, Jevreji, kosovski Albanci, Romi…). Jednom rečju to je demokratija u kojoj nije aktivno učestvovalo više od pola stanovništva. No ako i ostavimo to po strani ostaje nam parola iza koje je stajala prva stranka koja je ‘zapljunula’ selo Ba i njegove tekovine, Demokratska stranka Srbije, a koja je glasila: i nacija i demokratija. Ova parola nam tačno poručuje šta je demokratija za ove čuvare četničkog nasleđa: jednostavno razbrojavanje po nacionalnoj pripadnosti bez mogućnosti stvaranja neke pozicije (ili vrlo retko u liku ‘poštenog’ pripadnika manjine) izvan homogenog etničkog tela. U svojoj krajnjoj instanci to je demokratija plemenske skupštine.

Dakle kada se kaže demokratija u istoj rečenici u kojoj se pominje i Draža Mihailović moramo biti svesni šta tačno to znači. Treća je politika gotovo celokupne političke klase u Srbiji oličene u DS koja stoji na pozicijama ‘normalizacije’ nacionalizma. To je politika koja je i nastavak i ide korak dalje od Miloševićevske politike nacionalnog pomirenja. Miloševićevska politika je tvrdila da je tokom Drugog svetskog rata postojala prava politika (četnička) i prava strana (partizanska) na taj način polažući pravo i na projekat etničkog ujedinjenja i ‘čišćenja’ Bosne, s jedne strane, i na participaciju u modernosti kroz antifašizam partizanskog projekta. S druge strane, ova nova ‘homenovska’ politika tvrdi da sukoba zaista nije ni bilo. Svaka politika i strana u sukobu je ispravna ukoliko funkcioniše unutar srpskog nacionalnog korpusa. Drugim rečima ‘sve je to normalno’. Dakle ona nije više ni u stanju da posmatra dijadu četnici-partizani izvan usko srbijanskog konteksta i da razume da četnici, jednom izvedeni iz tog konteksta, ne samo da nisu antifašisti već su prava, nepatvorena, fašistička ordija bez ikakve pa čak i najmanje sumnje.

Dakle jedna je politika deluzije, druga je politika koja ne veruje da postoji ikakva drugačija subjektivizacija do ona nacionalna i treća je politika, ona koja je vladajuća, koja ne veruje da išta postoji izvan nacionalne politike.