Det er for alvor ved at dæmre for Margrethe Vestager, at hendes tid som kommissær er ved at rinde ud, og at hun ikke får en ny periode i EU-Kommissionen.

Ifølge nyhedsbureauet Reuters lagde Margrethe Vestager selv kortene på bordet under en pressekonference i Paris i onsdags.

»Mit hjemmehørende medlemsland (Danmark, red.) virker ikke alt for begejstret for at give mig endnu et mandat,« lød det fra Margrethe Vestager. Hvorpå hun tilføjede: »Og det er endda en underdrivelse.«

I de seneste år har hun ellers spillet en glansrolle som EUs bomstærke konkurrencekommissær, der har kæmpet mod enorme monopoler, sat luppen over multinationale virksomheders skatteunddragelse og er gået til kamp mod tech-giganter som Facebook og Google, der har iværksat en overvågning af brugernes privatliv uden sidestykke og jævnligt er under anklage for at lave skattearrangementer på tværs af landegrænserne.

Undervejs er Margrethe Vestager blevet fremhævet for sin kompetence: Hun besidder rå intelligens og analysekraft som få. Hun forstår politik og magt på internationalt plan, og hun er en dygtig kommunikator, som både får sine budskaber ud i de internationale medier på et formfuldendt engelsk, og som desuden taler fransk. Af samme grund har internationale iagttagere rost hende, og hun er blevet kaldt for en af de få stjerner på det europæiske firmament lige nu.

Alligevel tyder alt på, at hun ikke kommer til at fortsætte som kommissær, og i den hjemlige debat har en del antydet, at det er udtryk for jantelovstænkning, at hun ikke bliver indstillet til en ny periode. Er det ikke småligt, at vi som nation ikke spiller vores bedste kort i EU, har mange allerede spurgt?

Det er selvsagt et legitimt synspunkt at have. Men det er også naivt.

Sagen er, at Margrethe Vestager er ved at blive indhentet af sin fortid.

Hun var heldig, da det stod klart, at Helle Thorning-Schmidt ikke selv kunne lande en toppost i EU i sommeren 2014. I stedet indstillede Thorning, at Margrethe Vestager blev Danmarks bud på en ny EU-kommissær, og i samtaler med Jean-Claude Juncker blev det aftalt, at Vestager skulle udstyres med en passende tung post i Kommissionen.

Dermed fik Vestager en plads i toppen af europæisk politik, og hun undgik at møde vælgerne på valgdagen i 2015, da Helle Thorning-Schmidts regeringsprojekt gik ned, efter kun en enkelt periode ved magten.

Spørger man de centrale aktører fra dengang, spillede Margrethe Vestager en afgørende rolle for, at SRSF-regeringen endte som en fiasko. En del økonomer vil ganske vist fremhæve, at Bjarne Corydon i Finansministeriet og Margrethe Vestager i Økonomi- og Indenrigsministeriet stod i spidsen for en ansvarlig økonomisk politik, som betød, at der internationalt var udstrakt tillid til dansk økonomi. Men det var også Vestager, der stod så hårdt fast på sine krav til regeringsgrundlaget, at hun brutalt makulerede store dele af de politisk-økonomiske oplæg, som S og SF havde udformet før valget.

Med sin kompromisløshed og muskelstyrke var Margrethe Vestager med til at tvinge S og SF ud i den livsfarlige løftebrudsdiskussion, som kostede begge partier dyrt. På interne møder gik hun konsekvent til stålet over for S og SF, og hun blev opfattet som en radikal leder, der havde meget lidt forståelse for de øvrige partiers situation.

Da protesterne mod den forhadte dagpengereform eksploderede, og tusinder af danskere var på vej til at ryge ud af dagpengesystemet, svarede hun med en bemærkning, der er blevet berømt og berygtet: »Sådan er det jo«.

Af tilhængerne blev hun rost for sin evne til at stå fast, mens modstanderne opfattede kommentaren som en hån mod de mennesker, der stod i en svær situation, og som havde vanskeligt ved at finde job i kølvandet på den økonomiske krise.

Af samme grund står Margrethe Vestagers aktiekurs ekstremt lavt i den nuværende S-ledelse og i SF-toppen, hvor man husker, hvor dominerende og ufleksibelt hun agerede. I disse partier er holdningen, at Margrethe Vestager »sejrede ad helvede til«, eftersom hun nok vandt store sejre for Det Radikale Venstre i regeringsårene, men samtidig gjorde det umuligt for regeringen at blive genvalgt.

Men også langt ind i blå blok skabte Margrethe Vestager sig fjender, når hun på forhandlingsmøder kunne gå meget langt for at få sin vilje, og mange husker stadig, at hun havde en evne til at skabe en virkelig ubehagelig stemning i lokalet.

Kort sagt: De fleste respekterer den forhenværende radikale leder for hendes indiskutable dygtighed, men i modsætning til Vestagers højglanspolerede og fuldendte image ude i Europa, har de set den anden side af politikeren. Og den side brød de sig ikke om.

Dertil kommer, at statsminister Lars Løkke Rasmussen har det kølige synspunkt, at det nuværende regeringsflertal skal pege på sin egen kandidat. Præcis som Margrethe Vestager ser han heller ingen grund til at forære politiske modstandere store gaver. »Sådan er det jo,« som han på et tidspunkt formulerede det.

Kommer der et regeringsskifte, vil Margrethe Vestagers navn med garanti heller ikke stå øverst på ønskelisten hos Mette Frederiksen, hvis Frederiksen bliver Danmarks næste statsminister. Hun husker nemlig også, hvor barsk Margrethe Vestager opførte sig i SRSF-regeringens tid.

Problemet for Margrethe Vestager er med andre ord, at lige så beundret hun er ude i Europa, lige så venneløs er hun på Christiansborg. Det ved hun godt selv. Derfor bør meldingen fra pressemødet i Paris måske mest af alt ses som et signal fra hendes side om, at hun er ledig på jobmarkedet. Og et godt gæt er, at hun vil være en attraktiv kandidat til store job i internationale organisationer, for i de seneste år har hun effektivt demonstreret, at hun er gjort af en særlig støbning.