Christiania og jeg har haft et turbulent forhold. Som en, der er vokset op i den borgerlige ungdomspolitik, først Venstres Ungdom og dernæst Liberal Alliances Ungdom, er jeg som så mange andre flasket op med, at det er en borgerlig og liberal dyd at kæmpe mod hippietossernes alternative tosserier. Min slipseknude var bundet stramt, og ’Ryd lortet’-T-shirten, der afbildede en bulldozer i færd med at rydde de tre ikoniske Christiania-cirkler, pyntede i mit klædeskab. Det er først for nylig gået op for mig, hvor tosset og komplet uliberal jeg var dengang.

De fleste skelner mellem at være liberal og liberalist – frisind kontra politisk frigørelse. Det gør jeg ikke længere. Liberalismen har en lang tradition for frisind, ja, faktisk er mange af historiens mest progressive bevægelser vokset ud af liberale tanker.

Kampen mod tyranni, for fritænkning, for ligestilling og for globalisering har alle været en fast del af den liberale repertoire. Det betyder naturligvis ikke, at man strengt taget skal have et liberalt – altså frisindet – livssyn for at være liberalist. Om end det i mine øjne giver væsentligt mindre mening at være en del af en bevægelse for politisk frigørelse, hvis den personlige og kulturelle frigørelse er uvæsentlig.

Forkærligheden for konformitet, fasttømrede kulturelle identiteter og parcelhuse med sirlige grønne hække har dog vist sig at være en væsentlig del af den liberale bevægelse de seneste år. Lad mig komme med et eksempel: Min partikollega Henrik Dahl blev i denne avis den 21. august interviewet om dokumentarfilmen Christianias børn – skyggesiden af eventyret. Nu skal der ikke lyde et ondt ord om Henrik Dahl, som jeg ser som både ekstremt vidende og politisk skarp. Men jeg tillader mig alligevel at fremhæve ham, da hans syn på Christiania er symptomatisk for den tankegang, der hersker på store dele af den danske højrefløj.

Ribe Domkirke og Føtex

Henrik Dahl, der identificerer sig som ordoliberal – en art tysk konservativ stats-liberalisme – kalder i artiklen Christiania både anarkistisk og uliberal og mener, at Parcelhusdanmark er et fyrtårn for mangfoldighed modsat Christiania, der i dag er blevet konform. Han siger desuden, at ingen bør frygte liberalismen, da vi ikke vil have »lysreklamer på Ribe Domkirke« eller »Føtex ude i Vadehavet«.

Nu har jeg ikke de stærkeste følelser omkring hverken Ribe Domkirke eller Føtex, men som liberal vil jeg da heller ikke stå i vejen for nogle af delene, hvis det nu var, hvad mine medmennesker ønskede – det er jo i sagens natur ikke noget, politikerne på Christiansborg skal gøre sig til dommer over.

Det liberale udgangspunkt må til alle tider være, at politikernes rolle først og fremmest er at beskytte borgernes sikkerhed og dernæst at hjælpe de svageste borgere (jvf. tænkere som bl.a. Friedrich Hayek) – ikke at agere moral- og kulturdommere. Og det princip må gælde Føtex såvel som Christiania.

Unik fristad

I Christianias tilfælde hører vi dog knap så meget snak om lovgivning disse dage. I stedet er kritikken værdimæssig. Der er som sådan ikke noget galt i, at liberale kritiserer quasihippiekulturen på Christiania, men det er påfaldende, hvor meget fokus der er på problemerne, og hvor lidt liberalt fokus, der er på de positive sider ved at have en fristad centralt i København.

Hvor befriende er det ikke at have et sted, hvor der er plads til typer af mennesker, der ikke passer ind i det resterende samfund? Mennesker, der har dannet et frivilligt fællesskab og opbygget et samfund fra bunden, hvor der kan eksperimenteres med forskellige strukturer, kulturer og identiteter? Ville vi virkelig være alle alt det foruden? Jeg ville i hvert fald ikke.

At kalde et samfundseksperiment som Christiania for konformt står desuden imod alle gængse definitioner af konformitet. En fristad som Christiania er unik, der findes ikke ét sted som det i verden. Hvor mange parcelhuskvarterer kan man sige dette om? Jovist, Christiania har opnået en intern konformitet og stilstand, men hvilket nærsamfund går fri fra en så helt naturlig sociologisk udvikling?

I takt med, at den liberale bevægelse vokser i Danmark, skal den finde sine ben. Og dér er debatten om Christiania og hippie-kulturen faktisk ret central. For ser man det som en naturlig del af den politiske frigørelse, at vi mennesker også skal have flere og bedre muligheder for at leve vores eget liv, præcis som vi ønsker, uden at det skal være på bekostning af andre, ja, så er fristadsprojekter som Christiania oplagt for os liberale at støtte.

For mit vedkommende er den gamle ’Ryd lortet’-T-shirt for længst smidt ud. Og hjemme i skrivebordsskuffen ligger der nu en folkeaktie fra Christiania. For man kan sagtens både være liberal og liberalist på én og samme tid.