Irakkrigen var »vældig dårligt forberedt«, understregede en af dens mest centrale civile danske aktører, den pensionerede danske ambassadør Ole Wøhlers Olsen, i Politiken i søndags. Som en af i alt fire guvernører for Irak udnævnt af koalitionsmagterne fik han myndighedsansvaret for Basra-regionen fra april 2003, tre uger efter Bagdads fald.

Problemet var bare, at ingen anede, hvordan han skulle gøre. »Du kan ikke bare besætte et land, uden at du har en køreplan,« siger han i dag.

Men en herhjemme hidtil overset del af den britiske Chilcot-rapport om Irakkrigen, som udkom i sidste måned, peger på, at der var mindst én klar dansk plan med Irakkrigen fra første dag, nemlig den, at dansk erhvervsliv skulle tjene penge på den. Og for det projekt blev Ole Wøhlers Olsens administrationskontor centralt.

Læs også: ’Klart, at firmaerne havde en interesse i at komme ind på markedet’

Ifølge en indberetning fra hans britiske næstkommanderende, som er blevet offentliggjort på grund af Chilcot-rapporten, besatte guvernøren hele fire af de 21 stillinger i administrationen for hele det sydlige Irak med repræsentanter for dansk erhvervsliv med A. P. Møller-Mærsk i spidsen, som brugte stillingerne til at fokusere deres »opmærksomhed og ekspertise på områder, som kunne tilbyde kommercielle muligheder«.

’Fantastisk lukrativt marked’

Der er ikke så mange, der taler om det i dag, men i de overmodige første år af 00’erne var der en stærk dansk drøm om, at Irakkrigen skulle blive en pengemaskine for Danmark.

Dansk erhvervsliv var aktivt i Irak allerede i Saddam Husseins tid, hvilket førte til flere danske virksomheders involvering i den såkaldte Oil for Food-skandale, hvor vestlige firmaers korrupte kontrakter var med til at finansiere diktatoren. Men én ting var nære kontakter. Op til Irakkrigen voksede ambitionerne hos dansk erhvervsliv: Man skulle tjene store penge på at være USA’s og Storbritanniens allierede i krigen. I årene 2003, 2004 og helt frem i 2005 stod Dansk Industri i spidsen for en intens aktivitet med Irak-konferencer og erhvervsrejser med henblik på at sikre danske kontrakter.

»Irak har verdens næststørste oliereserve, og der er 20 millioner mennesker med et skrigende behov for alt. Kommer der en fornuftig udvikling, bliver det et uhyre interessant marked,« som DI’s daværende markedschef Peter Bo Andersen forklarede det i Information i maj 2003, hvor han kunne fortælle, at 200 danske virksomheder foreløbig havde meldt deres interesse i det nye marked, krigen havde skabt.

I marts samme år beskrev udviklingsøkonom Martin Hvidt dansk erhvervslivs syn på Irak:

»Når alt kommer til alt, er der tale om et fantastisk lukrativt marked. Vi ved, at man har haft sine øjne på Irak i lang tid, fordi irakerne har penge og et forbrugsmønster, som svarer til de produkter, vi kan lave.«

I februar 2004 forklarede chefkonsulent i DI Marianne Castenskiold i investor-vejledningen ’Irak – en erhvervsmæssig udfordring’, at »situationen omkring Iraks genopbygning kan på flere områder minde om tidligere tiders jagt efter guld. Man ved, at mulighederne findes, men ingen har rigtig overblik over, hvor og hvordan man skal bære sig ad med at få del i de meget store økonomiske muligheder, som situationen indebærer. I lighed med tidligere tiders guldgravere er det vigtigt at have et konkret mål med sin indsats og derefter have en plan til realisering af dette mål«.

Et afgørende element i en sådan plan var at holde sig til og være med fra starten, når de nye kontrakter skulle deles ud. Eller som A. P. Møller-Mærsks Mellemøst-chef Hans Peter Glipman udtrykte det i januar 2004 på en irakisk genopbygningsmesse: »The early birds catch the worms.«

Mærsk smidt på porten

Netop A. P. Møller-Mærsk er central i den del af historien om tiden i Irak, som Ole Wøhlers Olsen ikke fortalte i Politiken. For den daværende guvernør fandt en måde at udfylde hullerne i sin administrative stab på, som skulle få katastrofale konsekvenser: Han fyldte flere af dem med repræsentanter fra de firmaer, som var kommet til Irak for at lave forretninger. Således kunne Information i 2005 afsløre, at Wøhlers i maj 2003 ansatte Mærsk-medarbejderen Allan Poul Rosenberg som administrationens ansvarlige for de lukrative oliehavne i Sydirak.

Problemet var bare, at Mærsk og Allan Poul Rosenberg benyttede lejligheden til at søge at overtage oliehavnen i Khor al-Zubayr.

Det skete, oplyste Mærsk-direktør Knud Pontoppidan til avisen dengang, netop i maj 2003. Desværre skete det med en ugyldig kontrakt, som Mærsk præsenterede på forsiden af Børsen i januar 2004 i forbindelse med avisens dækning af det danske fremstød på erhvervsmessen Rebuild Iraq med en påstand om, at de nu ejede havnen de næste 25 år. Men hverken den amerikanskledede besættelsesadministration eller nye eller gamle irakiske myndigheder anerkendte kontrakten som gyldig.

Historien blev en skandale, der endte med, at Mærsk i marts 2005 blev smidt ud af oliehavnen og Irak efter at have vakt vrede helt op i toppen af den amerikanske administration og foranlediget demonstrationer og uro i Basras gader, hvor det danske rederi blandt andet blev anklaget for at nægte at ville ansætte lokal arbejdskraft i den krigsramte region til at drive havnen.

»Masser af folk forsøgte at udnytte den kaotiske situation til at skaffe sig lukrative kontrakter. Men Mærsk var de mest skamløse og udnyttede åbenlyst situationen,« forklarede besættelsesadministrationens transportansvarlige, den amerikanske ambassadør Darrell Trent, siden til Information.

Ole Wøhlers Olsen ansatte også andre repræsentanter fra danske firmaer, blandt andet COWI Consult, i den politiske administration af et område, som firmaet selv havde erhvervsambitioner i.

Som hans britiske næstkommanderende rapporterede hjem d. 1. juni 2003, brugte disse ansatte lejligheden til at »snuse rundt« efter kommercielle muligheder for de virksomheder, de kom fra. Det fremgår af afsnit i Chilcot-rapportens om Irakkrigens kommercielle interesser, som ikke før har været omtalt i dansk presse.

Uddrag af indberetningen fra den britiske diplomat, der var næstkommanderende i Basra under danske Ole Wøhlers Olsen i 2003.

Fremme i skoene

Ret utroligt fremgår det af rapportens omtale af datidens britiske indberetninger, at Danmark selv i forhold til Tony Blairs Storbritannien var betydeligt mere fremme i skoene, når det gjaldt ambitionerne om at bruge Irakkrigen til at tjene penge.

Storbritanniens handelsminister, Baroness Symons, havde ganske vist allerede måneder før krigen sagt til olieselskabet BP, at hun mente britiske virksomheder burde få del i Iraks olie som tak for støtten til USA.

Men som udtryk for den vanskelige balancegang, de krigsførende lande trådte for at fremstå etiske og oprigtige, gentog hun efterfølgende over for sultne britiske virksomheder, at regeringen ikke kunne arbejde konkret for at skaffe kontrakter på grund af »vores faste beslutning om at alle handlinger i Irak skal affødes af vores bekymringer over masseødelæggelsesvåben og ikke af ønsker om kommercielle gevinster«.

Alligevel blev briterne imponeret over de aggressive danskere, fremgår det af Chilcot-rapporten.

Ifølge Ole Wøhlers Olsens britiske næstkommanderendes indberetning var Danmark »ivrig efter at kapitalisere kommercielt på sin førende rolle i Syden, selv om Olsen gør sig umage for at distancere sig fra disse bestræbelser«.

Sådan rapporterer briten, der er anonymiseret i Chilcot-rapporten, og forklarer, at selv om de ifølge hende »mange« danskere i administrationen, der er sponsoreret af private virksomheder, har lovet ikke at udnytte administrationsarbejdet til kommercielle fremstød, »fokuserede de deres opmærksomhed og ekspertise på områder, som kunne tilbyde kommercielle muligheder«.

Specifikt peger hun på Mærsks repræsentanter, der fokuserer på lukrative områder som transport, infrastruktur og havne. Hun påpeger, at de er frie til at bruge deres viden og kontakter, som de vil efter endt kontrakt, og at kontrakternes længde varierer mellem seks måneder og blot et par uger.

Værd at kopiere

Samtidig brugte danskerne i den lille administration også en del af deres tid i disse besættelsens allerførste måneder på at arbejde for oprettelsen af et dansk konsulat med handelsattaché i Basra og formidle kontakter til lokale virksomheder for danske virksomheder, for eksempel mellem det lokale bryggeri i byen Amarah og Carlsberg.

Og det er altså i de første tre måneder efter Bagdads fald, mens Ole Wøhlers Olsen med sine 21 medarbejdere er besættelsesmagtens guvernør, de øverste civile ansvarlige for en fjerdedel af et besat land, hvor alle øvrige myndigheder er blevet fyret og sat fra bestillingen.

Også en udsendt fra Landbrugsrådet er ifølge den britiske indberetning officielt ansat af administrationen, men »opmuntres til at skrive rapporter for rådet, lave præsentationer osv., som så kan udbredes til de danske virksomheder, der er interesseret i forretningsmuligheder i landbrugssektoren.«

»Set herfra,« konkluderer den britiske repræsentant i maj, to måneder efter invasionen og altså ganske kort inde i det, der skal blive en mangeårig, ufatteligt blodig, destruktiv og stadig ikke afsluttet borgerkrig, »er den danske model glimrende og noget, vi burde kopiere.«

Det vides ikke, om det lykkedes briterne at kopiere den. Men det vides, at det danske guldgravereventyr ikke førte til noget irakisk guld. I nogle altafgørende måneder, hvor vi måske kunne have gjort noget for at sikre, at Irak overlevede sin krig, fokuserede vi i stedet på, at danske virksomheder kunne tjene nogle penge. Det endte galt, og for danske virksomheder var prisen noget tabt indtjening. For irakerne blev prisen langt højere.