Jeg spørger ham, hvordan han – som læge – ville diagnosticere samfundet lige nu.

Han rejser sig op, igen.

“Samfundet minder om en narcissistisk person – sygeligt selvoptaget. Med lavt selvværd og på vej til at blive deprimeret.”

Narcissisten kan ikke se over sit eget spejlbillede. Men det paradoksale ved det narcissistiske samfund er ifølge Rashid dets lave selvværd. Det er et samfund, der savner modet til de vildt ambitiøse, samfundsomvæltende reformer, vi har set tidligere i historien – demokratiets indførelse, kvinders stemmeret, Marshall-planen og Kanslergade-forliget. Hvor er den slags nu? Hvor er den gigantiske klimaplan, der møder fremtidens udfordringer? De planer laver narcissisten med lavt selvværd ikke.

“Han tør ikke tage de store risici, fordi han reelt ikke har stor tiltro til sig selv,” som han siger.

Måske også fordi han er ved at blive deprimeret.

Vi har en sortsynet debat, der fokuserer på alle de ting, der ikke fungerer, pointerer Rashid. Og det er egentlig absurd i en tid, hvor Danmark ikke blot står midt i et opsving, men hvor vi er historisk sunde, rige og veluddannede. Det handler ikke mindst om en medie-bias for ting, der går galt – katastroferne, skandalerne, fejlene. Vi hører om skuddet på Nørrebro, men ikke om den faldende kriminalitet. Vi hører om flyet, der styrter, ikke alle de fly, der lander efter planen. Vi hører om den lille sorte undtagelse, og det indlejrer sig i den politiske debat og maler et forvrænget, dystert og unødigt depressivt billede af virkeligheden.

Så hvis det er diagnosen, hvad er så behandlingen? Hvordan kommer en narcissist med lavt selvværd og depressive tendenser videre? Svaret fra Imran Rashid er mere filosofisk, end det er medicinsk:

Vi kan splintre skærmen og træde ud i virkeligheden.

Vi kan fjerne de tyngende sorte solbriller og gå en tur ud i solen.

Vi kan finde modet til at turde tænke stort.

Vi kan øve os i at sætte egne behov på pause. Vi kan sætte os i andres sted.

“Det handler, basalt set, om at nå hinanden. De distraherede hjerner vil søge hen til det, de er vant til at gøre. Men det er en falliterklæring i forhold til at få et samfund til at fungere bedre sammen. Hvis vores fælles samtale ikke skal kortslutte, bliver vi nødt til nogle gange at komme ud over os selv. Det sker i mødet med andre mennesker. Det sker, når vi, gennem al larmen, lytter til den anden side.”

Imran Rashid har sat sig ned. Han peger på sin telefon.

“Men det kræver, vi tør tage kontrollen tilbage.”