Åtte grunner til at Brannmann Sam ikke er realistisk, hverken beredskapsfaglig eller samfunnsøkonomisk

Ellevill pengebruk, livsfarlige innbyggere og en nødetat ute av kontroll: Velkommen til Pontypandy.

13. nov. 2015 09:14 Sist oppdatert 17. november 2015

NB: Dette er et forsøk på en både seriøs og litt tøysete analyse. For siste nytt av mer vesentlig karakter, kan du gå hit.

Barne-TV var annerledes for oss som vokste opp på 90-tallet. Mange av oss hørte for første gang nynorsk i en populærkulturell kontekst da kaninen i Flukten fra Dyreskogen lot seg bekymre over de rådende tilstander.

Det var vi som rystet måtte konstatere at Lørenskog stasjon ikke var betjent av Bjarne Betjent i virkeligheten, slik det ble fremstilt i Sesam Stasjon.

Det var vår generasjon som vokste opp i forståelse av at man kunne støte på sjiraffer i kolonihager og at det gjerne kunne bo en slitsom fugl fra Bergen i en fiolinkasse.

Men for mange av oss var det likevel Brannmann Sams rolle som samfunnets moralske kompass som i årtier fremover skulle gjøre et uutslettelig inntrykk.

Samtidig merket vi gjerne tidvis et stikk av ubehag og bekymring: Det var liksom noe som ikke helt stemte i småbyen Pontypandy, den angivelig walisiske idyllen der Sam forklarte oss hvordan verden fungerte.

I voksen alder har jeg notert meg at serien har gjennomgått en rasende utvikling. Med profesjonsforankret kritisk sans i ryggen har derfor undertegnede gjennomført en granskning av seriens nivå av realisme.

Ettersom det er i vinden å skrive såkalte strukturerte artikler, og antallet punkter som fenger leserne best angivelig er syv, har jeg gjort åtte sentrale funn i sakens anledning.

1: Det enorme antallet hendelser

Med tanke på at Pontypandy er en liten landsby med rundt 25 innbyggere, (hvorav syv er fulltidsansatte i brannvesenet) er det oppsiktsvekkende mange hendelser som krever innsats fra beredskapsmyndigheten.

I hver episode, som tilsynelatende sjelden tar for seg mer enn det som skjer i løpet av et par dager, er det minst én utrykning med sirener og blålys (man kan jo også spørre seg om hensikten bak den ivrige sirenebruken, all den tid Pontypandy neppe kan sies å være plaget av spesielt sterk trafikk).

Se video: Det er tett mellom alarmene i Pontypandy. Her har brannmannskapene knapt rukket å redde ned en katt fra taket på den ene brannstasjonen for det må rykkes ut fra den andre.

Til sammenligning hadde brannstasjonen i Gratangen (1137 innbyggere) fem utrykninger i hele fjor, ifølge statistikk fra Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap.

Det er også merkelig at innbyggerne i Pontypandy ikke har noe forhold til nødnummeret, men at de alltid må «ringe Sam» når ulykken(e) er ute.

Henvendelsene ender likevel alltid med å komme ut i papirform fraen faxmaskin på brannstasjonen, selv om det i de seneste år er blitt investert i en moderne operasjonssentral med dataterminaler. Internt i brannkorpset er det også ganske vanlig å bruke mobiltelefon, noe som tyder på at Nødnett ikke er bygget ut i Pontypandy.

2: Livsfarlige rampestreker får aldri konsekvenser

Av de svært mange hendelsene som medfører utrykning i Pontypandy, er det vanskelig å unngå å legge merke til at unge Georg (Dennis Norman i den engelske versjonen) er sterkt overrepresentert når årsakene skal kartlegges.

Likevel får dette ikke konsekvenser utover en oppfordring fra Brannmann Sam om å være forsiktig.

Dette er ikke nok til å hindre unge Norman fra å fortsette å sette fyr på ting, leke med fyrverkeri eller gjennomføre andre livsfarlige handlinger som medfører behov for blålys og redningsinnsats.

Se videoen: Georg stikker av med Jupiter. Men får det konsekvenser? Neeeida.

Med tanke på den sterke tilstedeværelsen til brannvesenet, er det her grunn til å etterlyse andre kommunale tjenester. Hvor er skolen? PPT-kontoret? Barnevern? Sikkerhetstjeneste?

3: Utstyrsmengden

Da serien startet i 1987 hadde Pontypandy én brannbil (Jupiter). Siden den gang har byens brann— og redningsmiljø opplevd en voldsom vekst.

Hovedbrannstasjonen i Pontypandy er pusset opp fire ganger siden slutten av 80-tallet, og fremstår i dag som en toppmoderne beredskapsinstitusjon.

Til å dekke en by med litt over et snes innbyggere, har Pontypandys brann- og redningsetat i dag et oppsiktsvekkende godt tilfang av ressurser og utstyr: En sekshjuls brannbil med lift, en toppmoderne redningsbil, en ATV for redningsarbeid i terrenget, en amfibiebil, et redningshelikopter (med egen base) og en mobil innsatsenhet er noe av utstyret innsatsgjengen råder over.

I tillegg har den handlekraftige gjengen bygget om en gammel brannbil til en skinnegående farkost: Et slags brannlokomotiv.

Se video: Pontypandys brann- og redningsmiljø har utstyr de fleste norske brannsjefer bare kan drømme om:

De siste årene har det også blitt bygget et ekstra redningssenter ved sjøen. Her finnes det brann— og redningsbåt, lettbåt og vannscooter.

Det er verdt å nevne at i Norge, som ifølge enkelte er verdens rikeste nasjonalstat, er dette virkeligheten i brannberedskapen rundt omkring i landet.

4: Hvor kommer pengene fra?

Pontypandy ser ikke ut til å ha andre offentlige tjenester enn en brann- og redningsetat, uten at innbyggerne lar seg plage av fraværet av alt fra barnehager til søppeltømming.

Selv uten disse tjenestene vil driften av de enorme beredskapsressursene alene ha store økonomiske konsekvenser for skattebetalerne: Kontinuerlig oppussing av brannstasjon(er), nytt og stilig utstyr, lønn til brannkonstablene og drivstoff til helikopteret er bare noen av utgiftene som må betales.

For å ta en hjemlig sammenligning: Dersom Oslo brann- og redningsetat skulle hatt samme beredskappr. innbygger som Pontypandy, så måtte etaten holdt seg med rundt 175.760 ansatte, noe som alene ville gitt lønnskostnader på over 140 milliarder kroner. (Oslo kommunes budsjett for 2016 er på 52 milliarder kroner. Totalt, altså.)

Saken fortsetter under grafikken:

I tillegg ville det blitt trangt i landsbyens gater når rundt 150.000 utrykningskjøretøy skulle bistå nødstedte borgere med dårlig risikoforståelse.

Så, hvem betaler for moroa i Pontypandy? Landsbyens få innbyggere vil ikke klare å bære denne byrden alene. Renner det distriktspolitiske milliarder inn i bygda? Har Pontypandy en «rik onkel» med pyrofobi? Dette er ubesvarte spørsmål i serien.

En mulig forklaring på at økonomien får løpe løpsk kan være det kontinuerlige fraværet av politisk eller administrativ beslutningsmyndighet i landsbyen. Den eneste tydelige lederskikkelsen er Sam, men det er vanskelig å se når han skal ha tid til å balansere landsbyens regnskap.

Det er med andre ord all grunn til å tro at Pontypandy snarlig vil ende opp på den walisiske ROBEK-listen — om den ikke allerede befinner seg der.

(Utregningen er omtrentlig og basert på tilgjengelig statistikk om Pontypandy brannvesen og OBREs årsrapport for 2014)

5: Bussruten til Trevor

Vi må snakke om bussruten til Trevor, den joviale mannen med høydeskrekk som ikke klarer å ta kjærlighetshintene fra Dolly. Det er grunn til å tro at dette er blant de sterkest subsidierte bussrutene i hele Wales, hvilket må være en ekstra belastning i det man allerede kan anta er et hardt presset offentlig budsjett (se forrige punkt).

Trevor kjører ofte bussen sin helt tom rundt i Pontypandy. De få passasjerene som tidvis befinner seg om bord, er i hovedsak landsbyens barn, på vei til eller fra aktiviteter som oftest ender opp med å utløse utrykninger fra landsbyens hjørnestensbedrift.

Se video: Trevor har klart å kjøre bussen sin mot et bratt stup. Heldigvis har Pontypandy-brannvesenet både helikopter og vinsj.

Bussen er ofte innblandet i uhell: Den sklir av veien, blir stående på kanten av stup, kjører på sjøen eller forsvinner sporløst.

Man bør stille spørsmål ved hvorvidt bussen oppfyller de strenge tekniske krav som knyttes til passasjerbefordring. Det er også grunn til å være kritisk til Trevors egnethet som bussjåfør, men fraværet av lovens lange arm kan nok forklare dette (se punkt 7).

6: Kompetansen til brannsjef Ståle og brannkonstabel Elvis

Umiddelbart kan Pontypandy brann— og redningsetat virke som en slagkraftig beredskapsorganisasjon. Men skinnet kan bedra.

Etaten ledes av brannsjef Ståle (Steele på engelsk). Han er en svak leder med en gjennomføringsevne som, når den i det hele tatt finnes, preges av dårlige analytiske egenskaper og manglende evne til å gi klare beskjeder.

Ståle bruker gjerne arbeidstiden på private sysler, som å dyrke tomatplaner, fly drage eller lete etter skjulte skatter med metalldetektor.

Han har også en tendens til å komme opp i situasjoner som utløser behov for sin egen redningsetat: Han har blant annet satt hodet fast i et gjerde og blitt sittende fast på et hustak. Ikke akkurat et beredskapsfaglig forbilde.

Så har vi brannkonstabel Elvis, da. Han er en fiffig type. Elvis er glad i rock, liker å lage mat, og er forelsket i Penny, den ene av brannkorpsets to kvinnelige konstabler.

Men Elvis har noen utfordringer. Han er distré og mangler risikoforståelse, spesielt knyttet til brannfare.

Se video: Elvis: En brannmann som får panikk når det brenner.

Han har blant annet forsøkt å tenne på ikke-detonert fyrverkeri, og under en øvelse kastet han nesten vann på et brennende fjernsynsapparat som fremdeles var koblet til strømnettet.

Og tro det eller ei: Han har startet brann på brannstasjonens eget kjøkken. Ikke én gang, men flere.

Det blir jo litt for dumt, Elvis.

Du kan sikkert resonnere deg frem til at Ståle og Elvis ikke akkurat utgjør noen beredskapsmessig spydspiss i tospann. Et godt eksempel på dette er da det begynte å brenne i en komposthaug. Ståle og Elvis var tilfeldigvis på stedet med en brannbil . Handlingslammelsen var total, og utfallet ble at tilstedeværende vitner måtte ringe Brannmann Sam, som rykket ut fra hovedbrannstasjonen.

7: Hvor er politi og ambulanse?

Med tanke på den i utgangspunktet solide dimensjoneringen av brann— og redningskapasiteten i Pontypandy, er det et skrikende fravær av de andre nødetatene.

Branner, ulykker, redningsaksjoner og den evige rekken av mer eller mindre dramatiske hendelser blir løpende håndtert uten at så mye som en operativ uteleder fra politiet har vist seg. Hvor er Pontypandys Thor Langli?

Video: Sam bare: «Jeg er ingen etterforsker, men...» Jo, det er du, Sam. Det er ingen andre.

I de senere år har det riktignok dukket opp en sykepleier i serien. Hun er utstyrt med en bil som omtales som en ambulanse, men denne er kortere enn en Fiat 500. Etter en grundig gransking av bildene er konklusjonen enkel:

Det er helt umulig å frakte skadede mennesker i denne bilen på en forsvarlig måte — den kan neppe være mer enn 2,5 meter lang. Et forsøk på pasienttransport under slike forhold ville trolig utløst en rasende reaksjon fra walisisk helsetilsyn.

Rekk opp hånden om du vil transporteres bak i denne romslige ambulansen. Hit Entertainment/Mattel

Når det gjelder samhandling mellom nødetatene stiller derfor den norske suksesserien Vennebyen langt sterkere. Så får vi heller leve med at de respektive nødetatene her representeres av en apekatt, en elefant og en bjørn.

8: Det økonomiske grunnlaget for Pontypandys næringsliv

Utover brannstasjonen har Pontypandy tilsynelatende et blomstrende næringsliv: Det finnes blant annet dagligvarebutikk, kafé, restaurant og et bilverksted.

Det er to ting som kjennetegner disse stedene slik de fremstilles i serien: Det kroniske fraværet av kunder — og det store antallet branner og andre dramatiske hendelser som rammer virksomhetene.

En grunnleggende analyse av disse forhold tilsier følgende: Førstnevnte faktor gjør at inntektene uteblir - og det sistnevnte at kostnadene eskalerer.

Se video: Dolly har besøk i butikken. Men det er ikke av kunder.

De mange ulykkene i Bellas kafé og Dollys kolonial er et spesielt dårlig bedriftsøkonomisk utgangspunkt, ikke minst på grunn av forklaringsproblemene innehaverne etterhvert må få overfor sine respektive forsikringsselskaper.

En brann— og ulykkesfrekvens av den art vi ser i serien burde medføre økende forsikringspremier for disse virksomhetene - og trolig også regresskrav, all den tid svært mange hendelser fremstår som selvforskyldte.

Videre vil det stadige oppussings- og opprydningsarbeidet i seg selv føre til at bedriftene vil måtte holde stengt, noe som svekker et allerede tynt kundegrunnlag ytterligere.

Gitt at vi allerede har sannsynliggjort at Pontypandys offentlige økonomi er ute av kontroll, kan vi jo her anta at også det lokale næringslivet er subsidiert. Det er i alle fall vanskelig å se andre forklaringer på at den nevnte kafeen og dagligvarebutikken har overlevd i så mange år.

PS: Det nærmeste vi har klart å komme en virkelig utgave av Pontypandys beredskapshverdag er brannvesenet på den tyske øygruppen Helgoland. De to øyene er på totalt 1,7 km2, har rundt 1300 innbyggere og ingen vanlig biltrafikk. Likevel holder Feuerwehr Helgoland seg med tre brannstasjoner som har 43 brannkonstabler, en reservestyrke på 11 og en ungdomsbrigade på 16. Til sin disposisjon har de åtte brannbiler.

PPS: Det er også grunn til å stille kritiske spørsmål rundt ressursbruken i Greendale (Postmann Pat) og i jernbaneselskapet som drifter Lokomotivet Thomas. Vi vil vurdere å komme tilbake til dette.

Her er litt mer beredskapsmoro:

Les også IKT-løft gir marsipankakebonanza i offentlig sektor

Og om du vil lese noen mer seriøse saker om beredskap:

Les også Nødnett-prosjektet skulle koste seks milliarder. Her er den ekstra milliarden ingen snakker om.

Les også - Oppsiktsvekkende at utgiftene har blitt så hinsides

Les også Nødnett-prosjektet er et eksempel på hvordan det ikke skal gjøres | Helene Skjeggestad

Les også Nå har Nødnett-direktoratet 104 ansatte og koster 169 mill. i året. Hva har skjedd?

|