Kjent eksperiment avslørt som skuespill. Nå må lærebøkene skrives om

Stanford Prison Experiment fra 1971 viste at alle mennesker kan bli onde – eller gjorde det egentlig det?

Stanford Prison Experiment måtte avbrytes etter seks dager i 1971. Da var «vokterne» blitt grusomme og «fangene» brøt sammen. Illustrasjonsbilde: Shutterstock/NTB scanpix

Nina Kristiansen Ansvarlig redaktør for forskning.no

17. sep. 2018 19:56 Sist oppdatert 17. september 2018

Viten er Aftenpostens satsing på forskning og vitenskap, der forskere og fagfolk fra hele landet bidrar med artikler.

I Uviten skriver Nina Kristiansen, Atle Fretheim, Marit Simonsen og Simen Gaure hver uke om det de mener er dårlig forskning, flau formidling, kunnskapsløse politiske forslag og ren fusk.

Kan vi alle bli onde? Er noen mennesker onde, mens andre ikke? Det er store spørsmål som filosofer, psykologer og andre funderer og forsker på. Nå har et kjent vitenskapelig bevis på menneskets iboende ondskap blitt avslørt som skuespill.

Nina Kristiansen er redaktør i forskning.no og Uviten-spaltist i Aftenposten. Forskning.no

Mange har hørt om Stanford Prison Experiment. 20 mannlige studenter ble rekruttert til et forskningsprosjekt på Stanford University i 1971. Halvparten fikk rolle som fangevoktere, resten ble fanger i celler som var satt opp i en av universitetets kjellere.

Eksperimentet måtte avbrytes etter seks dager. Da var «vokterne» blitt grusomme og «fangene» brøt sammen.

Brukt i undervisning

Stanford-eksperimentet ble berømt. Det er omtalt i de fleste lærebøker og blir brukt i psykologiundervisningen, det er blitt til film og TV. Forskeren bak studien, Philip Zimbardo, ble selve eksperten på å forklare menneskers grusomme handlinger.

Forskeren bak Stanford Prison Experiment, Philip Zimbardo. Paul Sakuma, AP/NTB scanpix



For eksperimentet beviste, ifølge Zimbardo, at hvem som helst av oss kan bli onde. Ondskapen ligger begravd i menneskepsyken og vekkes under de rette omstendighetene. Vanlige mennesker kan i løpet av kort tid bli torturister og bøller.

Studien ble riktignok kritisert da den kom ut: at det var uforsvarlig å stenge forsøkspersoner inne, og at tvang påvirker resultatene. Men kritikken stoppet ikke eksperimentets innflytelse.

­- Vi bare spilte

Nå er lydopptakene og dokumentene fra eksperimentet frigitt. Og en forsker og skribent i magasinet Medium har gått gjennom materialet fra 1971 og har intervjuet flere av forsøkspersonene. – Vi bare spilte, sier de nå. Det bekreftes av opptak og notater.

Zimbardo har hevdet at ungdommene selv formet rollene sine som fanger og voktere, at det var deres egen utvikling prosjektet dokumenterte. – Nei, de ble lært opp, skriver Ben Blum i Medium.

Zimbardo leide inn en tidligere fange som konsulent før og under eksperimentet. Han sto for opplæringen av vokterne, viser det seg nå. Han fikk beskjed av Zimbardo om å lokke frem tøff adferd hos vokterne og ga dem trakasseringstips. Og studentene fulgte hans instrukser.

Lot som han var syk

En av «fangene», Douglas Korpi, hadde et voldsomt sammenbrudd. Det er blitt ofte brukt som eksempel hvor kort tid det tar å knekke en fange om han blir nedverdiget og ydmyket.

– Jeg var redd for ikke å slippe ut til eksamenen min, ikke for vokterne. Vi visste at de ikke kunne skade oss, sier Korpi i dag.

Han ble med på eksperimentet fordi det var lett-tjente penger. Han trodde han ville få god tid til å lese til eksamen, men fikk ikke beholde bøkene sine. Da ble han redd for å stryke. Først lot han som han var syk, men fikk ikke slutte. Så slo han til med full mental kollaps, da fikk han dra.

Kan ikke brukes som bevis

Om det var skuespill og opplæring, fremfor at studentene hentet opp indre, onde krefter, hva er det da å lære av Stanford-eksperimentet?

I 2015 kom spillefilmen «The Stanford Prison Experiment» basert på eksperimentet fra 1971. Steve Dietls

Det kan ikke lenger brukes til å forklare nazistene i andre verdenskrig, vanlige soldaters tortur av fanger, eller som bevis for at vi alle har ondskap i oss – at ingen er bedre enn andre.

Det viser heller at kritikerne hadde rett i at innelåsing av forsøkspersoner ikke er en god vitenskapelig metode, at forskere i berømmelsens glød kan overdrive sine funn til det uvitenskapelige, og at all forskning bør skje med fullt innsyn og åpenhet.

Nå må lærebøkene skrives om.