Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

DET BLIR KNAPT bedre fotball-TV enn det Viasat leverte da Liverpool landet på beina mot Roma og vant retten til finalen mot Real Madrid i Kiev 26. mai. Man kommer ikke tettere på hendelsene i en verden der det eneste enkelte næringer synes å være opptatt av er å skape distanse.

Nærheten til gleden denne onsdagskvelden var optimal fordi kanalens studio tilfeldigvis var ti meter unna der Liverpool-spillerne feiret triumfen med egne supportere.

Tilgangen til spillerne ditto fordi klubblegenden Jamie Carragher – en one club man som gjennom 17 år spilte 737 kamper for Liverpool, inkludert den som hentet hjem Champions League-trofeet i Istanbul 2005 – er på kanalens lønningsliste.

AT DET BLIR kok, stemning og kaos rundt et TV-bord når gleden skal feires i bakkant av 7–6 etter 180 minutter semifinalefotball i jakten på fotballens hellige gral – Champions League-trofeet – er forståelig. Og deilig å se. Ikke bare fordi det er sjelden vi kommer så nær. Men fordi hemningsløs glede alltid sprer glede. Og at Liverpool-spillere 2018 kaster seg om halsen på familiemedlemmer (tidligere Liverpool-spillere) er derfor til å forstå.

Da studioverten oppførte seg som om han hadde underskrevet adopsjonspapirene i pausen ble det bare kleint.

JAN ÅGE FJØRTOFT gjør en formidabel jobb for Viasat fordi han er den han er, hemningsløs og med tilgang til spillere og eksperter verd å lytte til. Noen ganger litt «over the top» som det heter på fotballspråket engelsk, men sånn er det. Fjøra er Fjøra, han har alltid vært det.

Men på sin største kveld som Viasats studiovert, da seierherrene i tur og orden kom til hans bord fordi de hadde noen venner der de gjerne ville dele øyeblikket med, i tillegg til det faktum at studioet var plassert mellom feiringa og garderoben, mistet han grepet.

Og ble en av dem.

JOURNALISTISK ER DET i alle sammenhenger natta. Da Viasat for et kvarters tid ble Liverpool-TV hadde Jan Åge Fjørtoft solgt kanalens baller til reven gjennom å stille seg i klemme-køen. Som om han (også) hadde spilt noen hundre kamper for Liverpool.

Som om det skulle være naturlig for kaptein Jordan Henderson å kaste seg om halsen på han også.

MEN DET VAR det ikke. Og derfor ble det mest luft i den «klemmen». Henderson ville til John Arne Riise han, et familiemedlem som vet hva det vil si å vinne semifinaler i Champions League. Han skulle ikke til en Leeds-supporter som hadde kledd seg ut. Uten sammenlikning for øvrig, men litt som statsministeren fra Drammen, Thorbjørn Jagland, da han presterte å ta på seg et Rosenborg-skjerf fordi det passet anledningen ved et Trondheim-besøk – både valgkamp og hjemmekamp på Lerkendal.

Er det noe fotballen har lært oss så er det å være tro.

OG EN TING til når vi først er i gang med å pirke borti en fotballsending av sjeldne dimensjoner, en kveld som på alle måter flyttet grenser og fikk folket til å henge ved TV-skjermene (og tappekranene hører jeg) mye lenger enn normalt:

Hvorfor snakker 181 landskamper for rødt, hvitt og blått – John Arne Riise (110) og Jan Åge Fjørtoft (71) – engelsk når de snakker med hverandre på norsk TV? Hvorfor ikke norsk? Hva er feil med norsk når du kan norsk? Hører du, Trevor Morley (TV2) – hva er feil med norsk?

Det var bare det.

Heia Viasat for kompetanse og nærhet til folket.

Og heia Fjøra i egne fjær.