«Islamkritiske forfattere som Hege Storhaug er vanskelig å ta seriøst»

Undergangsfortellinger, sveipende generaliseringer og tvilsom kildebruk i flere islamkritiske bøker gir elendig forståelse av den ekstreme islamismen som trussel.

Hege Storhaug gjør som mange andre forfattere av islamkritiske bøker gjerne gjør, blander relevant og irrelevant, gammelt og nytt, og har en problematisk kildebruk, mener vår anmelder. Stein Bjørge

Øyvind Strømmen Forfatter og journalist

27. feb. 2016 21:30 Sist oppdatert 28. februar 2016

Norge er truet. I en bok kan vi lese at tilhengere av en fremmed religion har slått seg ned her – blant et naivt og troskyldig folk. Disse fremmede er ikke villige til å bli integrert. Istedenfor driver de et undergravende, ja, rett ut forrædersk arbeid. Der de kommer fra er religionsfrihet et forhatt begrep, men her oppe i nord tar de til stadighet ordet i bruk, for å kunne fortsette sitt arbeid for å underminere norsk åndskultur.

I boken presenteres vi også for sjokkerende opplysninger om både skjult, konspiratorisk virksomhet og om seksuell umoral. I boken rettes en appell til det norske folk, en appell om at den fremmedartede religionens gifttenner må trekkes ut. Om ikke risikerer man at det snart er for sent.

Boken er Marta Steinsviks Sankt Peters himmelnøkler fra 1928. Og religionen det advares mot er selvsagt katolisismen.

Dårlig katolisismekritikk

I møtet med moderne islamkritiske bøker kan det være nyttig å begynne der, med tidlige tiders anti-katolske litteratur. Den politiske anti-katolisismen er blitt et svært marginalt fenomen siden den gang. Og selv om mange av oss vil være kritisk til både prestesølibatet og til klostervesenet er det lov å håpe at de fleste nåtidige lesere av Sankt Peters himmelnøkler vil oppfatte boken som dårlig katolisismekritikk.

Som historikeren Hans Fredrik Dahl har påpekt blander Steinsvik sammen likt og ulikt av argumenter, uten forsøk på å sortere «vesentlig fra uvesentlig, gammelt fra nytt, representativt fra tilfeldig» og mens hun «forholder seg helt ukritisk til kildene». Sankt Peters himmelnøkler er også en dypt konspirasjonsteoretisk bok.

Personer i islamistmiljøet i Oslo opplyser til VG at de har dannet en gruppe de kaller «Allaahs soldater»:

Les også Islamister mobiliserer mot «Odins soldater»

Mange antiislamske bøker, få nyanser

Siden årtusenskiftet har det kommet ut en rekke antiislamske bøker i Norge. Blant de første var Mark Gabriels Islam og terrorisme (Prokla Media,

Islam og terrorisme, skrevet av Mark Gabriel Prokla Media

og Ibn Warraqs Hvorfor jeg ikke er muslim (Humanist forlag, 2003). Begge er skrevet av tidligere muslimer, og begge er skrevet med konvertittens glød. Nyanser er det få av. For Warraq er for eksempel islam i seg selv uforenlig med demokrati.

Hos andre forfattere kombineres en slik ensidig islamkritikk med et dystert verdensbilde, med konspirasjonsteorier og med rene undergangsfortellinger. I 2004 ble Oriana Fallacis Fornuftens styrke (Gyldendal, 2004) utgitt på norsk. Her forteller Fallaci om det «skumleste

Oriana Fallacis bok Fornuftens styrke Gyldendal

komplottet som vår verden […] noen gang har pønsket ut». Slik ble Eurabia-teorien introdusert for et norsk publikum. Fallaci beskriver Europa som «en islamsk koloni», islam som «en pøl med vann som aldri rører seg» og muslimer blir sagt å formere seg «som rotter». Fallacis kildebruk er ofte merkelig, som når hun i et angrep på påstått sveitsisk unnfallenhet i møtet med islam velger å omfavne den antijødiske høyreekstremisten Erwin Kessler og holocaustrevisjonistene Gaston Armand Amaudruz og Robert Faurrisson.

Forslagene i kampen mot islamisme er en trussel mot frihet og menneskerettigheter, mener

Les også Trond Bakkevig og Ingvill Thorson Plesner

:

Les også Hege Storhaug maner til kamp mot friheten. Ikke ta imot invitasjonen!

Kritikk på ville veier

Fornuftens styrke er et eksempel på islamkritikk på virkelig ville veier, så til de grader at den knapt fortjener å kalles islamkritisk. En ting er at nyansene er fraværende og at islam fremstilles som en statisk religion. Verre er de sveipende generaliseringene og den merkelige kildebruken. Verst er konspirasjonstenkningen og dommedagsfortellingen.

Den nyeste anti-islamske bestselgeren her til lands er Hege Storhaugs Islam – den 11. landeplage. Baksideteksten slår an tonen: «Europa ulmer. Er vår tid forbi?». Ideen om Europas undergang er da også sterkt til stede i boken, Frankrike beskrives som fortapt. Storhaug unngår imidlertid den åpenbare konspirasjonstenkningen, og hun beskriver heller ikke islam som statisk. Et skille mellom islam og islamisme gjør hun ikke, istedenfor skiller hun mellom Mekka— og Medina-muslimer. Religionsfaglig meningsløst, men la gå.

Les også:

Les også Disse moskeene vil Hege Storhaug stenge

Vanskelig å ta seriøst

En del av de andre problemene er imidlertid til stede. Også Storhaug blander likt og ulikt, relevant og irrelevant, gammelt og nytt, og kildebruken er ofte problematisk. Hun lener seg også på amerikanske, islamfiendtlige skribenter det er vanskelig i det hele å ta seriøst, som Robert Spencer og Bill Warner. Fra sistnevnte låner hun prosenttall som fremstiller blant annet Koranen som mer preget av antisemittisme enn Hitlers Mein Kampf. Enhver som har lest Mein Kampf vil oppleve påstanden som fullstendig absurd.

Bokens tittel røper at Storhaug gjerne vil være en slags Arnulf Øverland. Der Øverlands velkjente kristensdomkritiske foredrag var lystig og humoristisk (om enn usaklig og preget av høyst diskutable påstander), er Storhaugs bok imidlertid preget av svartsyn.

Odins soldater var bare begynnelsen, nå blir islamistiske ekstremister med på dugnaden. Les Joachim Lunds kommentar:

Les også Hurra! Flere uniformerte ekstremister i gatene!

Islam bør kritiseres

Ishrad Manjis bok Hva er galt med islam? CAPPELEN DAMM

Det hele oppleves som ganske trist. Islam bør utsettes for kritikk. Men den som ønsker å lese god islamkritikk bør la både Gabriel, Ibn Warraq, Fallaci og Storhaug ligge, og heller lese for eksempel den liberale muslimen Irshad Manjis bok Hva er galt med islam ? (Cappelen Damm, 2005). Den som ønsker å forstå den ekstreme islamismen som trussel, bør heller lese seriøs faglitteratur, som den verdensledende norske forskeren Petter Nessers bok Islamist terrorism in Europe: a history (Hurst/Oxford University Press, 2015). Øyvind Strømmen (f. 1980) er journalist og religionsviter, og har særlig arbeidet med ekstreme politiske bevegelser.

Aftenpostens kulturpanel diskuterer hvorfor sport får mer enn kultur i støtte:

Vi er for X Games, men mot å bruke så mange skattekroner på det - Vi får ikke økt reiseliv av å være ukjent - Er det ikke spesielt å gi penger til Disney? - Noen burde grave dypere i hvordan X Games fikk 42 mill. kroner - Dopingkontroll er et absolutt krav Hva annet kunne vi brukt 42 mill. på?