De fattige subsidierer de rike

<i>Det er boligpolitikkens fordelingslogikk at ubemidlede subsidierer rike hushaier. Hvorfor tør ikke våre folkevalgte gjøre noe med boligbeskatningen?</i>

Publisert: Publisert: 23. juli 2012

Familien Rikstad er en av 129 heldige som de siste fem årene har fått selveierbolig gjennom Stavanger kommune. Foto: Lars Idar Waage

Torunn Egge Roux Journalist

Denne artikkelen er over åtte år gammel

Torunn Egge Roux journalist

Fellesskapet sponser huskjøpet vårt ved at staten i realiteten betaler 28 prosent av boliglånsrenta. Vi slipper i tillegg å betale skatt for leieinntekten på hybelen som selvsagt er kalkulert inn i regnestykket for bygging av framtidig formue.En stor gruppe er utenfor dette spillet, noen midlertidig og mange hele livet. De er leietakere i et system som helt og holdent er overlatt markedskreftene. Hvorfor subsidieres ikke leieboeren i sokkeletasjen? Er det en umulig tanke at også husleie skal kunne trekkes fra på skatten?

Eller, hvorfor er ikke stat og kommuner like opptatt av å sørge for gode og prismessig anstendige leieboliger som av å legge til rette for nye eie-boliger? Hvorfor får den økonomisk sterkeste en drahjelp som den fattige bare kan drømme om?

Er det en umulig tanke at også husleie skal kunne trekkes fra på skatten?

I hele vår moderne tid, altså siden krigen, har målet om at hver nordmann skal eie sin egen bolig ligget fast. Prisreguleringer for boligsamvirkene var en del av denne politikken. Da disse ble opphevet var i realiteten markedet den eneste regulatoren. Omtrent samtidig som det prisregulerte boligmarkedet ble avviklet, forsvant også husleienemndene som sørget for en viss sammenheng mellom pris og boligtilstand på leiemarkedet.

Nå er vi alle vår egen boliglykkes smed.

Noe av det siste Svein Gjedrem gjorde før han gikk av som sentralbanksjef var å utfordre politikerne i spørsmålet om boligbeskatning. OECD gir Norge tilsvarende råd. Organisasjonen foreskriver økt boligbeskatning og lavere inntektsskatt . Fortsetter vi på dagens galei, er faren for kollaps overhengende, advarer OECD.

Svein Buraas, som er leder i eiendomsmeglerforetakenes forening, er opptatt av andre sider i det kompliserte, boligpolitiske bildet. Han frykter at kombinasjonen av befolkningsvekst, dårlige kollektivtilbud, for få nye boliger og et lite og dyrt leiemarked til sammen vil skape enorme problemer, om ikke politikerne tar radikale grep. Slumområder og et økt antall bostedsløse vil være en realitet i løpet av ti-femten år, sier Buraas i et intervju med Dagbladet.

En rapport som Huseiernes Landsforbund har fått utarbeidet, tyder på at Buraas har rett. Det bygges alt for lite i forhold til ventet befolkningsvekst. Det er en oppskrift på fortsatt prisvekst, og en situasjon der stadig flere setter seg i en gjeldssituasjon som vil være umulig å håndtere den dagen renten øker kraftig, eller arbeidsledigheten øker. 170.000 husholdninger har i dag, med rekordlav rente, renteutgifter som er høyere enn 20 prosent av inntekten.

Nei, større, dyrere og flottere for hvert år, for boligen er ikke lenger bare hjemmet vårt, det er også sparebøssa.

Utfordringen besvares merkverdig unisont fra regjeringshold og fra opposisjonspartiene på Stortinget, fra entreprenørbransjen og fra boligspekulantene: Det lokale og regionale arealplanleggingsarbeidet må effektiviseres. Høyre-leder Erna Solberg vil sågar bygge ned mer av matjorda vår for å få fortgang i den tradisjonelle boligbyggingen. Ikke leieboliger, ikke høyhus og for all del ikke mindre. Nei, større, dyrere og flottere for hvert år, for boligen er ikke lenger bare hjemmet vårt, det er også sparebøssa.

Hvorfor er det ingen politikere som i stedet foreslår det opplagte, det som kan dempe prispresset og sørge for større nøkternhet: Høyere boligbeskatning og avvikling eller nedtrapping av rentesubsidiene? I det minste en av delene?

Og hvorfor tviholder politikere fra alle partier på ideen om at bare den som eier egen bolig kan være lykkelig? Vi skal ikke lenger enn til våre naboland Sverige og Danmark for å finne et regulert leiemarked der også det offentlige både bygger og eier utleieboliger i tillegg til å legge til rette for gode private eiere. I det øvrige Europa er det nesten like vanlig å leie som å eie. Valget den enkelte tar har ikke nødvendigvis sammenheng med økonomisk evne.

Vi synes det er som det bør være, i alle fall til barna våre får knust drømmen om egen bolig.

Svaret trenger ingen være i tvil om: Det er for mange av oss som allerede er boligeiere, alle vi som tilhører den store, norske middelklassen bor ikke bare godt i husene og leilighetene våre, vi bruker dem til å bygge vår framtidige formue. Vi synes det er som det bør være, i alle fall til barna våre får knust drømmen om egen bolig.

Da klarer mange nok å gi den hjelpen som er nødvendig. Selv om gruppen som ikke klarer det vokser i antall, bryr det oss lite. Det bryr heller ikke de politiske partiene så lenge denne gruppen ikke er stor nok til å bli en avgjørende maktfaktor i kommende valgkamper.

Det kan den bli før politikerne aner det.

For selv om det er markedet som styrer boligsektoren i Norge, hjelper regjeringen til, om enn på forunderlig vis. Økt krav til egenkapital for den som skal søke boliglån favoriserer først og fremst unge med pengesterke foreldre, verken de spareflinke eller de med tilstrekkelig inntekt til å håndtere det ønskede lånebeløpet.

Det er lenge siden stortingsmelding 76 i 1972 slo fast at husleia ikke skal overstige 20 prosent av industriarbeiderlønn.

Den sistnevnte gruppen ser ut til å ha funnet enda en statssubsidiert bakvei inn til boligmarkedet, startlån fra Husbanken. Dette var i utgangspunktet ment å være en hjelp til vanskeligstilte. Men slike lån brukes i stor grad som egenkapital av godtlønte som ikke gidder å spare.

Innbyggere med lav inntekt, ofte enslige, skilte, innvandrere og trygdede henvises til et uregulert leiemarked. Det er lenge siden stortingsmelding 76 i 1972 slo fast at husleia ikke skal overstige 20 prosent av industriarbeiderlønn.

I mellomtiden er boligpolitikk blitt boligmarked.