Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Under overskriften «Mannen som bare vil brøle» kommenterer Dagbladets John Olav Egeland et intervju om en ganske bred samfunnskritikk fra min side, som VG inviterte meg til og trykket lørdag 30. juli.

I årevis moret det Dagbladets Halvard C. Hanssen å kalle meg for «tåkeluren fra Moskva» gjennom de 18 år da jeg var NRKs korrespondent. Slik «namecalling» er en primitiv og ganske autoritær hersketeknikk. Det som konsentrerer Egeland nå er, at «Steinfeld sammenlikner Norge med Bresjnevs Sovjet».

Det har skjedd før, og av uomstridt større karer enn meg. Historikeren Jens Arup Seip ble for mange år siden berømmet i det offentlige rom for denne sammenlikningen: «De tre mest autoritære organisasjoner i europeisk historie er Sovjetunionens kommunistiske parti, Den katolske kirke og Arbeiderpartiet med flertall alene på Stortinget!»

Når jeg i VG sammenliknet den politiske korrektheten i Norge i dag med hersketeknikken under Brezjnev-tiden, så publiserte Dagbladet faktisk en kronikk om dette temaet fra min hånd den 13. januar i år. Jeg skrev:

«Midt i forrige tiår medga partilederne i Norge, at ingen av dem maktet å tenke mer enn tre måneder fram i tid. Flyktningekrisen illustrerer at vi bare sakte innser forandringer.»

Den teksten har sikkert gått Egeland hus forbi. Han skriver om meg: «Nå svikter den analytiske evnen». Egeland gjør det også til et litt insinuerende poeng, at jeg gir råd til det private næringslivet. Dagbladet ser ikke verre på folk som gir råd til Næringslivet enn at de selv tok initiativ til et samarbeid med meg i 2014, og som jeg håper både Dagbladets lesere og avgjort jeg selv har hatt glede av.

John Olav Egeland hevder at jeg «skyter med elefantbørse der en sprettert ville gjort jobben». Det spørs nå hvor alvorlig man ser på problemet det, Egeland! Den som bagatelliserer problemene, holder seg gjerne med sprettert. Ser man mer alvorlig på den politiske korrektheten som en litt vemmelig hersketeknikk, blir man gjerne hardere i klypen. Videre heter om meg hos Egeland, at «det triste er, at han løper etter og nesten tar igjen de høyrekreftene som framstiller vårt samfunn som en slags politistat, der en sammensverget elite knebler folket og holder det nede.»

Egeland fant også dette, at jeg trakk inn Brezjnev-tidens konformitetssøkende ensretting, som en sammenlikning «som bare kan betegnes som hårreisende». Men ikke mer hårreisende enn at Dagbladet altså viet stor spalteplass til synet mitt. Når han påstår at jeg »snakker de nasjonalistiske høyrekreftene etter kjeften», lurer jeg på om Egeland leste VG-intervjuet som en viss mann leser Bibelen. For i VG sa jeg at Frp er som den som alltid sier at klokken er 11 og får rett to ganger i døgnet.

Så for å hjelpe Egeland over misforståelsens kneik, som dagbladkommentatoren åpenbart har plassert seg i, viser jeg til min bok «Hatet i Europa», utgitt til 20-årsdagen for Berlinmurens fall i 2009. Som nevnt i VG tok boken utgangspunkt i filosofen Harald Ofstads tese om forakten for svakhet. Basert på dette utviklet jeg forklaringsteorien på hvorfor høyreekstrem nasjonalisme utviklet seg i den tidligere østblokken.

Som en kjenner av norsk høyreside, skal jeg imidlertid passe meg for å utfordre John Olav Egeland. For han var selv i formative år medlem av Bærum Unge Høyre. Noen organisatoriske bånd til for eksempel Høyre har jeg for min del aldri hatt. Og det intervjuet jeg ga til VG 30. juli, var i tråd med boktittelen som jeg anbefalte Egeland over. I VG viste jeg også til at 67 prosent av politiske oppfatninger i Norge ligger innenfor det segment som overlapper Høyre og Arbeiderpartiet.

Jeg har vanskelig for å tro at Egeland mener dette havet av nordmenn er de nasjonalistiske høyrekreftene som han påstår jeg snakker etter kjeften, for å bruke hans egne ord. Fordelen ved å ha skrevet ei bok som «Hatet i Europa» er at jeg nå slår den i bordet og sier til Egeland: Hans insinuante, stigmatiserende kommentar med brølingsanklagen som det brønnpissende element i hans omtale av min samfunnsanalyse i VG, faller på sin egen urimelighet. Tilgjort naivt, spør jeg heller om hva en Egeland vet om stemmevolumet mitt da jeg samtalte med VG hjemme hos meg selv?

I skyggen av det politisk korrekte i Norge, har vi mistet mye viktig i diskursen de siste 15-16 årene. Kommentariatet med Egeland som senior, har ikke særlig merkbart ytret seg om at vi har mistet det nøytrale embetsverket i Norge de siste 20 årene, en prosess som ble forkledd som «modern, public management».

Se bare hva konklusjonen ble i tobindsverket «Sentraladministrasjonens historie»:

«Fikk vi virkelig en ny og mer styringsdyktig sentraladministrasjon, eller er det blitt slik som Makt- og demokratiutredningen antydet i 2003, at vi har endt opp med en fragmentert og lite styrbar stat?»

Under ledelse av professor i historie Tore Grønli, konkluderte det store verket om vår forvaltningshistorie med, at «departementene kom allerede et stykke på vei til å bli «de politiske kontorer» reformatorene ønsket seg.»

På neste side står det å lese at «politiseringen av departementene er det viktigste sentraladministrative utviklingstrekket i tiden etter 1980». Historieverket går i større detalj om hvordan dette embetsverket som skulle være nøytralt, ble politisert: «Arbeidsoppgavene ble sterkt konsentrert om politikkutforming. Enkeltsaksbehandlingen ble nærmest en restfaktor.

Langt på vei ble departementene nå politikkverksteder – sekretariater for den politiske ledelsen.» Hva så ved regjeringsskifter?

«Hvordan har det da i dette bildet gått med de gamle embetsmannsdyder – balansegangen mellom nøytralitet og lojalitet? Vi har, både før og etter 1980, sett flere eksempler på at det i politisk særlig brennbare saker er stilt spørsmål ved om henholdsvis nøytralitets- og lojaltetsidealer er brutt.»

Kommentariatet var ikke til stede da verket ble utgitt, det var Kristin Clemet og jeg.

Da professor Frank Aarebrot for åtte år tilbake viet dagene ved sammenliknende politikk ved Universitetet i Bergen til temaet «bistand og korrupsjon», var heller ikke kommentariatet til stede. Jeg åpnet symposiet. Hvorfor skygger både politikere og kommentariatet unna et slikt tema? Jo, på 1990-tallet sto Norge som pådriver innenfor OECD og innførte i straffeloven et forbud mot, at nordmenn fremmer korrupsjon i utlandet. Da stadig flere dristet seg frampå og pekte på at norske bistandspenger kunne fremme korrupsjon i den tredje verden, ble tausheten rungende.

Da Økokrim i 2003 siktet Statoil-sjef Olav Fjell fordi bedriften bestakk en iraner med 150 millioner kroner, var det allerede brakt på det rene at Norge ga 250 millioner kroner direkte til statsbudsjettet i 1992 til Mozambique – en stat uten en riksrevisjon. I 1993 ga Norge 600 millioner kroner til Angola som har en riksrevisjon, Tribunal Costas. I bistandsevalueringen for 1993 som Norad bestilte hos Chr. Michelsens institutt, ble Angolas riksrevisjon kalt en presidentkontrollert institusjon, korrupt som en gjennomhullet sveitserost. Siktelsen mot Olav Fjell ble da også droppet i 2004. En rettslig prøving kunne endt med, at en norsk jury kjente u-hjelpen for like korrupsjonsfremmende som Statoils køpenickiade i Iran.

Vår diskurs har lenge vært nokså ensidig i Norge og preget av den politiske korrektheten.

Å være snill og god, saligkåres som dygd. I den norske verdidebatten synes det som om man bare må holde med den svake part i en internasjonal konflikt. Framfor alt må man «holde med noen», i en naiv dyrkelse av å finne noen å ha rett med. Norsk Midtøstenekspertise fokuserte nærmest kollektivt på en viktig men numerisk sett begrenset konflikt mellom palestinerne og Israel, at de samme kretser opplevde den arabiske våren med påfølgende tragedier omtrent like brått som julen kom på kjerringa. Hvem gikk motstrøms i det norske ordskiftet, og minnet like iherdig om araberstatenes føydale art som man ga Israel-Palestina-konflikten iherdig, asymmetrisk mediedekning?

Åpenbart vekker det harme når noen drister seg til å snakke om at «keiseren er naken». «Kommentariatet med Egeland kan vanskelig sies å være uten skyld i denne utviklingen. En fredag for mange år siden hadde jeg generalsekretæren for en stor NGO i studio i Dagsnytt 18 sammen med sjefen for UNE. Temaet var returnerbare, afghanske flyktninger. NGO-lederen var dårlig forberedt og klaget til vaktsjef Eva Nordlund etter sending på at jeg stilte kritiske spørsmål til vedkommende. Hvordan en slik selvforståelse har fått vokste fram, kan jo man spørre seg om, siden NGO-ene stort sett finansieres gjennom offentlige tilskudd.

John Olav Egeland forsvarer den politiske korrektheten, eller nåtidens virkelighetsflukt i den norske samfunnsdebatten, ved å beskylde meg for politisk brøling, analytisk svikt og hårreisende sammenlikninger. «Hysj, og vær stille!», sier denne museumsvokteren av politisk korrekthet i bunn og grunn. Da opplyser jeg hans sinn med en strofe av Aleksandr Pusjkin: «Den bitre sannhets mørke er meg likevel kjærere enn det opphøyde selvbedrag!»