I et europeisk marked med stor kraftoverføringskapasitet mellom landene haster det å få på plass incentiver som medfører virkelige kutt av CO2-utslipp. Da er det kullkraftverkene som må tas først. Dersom klimaforliket blokkerer bør forliket endres. I den pågående nasjonale klimadebatten brukes det argumenter som får meg til å lure på om sentrale politikere og beslutningstakere forstår problemstillingen tilstrekkelig til at vi får de riktige løsningene som bidrar til reduserte klimagassutslipp globalt.

Den første foruroligende observasjonen er en tilsynelatende hellig overbevisning i miljøbevegelsen og hos en del politikere om at all reduksjon av CO2-utslipp i Norge vil bidra til reduksjoner globalt. Det virker som de ikke er klar over at enkelte tiltak kan føre til et skift mot kullkraft andre steder i Europa som utlikner de norske reduksjonene. Det betyr som kjent ingenting hvor CO2 slippes ut. Ser man på reduksjoner innenfor et begrenset geografisk område som eksempelvis Norge, uten å vurdere hva det har å si for de totale utslipp globalt, er det fare for at en reel reduksjon ikke oppnås. Elektrifisering av sokkelen er mest sannsynlig en slik suboptimalisering.

FØLG DAGBLADET MENINGER PÅ TWITTER OG FACEBOOK

Den andre foruroligende observasjonen er at de gassturbindrevne offshore kraftverk framstilles som like eller mer forurensende enn kullkraftverk på land. Det er feil. Selv uten varmegjenvinning vil elektrisitetsproduksjon i en moderne gassturbin slippe ut mindre CO2 enn selv det mest energieffektive kullkraftverket i Europa. Grunnen er at gass har et lavt karboninnhold i forhold til kull. Selv med en konservativt anslått lav energiutnyttelse i en gassturbin på 30 prosent vil utslipp fra kullkraftverk være 15- 80 prosent høyere. Er det da riktig miljømessig å benytte overskuddselektrisitet fra vannkraft til å elektrifisere sokkelen? Vil ikke kostnaden ved å redusere lasten i et kullkraftverk være betraktelig lavere enn merinvesteringen ved å elektrifisere sokkelen?

Den tredje foruroligende observasjonen er at elektrisitet oppfattes som ren. Dette formidles ukritisk i omtrent alle nyhetssendinger i Norge; «ren elektrisitet kontra sterkt forurensende gassturbiner». Det er ikke nøytral nyhetsformidling og bidrar til å villede.

I globalt perspektiv er IKKE elektrisitet rent. I Europa blir det meste av elektrisiteten produsert i kullkraftverk og atomkraftverk. Kun i Norge blir det aller meste av elektrisiteten produsert i vannkraftverk, og er ren. Er det riktig av oss å sløse, eller er det riktig å forvalte den rene elektrisiteten i et system slik at våre bidrag til reduksjoner av klimagassutslipp reduseres maksimalt i et globalt perspektiv?

Den fjerde foruroligende observasjonen er at mange ikke har tatt inn over seg at det finnes en stadig bedre utbygd infrastruktur for kraftoverføring til EU. Dette gjør at elektrisitet fra ren vannkraft i Norge er tilgjengelig for å fortrenge kullbasert kraft.

Dersom vi sløser med den rene kraften her til lands vil vi i større grad måtte importere elektrisitet fra land hvor elektrisiteten ikke er like ren. Hvis vi derimot forvalter de rene kraftressursene slik at det er et overskudd av denne i Norge, kan den eksporteres og bidra til betydelige kutt av CO2-utslipp i land det er mest kostnadseffektivt å gjøre det. I Europa er det veldig mye kullkraft å ta av. Dersom rammebetingelsene var slik at overskytende ren vannkraft ville fortrenge kullkraft, hva ville være det riktige i et klimaperspektiv? Elektrifisere offshore installasjonene eller redusere elektrisitetsproduksjon i kullkraftverkene først?

Den femte foruroligende observasjonen er at de som argumenterer for elektrifisering offshore totalt overser at varmebehov offshore dekkes av gjenvinning av eksosvarme fra gassturbinene. Hvordan dette skal dekkes opp i forbindelse med elektrifisering snakkes det lite om. Dersom det skal gjøres med elektrisitet blir elektrisitetsbehovet større enn det ville ha vært med konsepter basert på gassturbiner. Å dekke lavtemperatur varmebehov med elektrisitet er miljømessig svært betenkelig. Av den grunn går man bort fra elektrisk oppvarming av boliger og, i nye næringsbygg er det i praksis forbudt.

Norge var blant de første land i verden som begynte å dekke varmebehov i offshore prosessene ved å gjenvinne eksosvarme fra gassturbiner. Dette gjorde at energiutnyttelsen av gassen som ble fyrt inn i gassturbinene økte betydelig, behov for direkte fyring ble eliminert og CO2-utslippene gikk ned. I dag er denne formen for varmegjenvinning standard på offshore plattformer rundt omkring i verden. Ytterligere forbedringer kan oppnås med kjent teknologi. Med såkalte kombikraftverk vil effektiviteten i elektrisitetsproduksjon offshore forbedres med minimum 30 prosent. Slike anlegg finnes offshore i dag. Sammenliknet med offshore kombikraftverk, vil strøm fra kullkraftverk slippe ut mellom 70 og 170 prosent mer CO2. Det er grunn til å tro at det mest effektive tiltaket er å fortrenge kullkraft med ren vannkraft og effektivisere kraftproduksjonen offshore med kombikraft. Offshore kombikraftteknologi har også et reelt eksportpotensial utover EU og kan bidra til reelle kutt i CO2-utslipp i offshoresektoren globalt.

Jeg er redd nasjonen Norge nå velger løsninger som er dyre og står i fare for ikke å ha noen som helst virkning for klimaregnskapet globalt. Det er heller en overhengende fare for at det forverres. Hvorfor skal vi bruke penger på noe som ikke gir effekt? Det er forståelig at miljøengasjerte mennesker er utålmodige, men det hjelper ikke å gjøre feil valg. Elektrifisering av sokkelen kan sammenliknes med å forsøke å holde en lavere vannstand med hendene i sin del av badekaret framfor å gjøre noe med vannkranene som fyller det. Det er energikrevende og nytteløst.