"Remittance" er engelsk for at sende penge over lange afstande, fx hvis man arbejder i et land og ens familie bor i et andet land. Det er i gennemsnit forbundet med høje omkostninger, 10% i gennemsnit på verdensplan. Tænk engang at folk er villige til at samle flasker og sove i parker, eller bygge et stadion i Qatar, bare så de kan sende penge med en omkostning på 10%!

Hvorfor koster det så meget at sende udbyttet fra sin flaskepant fra Danmark til Afrika? Der er få virksomheder som muliggør det, deres forretningsmodel med globale filialer er omkostningsfuld, og så er der lovgivning om hvidvask.

De to første kan let takles. Se bare hjemmesiden Rebittance.org for en forklaring og et dusin udbydere. Den sidste er svær. Et citat fra Forbes-artiklen HSBC's $1.9 Billion Money Laundering Fine And the Somalian Cost Of Bank Regulation: "Essentially, we can have a banking system with the current rules and regulations about money laundering or we can have a banking system that can handle remittances into Somalia. But what we cannot have is both: for the regulations are too expensive to allow the sending of small remittances into Somalia."

Ligesom "War on drugs" ikke har hjulpet én eneste narkoman, så hjælper "War on terror" ikke én eneste socialt udsat afrikaner, hvis familie i udlandet gerne vil sende penge til dem.

Remittance er en af de forretningsidéer hvor Bitcoin-folket har gjort sig bemærket. Overførsler over lange afstande er lette at sikre, og selv før man får taklet de høje kursudsving, er de over adskillige perioder under de 10%, som er det eksisterende remittance-markeds samlede omkostning.

Muligheden for at bruge Bitcoins til remittance bliver dog effektivt begrænset af lovgivning, som beskrevet i CoinDesk-artiklen Why Bitcoin Faces an Uphill Battle in the Remittance Market, fordi man kræver en høj indsigt i hvem penge bliver udvekslet imellem. I Danmark er det stadig lovligt at lave en Bitcoin-baseret remittance-tjeneste, men kun fordi Bitcoins ikke bliver taget særligt seriøst endnu. Her sidder vi og håner transaktionsgebyret for en pizza, mens dem hvis økonomi ikke er inden for den europæiske fastkurspolitik kunne have en faktisk nytte.

Der eksisterer en åbenlys konflikt mellem at kræve retten til privatliv, men samtidigt kræve at kende alles pengetransaktioner for at forhindre kriminalitet. Som venstreorienteret er man muligvis yderligere ramt af konflikten ved at sympatisere med nogle, som gerne vil sende penge frit, men ikke alle (jævnfør samfundsdebatten om omsætningsbeskatningen af finansielle transaktioner). I mellemtiden kunne man gøre mere for Somalia.