Arveafgift er upopulært – men hvilken skat er populær?

Nej – arveafgift er ikke dobbelt beskatning. Indrømmet – hvis man alene ser på den afdødes forhold, så kan man godt argumentere for, at afdøde allerede har betalt indkomstskat af pengene én gang – og hvorfor skal der så betales arveafgift?

Svaret er ret simpelt: fordi afdøde er død. Det er ikke længere hans penge. De bliver nu andres penge – arvingernes penge – og de har aldrig betalt skat af de penge, som de nu får uden at have rørt en finger for dem. Når penge skifter hænder, så er det helt sædvanligt, at der betales skat eller afgift.

Hvorfor er skat på løn bedre end skat på arv?

Penge, som man modtager af sin arbejdsgiver, fordi man har knoklet som en lille hest i (mindst) 37 timer om ugen fra tidlig morgen til sen eftermiddag, skal man betale skat af, men penge, man modtager af ens forældres dødsbo, dem skal man ikke betale skat af – er der nogen, der synes. Ikke mig. Jeg mener – som ægte liberal – at det er helt rimeligt, at man betaler arveafgift. Vi kan diskutere størrelsen, især den forholdsvis lave bundgrænse på under 300.000 kr., men selve begrebet arveafgift er ret og rimeligt.

Det har liberale (dog ikke alle) altid ment, for som liberal er man tilhænger af et meritokrati – og ikke et aristokrati. Det sidste er konservativt, det første er liberalt. Dine meritter skal afgøre, hvor langt du når i tilværelsen – ikke din stamtavle, dit efternavn, din stand eller dine forfædre.

Da jeg selv arvede de sørgelige rester efter min far

Jeg har selv arvet en enkelt gang – da min far døde. De sørgelige rester var så få og sørgelige, at jeg fik boet udlagt for begravelsesomkostningerne, som det hedder. Andre er mere heldige – heriblandt forhåbentlig mine egne børn en dag. Når jeg selv dør, så regner jeg bestemt med, at der er en pæn sum penge tilovers, selv om vi gør en ihærdig indsats for at bruge pengene, mens vi er i live.

Nogle arver meget – andre arver lidt – og det er okay

Der er forskel på, hvor meget vi arver, og det har jeg det fint med, men når Danfoss-boss Mads Clausen sidder og klapper en udstoppet tiger, mens han piber over, hvor synd det er for hans arvinger, fordi de skal betale 15 pct. af rigtig mange penge, så kan jeg godt mærke et lille bitte stik. Ikke af misundelse, men af forundring over manglen på samfundssind. Naturligvis skal familieejede virksomheder ikke sprænges til atomer for hver generation, men er det virkelig så urimeligt, at de heldige arvinger skal betale en lille smule af deres arv, som jo så kan bruges til alle dem, der ikke har været lige så heldige med deres forældre?

Verdens næstrigeste mand støtter arveafgift

I præsident Obamas politiske selvbiografi ”Mod til at håbe” refererer han et møde med en milliardær, der får Mads Clausen til at ligne den øvre middelklasse. Warren Buffett – verdens dengang næstrigeste mand – havde følgende budskab til Obama: »Når man fjerner skatten på arv, overdrager man grundlæggende kontrollen over landets ressourcer til folk, som ikke har optjent dem. Det svarer til at udvælge olympiadeholdet til OL i 2020 ud fra børnene til dem, der vandt OL i 2000.«

Obama spurgte, hvor mange af hans milliardærvenner der delte hans synspunkt, og Buffett lo: »Ikke ret mange. De mener, at det er deres egne penge, og at de fortjener at beholde hver eneste cent. Hvad de ikke tager med i beretningen, er alle de offentlige investeringer, som gør det muligt for os at leve på den måde, vi gør. Min evne til at bruge mit talent for at anbringe kapital er fuldstændig afhængig af det samfund, jeg er blevet født ind i. Hvis jeg var blevet født ind i en stamme af jægere, ville mit talent være ret værdiløst. Jeg kan ikke løbe særligt hurtigt. Jeg er ikke specielt stærk. Jeg ville formentlig hurtigt ende som et eller andet vildt dyrs frokost. Men jeg har været så heldig at blive født i en tid og på et sted, hvor samfundet sætter pris på mit talent, giver mig en god uddannelse og fastsætter de love og etablerer de garantier for det finansielle system, som muliggør, at jeg kan gøre det – og tjene en masse penge på at gøre det. Det mindste, jeg kan gøre, er da betale for alt dette.«

Jeg kunne ikke være mere enig.

Liberalismens fædre

Men vi kan gå endnu længere tilbage. Thomas Jefferson var også tilhænger af arveafgift. Det samme var Adam Smith – den økonomiske liberalismes gudfar – som ganske vist forholdt sig til de fideikommisser, der siden blev gjort direkte forbudt i den danske grundlov, men som principielt minder om almindelig arv (et fideikommis er en formue, som ved testamentarisk bestemmelse båndlægges til varigt underhold for en familie). Smith udtalte om de båndlagte familieformuer, at der »findes ikke nogen rettighed, der er sværere at retfærdiggøre, end retten til at disponere over sin formue efter døden«.

Min ven Joachim B. Olsen fra LA er dog i en form for spiritistisk kontakt med Adam Smith, for han mener at vide, at Smith ville have været modstander af arveafgiften, hvis han havde levet i dag, fordi de øvrige skatter er blevet så høje. Tjah – mon ikke Adam Smith snarere ville have foreslået, at man sænkede de 25 pct. i moms eller de 50 pct. i indkomstskat frem for de 15 pct. i arveafgift?

OECD er også på min side

Der er moralske argumenter både for og imod arveafgift. Hvad med de økonomiske argumenter?

OECD anbefaler, at vi sænker topskatten i stedet for at lette arveafgiften.

Arveafgift mindsker arbejdsudbuddet – for folk, der arver, er mere tilbøjelige til at forlade arbejdsmarkedet end folk, der ikke arver.

Folk, der arver, er som følge af den stigende levealder pænt oppe i årene. De er derfor ikke afhængige af at arve for at klare sig, og de har for længst tjent deres egne penge.

Tag ulighedsdebatten alvorligt

Og endelig så bliver vi altså nødt til at tage ulighedsdebatten alvorligt. Min påstand er, at langt de fleste har respekt for den ulighed, der opstår som følge af folks flid og dygtighed. Derimod er der mindre forståelse for den ulighed, der alene er et resultat af, at man har været heldig og er blevet født i en rig familie.

Man må godt være uenig med mig – og jeg har selvfølgelig ikke patent på at være ægte liberal, selv om det er titlen på bogen om mig og mine holdninger.

Men bundlinjen er, at jeg hellere vil lette skatten for de flittige og de dygtige end for de heldige.



