Der er 13 dage til folkeafstemningen, som de færreste danskere forstår. Derfor er der en åbenlys risiko for, at mange mennesker stemmer anderledes, end de dybest set ønsker. Hvis man ønsker, at tingene skal fortsætte, som de er – så skal man stemme ja. For det er meget usikkert, hvad der vil ske efter et nej. Og sådan plejer det ikke at være ved en folkeafstemning. Derfor kan man passende tale om en »folkeafstemning med modsat fortegn«.

Det var den gamle Venstre-høvding Erik Eriksen, der for over 50 år siden i en TV-debat forud for en folkeafstemning om nogle jordlove sagde: »Er De i tvivl, så stem nej!« Jeg husker det så tydeligt, for jeg havde netop fået stemmeret, og det var første gang, jeg skulle bruge den. Jeg stemte nej. Ikke fordi jeg var i tvivl – jeg opfattede jordlovene, som Jens Otto Krag havde fremsat forslag om – som en fæl gang socialisme. Og jeg lod mig også påvirke af Piet Heins fine lille gruk, som var digtet i anledning af folkeafstemningen:

Naturen er vor far og mor,

som gode gaver gav os.

Staten er vor storebror,

som ta’r det hele fra os.

Men Erik Eriksens geniale sætning gik lige ind, og blev en del af danske vælgeres dna: Hvis du er i tvivl, så stem nej! Den er blevet brugt lige siden ved alle folkeafstemninger, og den har virket. Tænk bare på Maastricht-afstemningen i 1992, som var så tæt, at man endnu husker gyset – eller euro-afstemningen i 2000. Begge gange sagde vælgerne nej. For mange må have været i tvivl.

Der er ikke noget at sige til, hvis mange er i tvivl denne gang. Det er jo et uhyre kompliceret spørgsmål, der skal tages stilling til: Skal Danmark erstatte vores undtagelse fra EU’s retlige samarbejde (det man kalder »retsforbeholdet«, selv om det er en undtagelse) med en såkaldt »tilvalgsordning«, hvor vi på en række specifikke områder deltager i samarbejdet.

Det er knageme indviklet. Og selv om jeg burde kende sagen bedre end de fleste – det var nemlig mig, der i sin tid som udenrigsminister havde ansvaret for at forhandle de danske undtagelser på plads over for vore EU-partnere – så må jeg gang på gang søge hjælp hos min kloge søn, når jeg skal forsøge at forstå de finere nuancer i problemstillingen. Det giver mig anledning til at formode, at de fleste danskere også har vanskeligt ved at overskue sagen.

Her er det så, at Erik Eriksens gamle råd kan føre til, at mange går galt i byen, når der skal stemmes.

Hovedsagen er nemlig, at det handler om at kunne forblive i det politisamarbejde i Europol, som er vokset frem i årene siden jeg for 23 år siden rejste rundt i Europa for at få de danske undtagelser på plads. Hidtil har vi kunnet være med i samarbejdet, fordi det har været mellemstatsligt – en finurlighed som har at gøre med den måde, hvorpå vores undtagelse blev formuleret. Men nu skal samarbejdet ændre karakter, og så bliver vi lukket ude, hvis vi holder fast ved vores gamle undtagelse.

Man kan beskrive det på den måde, at politisamarbejdet flytter fra ét rum til et andet – og dér kan man kun komme med ind, hvis man ønsker at deltage uden forbehold og undtagelser. Det er derfor, der tales om en »tilvalgsordning«: Man bestemmer selv, hvilke rum man vil gå med ind i, men når man går ind, er det på kendte betingelser.

Mon ikke det er indlysende for de fleste, at det er i Danmarks meget stærke interesse, at vi ikke lukker os selv ude fra dette politisamarbejde, selv om det flytter fra det ene rum til det andet? Den seneste tids begivenheder understreger, hvor vigtigt det er, at vore politi- og sikkerhedsmyndigheder kan deltage i samarbejdet over landegrænserne om bekæmpelse af terror og kriminalitet. Her kan det blive kostbart at blive siddende i et forværelse med alle de forsinkelser, der følger af ikke at være med der, hvor det hele foregår.

De politikere, der agiterer for et nej – og kommer med »garantier« om, at vi kan fortsætte i samarbejdet som om ingenting er sket, uanset hvordan der stemmes 3. december – påtager sig et meget stort ansvar.

De blæser på, at alle med indsigt i forholdene gør opmærksom på, at vi ikke uden videre kan regne med at få »parallelaftaler«, eller hvad der ellers diskes op med af fatamorganaer. Det er groft uansvarlig propaganda.

For hvad betyder det egentlig, når en dansk EU-parlamentariker »garanterer«, at de andre landes regeringer vil falde til patten og sige OK til, at danskerne bliver ved med at ville pille rosinerne ud af kagen i den særlige form for politisk nasseri, vi så ofte møder i Danmarks forhold til EU? Hvordan i alverden skulle han kunne »garantere«, hvordan andre EU-regeringer vil håndtere situationen?

Det minder mig om en oplevelse fra min tid som udenrigsminister, hvor en anden dansk Europaparlamentariker drog til Irland i forbindelse med en irsk folkeafstemning, og på et møde garanterede, at den danske regering – der havde formandskabet – ville sørge for at holde irerne skadesløse i tilfælde af et nej.

Jeg blev dengang så forarget, at jeg kaldte det »snusket politisk muldvarpearbejde« – og den pågældende blev så rasende, at jeg blev slæbt i Landsretten. Her blev jeg pure frifundet. Og det blev jeg også, da sagen i 1991 endte i Højesteret. Den pågældende blev endda dømt til at betale mine sagsomkostninger…

Derfor tør jeg endnu en gang kalde tingene ved deres rette navn: Det er snusket politisk muldvarpearbejde, når man prøver at bilde danskerne ind, at et nej 3. december vil være uden konsekvenser for vores deltagelse i Europol-samarbejdet.

Hvis vi ønsker sikkerhed for, at Danmark fortsat kan nyde godt af samarbejdet, skal vi stemme ja til folkeafstemningen.

Hvis du er i tvivl, så stem ja!

ER du i tvivl, om du skal stemme ja eller nej? Så tag Politikos test her