Tiderne skifter. Tingene ændrer sig. Moden flytter sig. Et nyt fænomen har set dagens lys. En slags anti-hipster-tendens. Den hedder normcore. I al sin enkelthed går det ud på at være normal. Se så upåfaldende ud, som overhovedet muligt. Lign ikke dine forældre på den måde, som de så ud i 70’erne, hvor de virkelig var cool. Lign dem, som de ser ud i dag. Køb tøj i en dagligvarebutik, og gå med det.

Det har længe været hipster-fænomenet, som har domineret vores opfattelse af cool. Om hipster var udtryk for en kultur, en bevægelse, en trend eller en mode, er svært at sige, men hvad det end var, så var det ikke vanskeligt at genkende. Det skyldes, at det havde en ganske særegen logik, nemlig ironiens. Alt, som var hipster, var ironisk. Således var der aldrig nogen, som ville vedkende sig at være hipster. Hipstere var noget, man gjorde grin med. Tænk bare på internetstriberne, der behandler ligheden mellem hipstere og vagabonder, eller billeder af folk med stort skæg, bare tæer og Macbook på café med dyr kaffe. Eller billedet af en pige, som har taget en rok (ikke bare strikketøj men en rok!) med til køen på socialkontoret. »Se hvor hipster de er!« siger vi, og har det skægt.

Stand out to fit in

Man vidste det egentlig, længe før der var nogen, som begyndte at kalde andre for hipstere. Længe før overskæg og siden fuldskæg blev sagen, længe før man begyndte at gå med stofposer med tilpas ironiske tryk (hvad er mere hipster end en slidt stofpose fra Disneyland, Florida?), kendte man den logik, der gjorde sig gældende i kulturen. Stand out to fit in hedder det, og det har længe været en sandhed. Ved at gøre sig selv så speciel som overhovedet muligt, ved at udtrykke sin egen individualitet på så præcis og særegen en måde, at ingen andre kan følge med, (gå med to forskellige sko, skriv en blog om forholdene for gedehyrder på visse vestvendte skråninger i Peru, start et band), netop derved garanteres det, at man hører til i flokken af overraskende ens individer.

Monty Python ramte pointen på kornet i en berømt scene fra Life of Brian, hvor Brian, der af tilfældige grunde er blevet udpeget af massen som den nye messias, befinder sig på en balkon foran en stor flok mennesker og prøver at forklare dem, at der ikke er noget særligt ved ham: »You are all individuals,« siger han til dem. »Yes, we are all individuals,« råber de tilbage i kor, »You are all different,« siger han til dem. »Yes, we are all different,« råber de tilbage. Og så er der en enkelt der råber »I’m not.« Her har vi måske i virkeligheden historiens første hipster.

Mens alle de, der i koret råber »yes, we are all individuals«, er det perfekte billede på det moderne menneske, for hvem individualiteten er central, alt imens han eller hun alligevel følger hver eneste kode, der ligger i mainstreamkulturen, så er hipsteren altid lige lidt mere snu. Her hyldes individualismen ikke bare i ord (mens X-Factor og håndboldlandsholdet kører i baggrunden) – den markeres i detaljer i alt fra ølvalg til talesprog. Netop ved at lave sit ironiske tvist på den alt for almindelige individualisme, formåede hipsteren at fremstå som det eneste egentlige individ. Her var en, der for alvor skilte sig ud. Her var det virkelige individ. Men hvis det at være hipster handlede om at skille sig ud via denne type ironisk kneb, så stod det blev også hurtigt klart, at en sådan ironi ganske let kunne kopieres. Pludselig var det nærmest ikke til at komme til for folk, der med ironien i behold beviste deres individualitet ved at lave opfindsomme ironiske greb på individualiteten. Det er vel netop derfor, hipsterbevægelsens slagord blev: Jeg er ikke hipster.

It’s hip to be square

Set i dette lys var det nærmest en nødvendighed, at de mange ironiske lag, de mange syrlige kommentarer til normaliteten, på et eller andet tidspunkt ville blive erstattet af noget i retningen af normcore. Tænk engang hvor radikalt det må have været at være den første til at være normcore i en flok af hipstere: bare at se helt almindelig ud uden nogen tegn på ironi, i et selskab fuldt af folk med den helt rigtige ironiske distance til alting. Bare iklæde sig cowboybukser (ikke jeans men cowboybukser), en uklædelig T-shirt og et par løbesko fra Føtex i en forsamling, hvor alle andre går i træskosandaler, morgenkåbe og har en lampeskærm som hat.

Hvis hipsterne var dem, der skilte sig ud fra mainstream, så synes normcore at trumfe hipsteren ved at identificere sig med mainstream. På en måde et helt almindeligt skridt i den evindelige kamp for at overvinde sig selv for at vinde sig selv. Og som sådan et modefænomen. Der er meget, der taler for, at det netop er tilfældet – ikke mindst at forskellige dele af modeindustrien har fået nys om fænomenet og taget det til sig. Eksempelvis har modemagasinet Vogue for nylig skrevet om det – og det forlyder endda, at det meste af redaktionen selv klæder sig normcore i disse dage.

Fit in to fit in

Ikke desto mindre er der noget ved normcore, som burde vække en vis uro i modeverdenen. Hele pointen er jo, at man kan blive cool på den normcore måde ved at købe billigt tøj der, hvor man også køber grøntsager. Naturligvis vil forskellige brands forsøge at appropriere tendensen og lave tøj, der ligner det, man kan købe i et supermarked (bare dyrere og mere lækkert), men hvad nu hvis pointen simpelthen er at købe det i et supermarked?

Uroen bliver tydeligere, når man læser de beskrivelser, som ledsager billederne af folk i halvkedeligt tøj på Vogues hjemmeside. Der synes at gemme sig en vis desperation i at beskrive normcore, som designed anti-design. Når en dresscode ikke stræber efter andet end at se upåfaldende og almindelig ud, er der så ikke bare tale om anti-design? Endnu mere slående er det, at intervieweren i en lille video, der præsenterer fænomenet, insisterer på at tale om, at dette er en ny måde at vise sin individualitet på – til trods for, at hele pointen med normcore synes at være det modsatte: ikke på nogen måde at være særlig, bare at være normal til benet. Måske man endda kunne tillade sig at svinge sig op på lidt højere nagler her: Hvis vi tager normcore på ordet, kan vi så ikke læse det som et tegn på en udpræget træthed i forhold til hele projektet med individualiteten som sådan? »Jeg er ikke hipster« kan også betyde: »Slap nu af. Vi er alligevel ikke så forskellige!« Tænk hvis det næste nye bliver fællesskab.

LÆS evt. OGSÅ: Hardcore normcore