Dopoledne ve středu 7. ledna 2015 vtrhli do redakce Charlie Hebdo v Paříži dva islámští radikálové a začali pálit. Na místě zabili dvanáct lidí a jedenáct zranili. Vy, sloupkař časopisu, jste nebyl mezi těmi dvanácti, ale těmi jedenácti. Víte proč?

Na to existuje asi víc odpovědí. Součástí mé přímé zkušenosti je, že jsem chtěl kreslířovi Cabuovi ukázat jednu knížku o jazzu, a tak, když skončila redakční porada, jsme se nad ní na chvíli zastavili. Kdybych knížku neotevřel a odešel o dvě minuty dřív, ve dveřích nebo na schodech bych narazil na oba vrahy a bezpochyby by mě na místě zastřelili. Snad stokrát jsem to propočítával a vždycky jsem došel ke stejnému závěru.

Útok popisujete na několika desítkách stran ve své knize Le Lambeau (Štěp). Můžete českým čtenářům v krátkosti přiblížit, co se tehdy stalo?

Stál jsem za stolem v hlavní redakční místnosti, povídal si s Cabuem a komentátorem Bernardem, když jsem z chodby uslyšel ženský křik a pak tři hlasité, suché rány, jako petardy. Napadlo mě, že to je asi nějaká klukovina. Pak jsem si všiml Francka, bodyguarda kreslíře Charba, jak se snaží vytáhnout revolver a míří někam do chodby, odkud cizí hlas zvolal: „Alláhu Akbar, Alláhu Akbar.“ Přikrčil jsem se, abych si lehl na zem, a právě tehdy jsem dostal několik zásahů do obličeje, pravděpodobně od odražených střel. Nevěděl jsem to ale, nic jsem necítil, pocit bolesti ke mně dorazil až později. Jasně si pamatuju, jak mi při pohybu cestou k zemi blesklo hlavou, že musím opatrně, abych se neporanil.