Suomen ja Saksan aseveljeyteen toisessa maailmansodassa kuuluu myös tarina inkeriläispataljoonasta, jonka kaikkia vaiheita ei ole tutkittu kunnolla.

Inkeriläisiä nuoria palveli ensin Saksan armeijassa, sitten heidät siirrettiin Suomen armeijaan. SA-Kuva

Kun Saksa valtasi Inkerinmaan vuonna 1941, se kokosi pataljoonan nuorista Inkerinmaan miehistä. Tämä pataljoona liitettiin Suomen armeijaan vuoden 1943 loppupuolella, samoihin aikoihin kun Inkerinmaalta muutenkin siirrettiin yli 60 000 suomensukuista ihmistä Suomeen.

Inkeriläispataljoonan, ”Ost-Bataillon 664:n” toiminta Saksan armeijan osana on vähän tunnettua. Jopa saksalaiset pitivät pataljoonan toimintaa raakana ja ylilyövänä.

Tämä on tarina pataljoonasta, joka Suomeen siirryttyään sai nimekseen ”Erillispataljoona 6”.

Papin päiväkirja

Keväällä 1943 Suomesta siirtyi Saksan armeijaan vierailulle kolme evankelisluterilaista pappia, Juhani Jääskeläinen, Reino Ylönen ja Jussi Tenkku. Heidän tarkoituksenaan oli suorittaa ”henkisiä huoltotehtäviä” inkeriläissotilaiden parissa.

26-vuotias sotilaspastori, luutnantti Jussi Tenkku kirjoitti yhdessä vaimonsa Liisan kanssa päiväkirjaa inkeriläisten siirrosta (1943–44) Suomeen.

Talvella 1941–42 Saksan miehittämän Inkerin puolella asui vajaat 80 000 inkeriläistä, joita ryhdyttiin maaliskuussa 1943 siirtämään Saksan valtaamilta alueilta Suomeen.

Inkerinsuomalaisista saksalaiset olivat perustaneet jo helmikuussa 1942 osaston nimeltä ”Finnische Sicherheitsgruppe 187” (Suomalainen turvallisuusryhmä 187), jonka nimi myöhemmin muutettiin ”Ost-Bataillon 664:ksi” (Itäpataljoona 664).

Inkerinmaalla muodostettu suomalainen pataljoona palveli Saksan pohjoisen armeijakunnan valtaamalla alueella Viron ja Leningradin ympäristössä. Suomalaisen pataljoonan tehtävä oli turvata rautatieyhteydet partisaanien varalta.

Tenkun sotapäiväkirjan merkintöjen mukaan pataljoonan esikunnan ja komppanian toimistojen henkilökunta oli melkein kokonaan saksalaista. Korkeassa tehtävässä oli ainoastaan pataljoonan tulkkina toiminut saksalaissyntyinen sotavirkailija Hans Metzger, joka sai Suomen kansalaisuuden.

Inkeriläisosasto toimi Saksan armeijassa aluksi nimellä Finnische Sicherheitsgruppe 187. Boris Salomon

”Vapisivat pelosta”

Sotilaspastori Tenkku kuvailee päiväkirjassaan, että saksalaisilla olisi ollut tavaton metsä- ja partisaanikammo. Se teki heidät äärimmäisen varovaisiksi – ja näin syntyi partisaaneille yllätysetu.

Venäläiset partisaanit ja siviilit sen sijaan pelkäsivät inkerinsuomalaisia, kertoi pastori ylpeänä päiväkirjassaan.

– Kun he (inkerinsuomalaiset) tulivat ensi kerran alueelle ja kävivät siviilien luona, nämä aivan vapisivat pelosta.

Tenkku kutsui inkerinsuomalaisia päiväkirjassaan suomalaisiksi. Hän kuvaili, miten taisteluissa ”suomalaiset” ovat osoittaneet saksalaisten rinnalla erityistä intoa ja rohkeutta.

Kun kesällä 1942 Oredesin partisaanileiri vallattiin, silloin ”suomalainen 2. komppania… hyökkäsi rohkeasti leiriin ja ratkaisi taistelun”, kirjoitti Tenkku.

Leirin tuhoamiseen jälkeen valtausta johtanut saksalainen kapteeni oli sanonut, että ”suomalaiset ovat aina suomalaisia”.

Sota-arkistojen asiakirjojen perusteella kapteenin ensi silmäyksellä imarteleva lausunto on tulkittavissa moniselitteisenä. Arkistodokumenttien mukaan saksalaiset upseerit useammin valittivat, että humalassa inkerinsuomalaisia oli mahdotonta pitää kurissa. Siitä johtuvat kohtalokkaat seuraukset eivät jääneet Tenkulta ja hänen pastorikollegoiltaan huomaamatta.

Inkeriläisosaston vaiheista kertovat sotapäiväkirjat löytyvät Kansallisarkistosta. Boris Salomon

Välikohtaus toimistossa

Sotilaspastori Juhani Jääskeläinen raportoi vierailustaan inkeriläispataljoonassa seuraavasti:

–Saksalaiset kertoivat, että suomalainen alikersantti Nuija oli tullut juovuksissa komppanian toimistoon kivääreineen ja käsikranaatein kostamaan saksalaisille vääpeleille. Nämä ampuivat hänet kuitenkin toimistossa kuoliaaksi.

Vain 17-vuotiaan kiväärimiehen Väinö Pylsyn ja toisen itäpataljoonan sotilaan pikaoikeus tuomitsi vuonna 1943 alkoholin vaikutuksen alaisena tehdystä taposta viiden vuoden kuritushuonevankeuteen.

Iltalehdellä on hallussaan arkistoaineistoa kymmenistä vastaavista tapauksista.

”Villiintymisen ehkäisy”

Vaikka saksalaiset sotilaat kohtelivat itsekin venäläisväestöä raa’asti, he eivät suvainneet inkeriläispataljoonan tiettyjen sotilaiden omavaltaista kostotoimintaa.

Kurin ylläpitäminen pataljoonassa ”villiintymisen ehkäisemiseksi” oli tärkeää. Tässä muutamia esimerkkejä tuomioista, jotka langetettiin Itäpataljoona 664:n inkerinsuomalaissotilaita vastaan:

– Itäpataljoona 664:n kiväärimies Johann Kirjanen tuomittiin 29.9.1943 kuolemaan ja pikateloitettiin ampumalla. Hän oli murhannut Ljubanon lähellä olevan Starostin kylänvanhimman.

– Sotamies Matti Suikkanen ”Sicherungsgruppe 187:sta“ tuomittiin vakavan varkauden vuoksi kuolemaan ja ammuttiin 8.4.1943.

– Kiväärimies Matti Kolomainen ja joukkueen varajohtaja Viktor Wänänen ”Sicherungsgruppe 187:stä“ ammuttiin vakavan varkauden vuoksi.

Syvä venäläisviha

Inkeriläispataljoonan jäsenet olivat etupäässä hyvin nuoria, jopa alle 20-vuotiaita. Kouluikäisiä oli lähes 10 prosenttia. Monilla oli takanaan järkyttäviä elämänvaiheita Neuvosto-Venäjällä.

Heidän kärsimyksensä kommunistisen vallan alle johti sokeaan väkivaltaan ja vihaan, joka kohdistui myös venäläisiin siviilihenkilöihin. Tältä eivät säästyneet myöskään naiset, vanhukset ja lapset.

Inkeriläisten voimakas venäläisviha ei jäänyt sotilaspastori Juhani Jääskeläiseltä havaitsematta.

–Kansallistunto on voimakas ja venäläisviha syvä. Saksalainen vääpeli valitti sitä, etteivät nämä suomalaiset ymmärrä sitä, että saksalaisten on oltava ystävällisiä venäläisille nykyisen tilanteen takia, hän kirjoittaa kertomuksessaan.

Inkerinsuomalaisten viha venäläisiä kohtaan meni myös saksalaisten mielestä usein liian pitkälle. Tästä esimerkkinä SS-joukkojen turvallisuuspalvelun (SD) perustelu inkerinsuomalaisen Mikko Fedotowin erottamiselle armeijan palvelusta.

– Fedotow kertoo vihaavansa venäläisiä vahvasti ja kiihtyy aina helposti. Koska Fedotow luulee jokaisen venäläisen olevan kommunisti ja on uhannut usein kavereitaan aseella, ei hän ole kelpoinen armeijan palvelukseen, turvallisuuspalvelun lausunnossa todetaan.

Suomen armeijan edustajat ja saksalaiset SS-joukkojen miehet viihtyivät hyvin yhdessä inkeriläisten siirtoa Suomeen junaillessaan. Kansallismuseo

”Hauskaa ja toverillista”

Sotilaspastori Jussi Tenkku, joka kuului Akateemiseen Karjala-Seuraan (AKS) ja hänen Liisa-vaimonsa olivat innokkaita Suur-Suomen ja heimoaatteen kannattajia.

Inkeriläisväestön siirto natsi-Saksan myötävaikutuksella Suomeen innosti Tenkkua siinä määrin, että hän ummisti silmänsä Saksan miehittäjien ihmisoikeusloukkauksilta venäläistä siviiliväestöä kohtaan.

Keskustelussa saksalaisten SS-upseereiden kanssa Tenkku kerskaili Suomen osuudesta bolshevismin torjuntaan.

Yksi keskustelukumppaneista oli SS-Obersturmbannführer Erich Isselhorst, joka teloitettiin toisen maailmansodan jälkeen Strasbourgissa sotarikoksista tuomittuna.

– Syömme päivällistä ”Sicherheitissa” (SS-organisaation tiedustelupalvelu), jonne juuri on saapunut komentaja, Obersturmbannführer tohtori Erich Isselhorst. Pitkä komea urheilijalta näyttävä mies... Keskustellessa joku sanoo, että yhteinen taistelu bolsevismia vastaan yhdistää meitä, muisteli Tenkku.

Seurustelu SS-miesten kanssa oli Tenkun mukaan kaiken kaikkiaan miellyttävää.

– Kävimme vierailulla Krasnoje Selon SD:ssa Obersturmführer Fischerin luona. Siellä oli hauskaa ja toverillista.

Puutteellinen kuva

Tenkun muistiinpanot vierailusta inkeriläispataljoonassa antavat puutteellisen kuvan inkeriläissotilaiden taisteluista rautateiden varrella. Hänen kuvauksensa mukaan pataljoonan tehtävä oli turvata rautatieliikenne partisaanien iskuilta.

Kuitenkin Tenkkukaan ei voi olla toteamatta, että pataljoonan sotilaiden toiminta ei ollut läheskään aina suunnattu yksinomaan puolustukseen partisaania vastaan.

– Kerran suomalaiset pojat menivät partisaaneiksi pukeutuneina venäläiseen kylään, jolloin kylän väki tuli iloisena heitä vastaanottamaan, kyseli kuulumisia ja tarjosi syötävää, Tenkku.

Miten kylässä tapahtui harhautuksen jälkeen, sitä ei Tenkun päiväkirja kerro.

Tenkku tosin raportoi, että ”suomalaisesta pataljoonasta ensisijaisesti toinen komppania osallistui Oredesin partisaanileirin tuhoamiseen”. Mutta mihin tyyppisiin muihin taisteluoperaatioihin nämä niin kutsutut takaa-ajokomennuskunnat (Jagdkommandos) osallistuivat, ei ilmene Tenkun muistinpanoista.

Saksan pohjoisen 18. armeijan selustan komentajan, "Kommandant des rückwärtigen Armeegebietes”, sotapäiväkirja taisteluista Luoteis-Venäjällä (1.4.1942–31.12.1943) auttaa täyttämään tämän aukon.

Päiväkirjan merkinnät todistavat yksiselitteisesti, että inkerinsuomalaisten yksiköt (Sicherungsgruppe 187/Itäpataljoona 664) osallistuivat rinnakkain Saksan erikoisjoukkojen (SS-kommandot, salainen kenttäpoliisi, poliisipataljoonat) kanssa aktiivisesti taisteluun partisaaneja vastaan.

Oikeus surmata siviilejä

Saksan 18. armeijan komentaja kenraalieversti Georg Lindemann, antoi 30.10.1942 käskyn, joka oli osoitus Saksan puolustusvoimien osallistumista ideologiseen tuhoamissotaan.

Käsky antoi kaikille upseereille oikeuden surmata vangiksi jääneitä puna-armeijalaisia ja siviilejä ilman mitään muodollisuuksia. Partisaanit ja epäilyksenalaiset siviilit tuli ampua välittömästi.

Taisteluissa partisaaneja vastaan erityisesti Saksan armeijan ulkomaalaiset vapaaehtoiset sotilaat tunnettiin erittäin julmasta toiminnasta.

Yksi esimerkki liittyy Filippovsshinan kylän romanien äärimmäisen julmaan joukkoampumiseen Luoteis-Venäjällä. Se suoritettiin armeija Nordin (Rückwärtiges Heeresgebiet Nord) selustassa helmikuun lopussa 1942.

”Kostoyksikkö” koottiin saksalaisista, inkerinsuomalaisista ja virolaisista. He etenivät kylään ja ajoivat asukkaat ulos taloistaan puolipukeissaan. Ulkona vallitsi 30 asteen pakkanen.

Heitä seisotettiin kylän sisääntulotien sillalla. Perheet pakotettiin tanssimaan muiden kyläläisten ”vastenmieliseksi viihdyttämiseksi”. Sen jälkeen romanit ammuttiin kolmen konekiväärin ristitulessa.

Ampumisen jälkeen venäläisten kyläläisten oli haudattava ruumiit. Tästä joukkomurhasta kerrotaan muun muassa Martin Hollerin kirjassa The National Socialist Genocide of the Roma in the German-occupied Soviet Union (Heidelberg 2009).

Saksan armeijan asiakirjoista löytyy tietoja kenttäoikeuden inkerinsuomalaisille langettavista tuomioista. Boris Salomon

Armoa ei tunnettu

Pohjoisen armeijan selustan sotapäiväkirjojen (Kriegstagebuch 583, komentaja Korück) analyysi osoittaa, että valtaosa Venäjän siviiliuhreista oli liikkuvien erikoisyksiköiden joukkojen ampumia. Näihin osastoihin kuuluivat muun muassa inkeriläispataljoonan toisen ja kolmannen komppanian takaa-ajokomennuskunnat.

Sotapäiväkirjan otteet todistavat, että partisaaneja kohtaan saksalaiset ja inkerinsuomalaiset eivät tunteneet armoa.

Taistelussa eloonjääneet ja saksalaisten vangiksi joutuneet ammuttiin, joskus heidät hirtettiin näkyvillä paikoilla. Lisäksi kokonaisia kyliä poltettiin. Tässä muutamia esimerkkejä:

27.4.1943

16 siviiliä ammuttiin epäiltyinä vakoilusta.

16.6.1943

Ammuttavaksi luovutettiin 19.5.1943 lukien 19 miestä rosvoudesta, vakoilusta ja sabotaasista, 2 naista työn sabotoinnista, yksi nainen kenttäpostin varastamisesta.

17.-30.6.1943

ammuttiin rosvouksesta, vakoilusta ja sabotaasista 3 miestä ja 2 naista.

Kollektiivinen rankaiseminen venäläisiä kohtaan kostotoimenpiteenä Saksan sotilaiden kuolemiin kuului arkipäivään taistelussa partisaaneja vastaan. Sellaisia olivat juuri epäilyksenalaisten ampuminen ja kylien polttaminen.

Kenraali Lindemannin käskyn ylitti vielä Adolf Hitlerin käsky joulukuulta 1942. Hitler määräsi ottamaan käyttöön sääliä tuntematta kaikki keinot myös naisiin ja lapsiin, jos toimet johtavat toivottuun tulokseen.

Inkerinsuomalaisten pataljoonan saksalaisille teloitettavaksi antamien vankien joukossa olikin myös lapsia ja naisia. Saksan armeijan päiväkirjamerkintöjen mukaan heidän epäiltiin olleen yhteistyössä partisaanien kanssa.

16.–31.7.1943

Ammuttiin aktiivisesta rosvojen auttamisesta 3 miestä ja yksi tyttö.

Seuraavat otteet Saksan pohjoisarmeijan selustan sotapäiväkirjasta todistavat, miten armottomasti inkerinsuomalainen pataljoona taisteli partisaaneja tai heidän oletettuja auttajiaan vastaan.

5.7.1942

Nashtshin asemalla vangittiin ja ammuttiin 4 partisaania. Kromissa 4 puna-armeijalaista vangittiin ja ammuttiin kuljetuksen aikana. Suomalainen ryhmä osallistui likvidoimaan Woltshovin painanteessa partisaanileirin.

11.7.1942

Ljuboljadissa partio otti kiinni 4 partisaania ja ampui heidät.

17.8.1942

Partio otti kiinni 3 partisaania ja ampui heidät.

7.10.1942

Metsässä Grjazkon länsipuolella havaittiin 150 rosvoa, joiden kanssa käydyssä tulitaistelussa ammuttiin 15 rosvoa.

11.7.1942

Ljuboljadissa partio otti kiinni ja ampui 4 partisaania.

15.7.1942

Kiinni otettiin 3 partisaaneiksi epäiltyä siviiliä, joukossa yksi nainen.

Siirto lähestyy

Miehittäjien sota Neuvostoliittoa vastaan oli julmaa ja inkeriläisten nuorten sotilaiden psyykkinen rasitus taistelussa partisaaneja vastaan oli suuri. Sellaista elämää kevennettiin viinalla.

– Valitettavasti nuoret pojat ovat alkaneet liian paljon juopotella. Harvat ovat ehtineet käymään rippikouluakaan, kirjoitti sotilaspastori Tenkku sotapäiväkirjassaan.

Kun loppukesällä 1943 pastori lähti inkeriläispataljoonasta takaisin Inkerin maan Hatsinaan, pataljoonassa liikkui huhuja, että se siirrettäisiin Suomeen.

Tenkku iloitsi tästä, mutta korosti, että pataljoonan henkiseen huoltoon tulee kiinnittää erityistä huomiota. Pastorilla oli perusteltuja syitä huomiolleen.

Kansallisarkistoon sijoitetuista sotapäiväkirjoista löytyy selvitystä inkerinsuomalaisten siirrosta Suomeen ja toilailuista Tallinnassa. Boris Salomon

Kauhua Tallinnassa

Vuonna 1943 joulukuun alussa inkeriläispataljoona valmistautui lähtemään Suomeen. Siitä tuli Erillispataljoona 6 Suomen armeijaan.

Ensimmäiset, yhteensä noin 750 miestä saapuivat 2.–5.12.1943 Tallinnaan. Erillispataljoona 6:n sotapäiväkirjan (23.11.1943–25.4.1944) merkintöjen mukaan vastaanottavat suomalaiset upseerit olivat hämmästyneitä, sillä osa saapuneista oli aika juovuksissa.

Pataljoonan 1. ja 2. marssierän johtaja, saksalainen yliluutnantti Schütz esitti huolestuneisuutensa osastonsa kurittomuudesta. Hänen mukaan osastoon oli valittu huonoin ja kurittomin aines, joka ”oli aiheuttanut epäjärjestystä jo lähtöpaikan valmisteluissa ja suorituksissa”.

Useat kymmenet pataljoonan sotilaat mellastivat Tallinnassa herättäen kauhua kaupungin asukkaissa. Villiintynyt sotajoukko vaati lisää väkijuomia.

Tallinnan kenttäsantarmiupseeri, saksalainen luutnantti Hoffmann selitti Suomen armeijan edustajille, mitä juopuneet olivat kaupungilla saaneet aikaan: tappeluita, puukotuksia ja kuusi miestä oli ”aivan tolkuttomassa humalassa” pidätetty.

Saapuessaan Tallinnaan suuri osa inkeriläisistä oli niin juovuksissa ja levottomia, että heidät oli suljettava ”Luise”-koulun sisätiloihin ankarasti vartioituna. Poliisitutkinta siirrettiin seuraavan päivään.

Joulukuussa 1943 inkerinsuomalaiset siirtyivät Suomen armeijan komentoon. Joukko-osasto varustettiin suomalaisille varusteilla. SA-Kuva

Kova kohtalo

18. joulukuuta 1943 inkeriläispataljoona saapui Hankoon ja siirtyi kokonaan suomalaisten komentoon. Everstiluutnantti Kaarlo Breitholtz määrättiin pataljoonan komentajaksi.

Pataljoonan sotamiehistä perustettiin Erillispataljoona 6, joka taisteli Suomen puolesta Neuvostoliiton suurhyökkäyksen aikana kesä-heinäkuussa 1944. Pataljoona lakkautettiin 10. lokakuuta 1944.

Rauhansopimuksen nojalla sotavuosina Suomeen siirretyt inkeriläiset eli Neuvostoliiton kansalaiset oli palautettava takaisin.

Valvontakomission venäläisedustajat seurasivat tarkasti inkeriläissotilaiden etsintää. Poliisi etsi ja vangitsi heitä Suomessa ja luovutti viimeisen inkerinsuomalaisen sotilaan Neuvostoliittoon tammikuussa 1955. Monet onnistuivat pakenemaan muun muassa Ruotsiin.

Kiinni saadut inkeriläispataljoonan sotilaat saivat Neuvostoliitossa kovia vankileirituomioita. Ne ulottuivat 10 vuodesta 25 vuoteen.