Meidän tulisi ottaa mallia muista pohjoismaista ja poistaa valtionpäältä kaikki valtaoikeudet, kirjoittaa Jari Ehrnrooth.

Sattuipa kerran jälkeen Kekkosen, että kuvatessamme keskusteluohjelmaa Tamminiemen pidot nousin tauolla yläkertaan nuuskimaan yksityisyyttä, jossa henkilökohtainen on poliittista.

Ahtauduttuani Sylvin kirjoituskomeroon kurkistin pariskunnan makuuhuoneeseen ja hämmästyin vuoteiden kapeutta. Mielijohteesta heittäydyin selälleni Urhon puolelle.

Jousien yhä hytkyessä katseeni poimi yöpöydän kirjapinosta Niccolò Machiavellin Ruhtinaan. Otin reaalipolitiikan klassikon käteeni ja se repsahti auki.

Presidentti oli tehnyt alleviivauksia ja merkintöjä pikkutarkalla juristin käsialallaan aukeamalle, jossa pohditaan, tuleeko ruhtinaan olla rakastettu vai pelätty? Parasta olisi olla molempia, Medicejä kosiskeleva valtiosihteeri kirjoittaa, mutta koska yksi henkilö ei voi saavuttaa kumpaakin, on varmempaa olla pelätty.

Kohta sata vuotta sitten Suomen itsenäistyttyä maassa puhkesi sosialistinen vallankumousyritys, jota kukistaessaan laillinen hallitus turvautui keisarillisen Saksan apuun. Voitonparaatin jälkeen suomalaiset rojalistit ryhtyivät hankkimaan maahan kuningasta, mutta maailmansota päättyi saksalaisen imperiumin luhistumiseen ja Suomesta tuli tasavalta.

Meillä yhä on parlamentaarisesta kontrollista vapaa vahva presidentti keskuudessamme

Kompromissina presidentille annettiin huomattavat valtaoikeudet, joista vasta Kekkonen otti kaikki tehot irti.

YYA-sopimuksen ja Kremlin tuella Tamminiemen ruhtinas rakensi mielikuvaa korvaamattomuudestaan turvallisuutta arvostavalle Suomen kansalle. Aivan kaikki eivät häntä kumartaneet, mikä antoi hännystelijöille tilaisuuden todistaa uskollisuutensa. Kun vuoden 1973 poikkeuslakia säädettiin eduskunnassa, suomettumisen lipevät puhemiehet leimasivat Kekkosen vastustajat ja Neuvostoliiton kriitikot äärioikeistolaisiksi.

Samanaikaisesti Viroa miehittänyt neuvostovalta vei toisinajattelijoita leireille, eikä moni koskaan palannut.

Suomettumiskaudella nähty rähmälleen heittäytyminen kommunistisen harvainvallan edessä johtui pelosta, jota vahva presidentti käytti hyväkseen.

Kekkosen kauden jälkeen valtaoikeuksia supistettiin, mutta uudistajilla ei riittänyt rohkeutta koko valuvirheen korjaamiseen. Niinpä meillä yhä on parlamentaarisesta kontrollista vapaa vahva presidentti keskuudessamme.

Niinistö on arvojohtajan päiväkäskyillään näyttänyt, millainen mielipidemahti verbaalisesti taitava presidentti on

Minusta tämä on loogisesti, historiallisesti ja vertailevasti katsoen iso haitta. Kypsään aikuiseen kansanvaltaan kuuluu, että eduskunta säätää, hallitus panee toimeen ja oikeuslaitos tuomitsee. Ja että täysivaltaiset kansalaiset aivan itse johtavat omat arvonsa.

Itsenäisyytemme toisella vuosisadalla meidän tulisi ottaa mallia muista pohjoismaista ja poistaa valtionpäältä kaikki valtaoikeudet. Jäljelle jäisivät seremonialliset, edustukselliset ja muodolliset tehtävät, joista suoriutuakseen ei välttämättä tarvitsisi olla kokenut poliitikko.

Edeltäjiensä tavoin Sauli Niinistö on halunnut yhdistää presidenttiyteensä kaksi roolia: ulko- ja turvallisuuspolitiikan johtamisen ja arvojohtajuuden.

Kansakuntaa yhtenäistävän henkisen johtajuuden malli tuli Mäntyniemeen Tamminiemen perintönä, mutta tyyli pehmeni. Opettajataustainen Martti Ahtisaari herätteli unilukkarin sauvalla ja ay-juristi Tarja Halonen huiteli muumimamman käsilaukulla.

Kuitenkin vasta varatuomari Sauli Niinistö on arvojohtajan päiväkäskyillään näyttänyt, millainen mielipidemahti verbaalisesti taitava presidentti on.

Motoksi sopisivat Mauno Koiviston sanat ”On vain väärää politiikkaa”

Olen usein ollut samaa mieltä hänen kanssaan. Samalla olen kuitenkin ajatellut, että presidentti tekee virheen pyrkiessään johtamaan tolkullista enemmistösuuntaa ja siten vaikuttamaan kansalaismielipiteen muodostumiseen.

Jos haluaisi edistää yksilönvapauteen nojaavaa kansanvaltaa, ei tulisi käyttää parlamentaarista riippumattomuutta siihen, että ryhtyy ylituomariksi, vaan tarkoin pysytellä mielipidevapauden puolueettomana suojelijana. Motoksi sopisivat Mauno Koiviston sanat ”On vain väärää politiikkaa”.

Presidentin arvojohtajuudesta puhuttaessa epäselväksi on jäänyt, tarkoitetaanko arvojen johtamista vai arvoilla johtamista. Arvatenkin Sauli Niinistö tarkoittaa kumpaakin, mutta loogisesti ottaen vain jälkimmäinen on presidentille mahdollista.

Hänet on vaaleilla valittu käyttämään ylintä hallitusvaltaa (siirryt toiseen palveluun) itsenäisesti valtioneuvoston rinnalla eikä hän siten voi olla yleiseen mielipiteeseen vapaasti vaikuttava arvojohtaja.

Hyvä esimerkki riippumattomasta arvojohtajasta on Walesin prinssi Charles. Häntä ei ole valittu vaaleilla eikä hänellä ole valtaoikeuksia ja juuri siksi hänen puheenvuoronsa arkkitehtuurista, kalakantojen suojelusta ja kohteliaisuuden ja ystävällisyyden merkityksestä (siirryt toiseen palveluun) hoitotyössä voivat uskottavasti edustaa itsenäistä arvoajattelua.

Kun mahtavin valtaoikeuksin varustettu Suomen tasavallan presidentti uuden vuoden puheessa, valtiopäivien avajaisissa tai ajankohtaisessa tiedotustilaisuudessa lausuu jotakin arvoista, se on aina samalla kovaa poliittista vallankäyttöä.

Paljastava esimerkki tästä kaksoissidoksesta saatiin alkukesän hallituskriisin yhteydessä, kun toimittaja vetosi presidentin arvojohtajuuteen ja tivasi kantaa toiseksi suurimman hallituspuolueen uuden päällystön kelpoisuuteen.

Puoluejohtajien moraalinen läksyttäminen ei ole arvojen johtamista eikä edes arvoilla johtamista, vaan välitöntä vaikuttamista hallituksen koostumukseen

Saatuaan syötön lapaan entinen hovioikeudenneuvos Niinistö moitti perussuomalaisia puoluejohtajia siitä, että nämä eivät ole tehokkaasti katuneet ihmisarvoa loukanneita ja tuomioihin johtaneita kirjoituksiaan, joiden vuoksi heidän lainkuuliaisuuteensa on vaikea luottaa. Muutahan ei tarvittu. Kansanvallan kultakypärä oli lingonnut pikkumustan radalleen ja kohta syttyi punalamppu Halla-ahon vartioiman peruspömpelin taakse.

Presidentin sisäpoliittinen velvollisuudentunto ei tullut yllätyksenä. Kun Sipilä pari vuotta sitten voitti vaalit, Niinistö ilmoittautui (siirryt toiseen palveluun) maanpelastustalkoisiin alikersantti Rokan itsevarmalla lauseella ’täs siul on sellane’, joten ymmärtäähän sen, että hallitushädän hetkellä ’oikein hyvä mies’ ottaa paikkansa etulinjassa.

Puoluejohtajien moraalinen läksyttäminen ei kuitenkaan ole arvojen johtamista eikä edes arvoilla johtamista, vaan välitöntä vaikuttamista hallituksen koostumukseen, mihin perustuslaki ei anna valtuuksia.

Onko konsensuksella huono muisti?

Urho Kekkosen kaudella neuvostoimperiumia ja presidentin yksinvaltaa kritisoivat länsimaisten arvojen puolustajat tuomittiin äärioikeistolaisten jäähyaitioon. Kun sinne nyt on laitettu perussuomalaisten eduskuntaryhmä, tulee väistämättä mieleen kysyä, onko konsensuksella huono muisti?

Islaminuskoisiin kansanryhmiin kohdistuvat karkeasti loukkaavat yleistykset ovat tietysti vastenmielistä luettavaa. On silti sanottava, että se ihmisarvosta piittaamaton alistus ja sorto, jota olen islamilaisessa maailmassa todistanut, järkyttää mielenrauhaani monin verroin enemmän.

En oikein usko, että nationalististen islamkriitikoiden eristäminen on mikään ratkaisu. Päinvastoin, tehokas poliittinen integraatio ja samalla islamkritiikin asiallinen sävy syntyisi niiden länsimaisten vapauden arvojen pohjalta, jotka ovat yhteisiä niin liberaaleille, kansallismielisille kuin muillekin eurooppalaisille, vaikka muuten olemme kaikesta eri mieltä.

Näin olisi voitu – olisi pitänyt! – menetellä viime vuosisadalla neuvostoimperialismin ja kommunismin rikosten suhteen, mutta suomalaisia opetettiin vaikenemaan. Silloin psykohistoriallisena syynä oli pelko.

Tamminiemessä ovat ruhtinaan jouset jo lakanneet värähtelemästä, mutta jostakin syystä niin presidentti kuin poliisiylijohtajakin yhä puhuvat kansakunnan yhtenäisyydestä tavalla, joka panee miettimään, jäikö suomettumisesta päälle jokin pelonsekainen tarve kieltää erilaisten arvojen ja mielipiteiden vastakkaisuus ja kiistat, jotka nimenomaan ja laidasta laitaan kuuluvat vapaiden yksilöiden kansalaisyhteiskuntaan.

Jari Ehrnrooth

Kirjoittaja kirjailija ja filosofi, kulttuurihistorian ja sosiologian dosentti. Syntyi Koitereella, kirjoittaa Munkkiniemessä, juoksee Keskuspuistossa.