Hydroponiset tomaatit oman keittiön nurkasta, mansikat väestösuojan kasvuhuoneesta ja pavut lähimarketin kattoviljelmästä. Tulkaapa syömään! Keskustele aiheesta jutun lopussa.

Miyagin hallintoalue, Japani 2018. Ulkoa se näyttää vain tehtaalta. Sony ei kuitenkaan enää valmista täällä puolijohteita laitteisiinsa. Nyt halli kätkee sisäänsä puolikkaan jalkapallokentän kokoisen kasvitehtaan. Lehtisalaattia. Maanjäristysten ja Fukushiman jälkimainingeissa Mirai-yritys tuottaa japanilaisille ruokaa eristetyissä, puhtaissa oloissa.

Detroit, Yhdysvallat 2018. Suuret kasvimaat kukoistavat porkkanoista, kurkuista ja parsakaalista tuhansien kotikeittiöiden iloksi aivan metropolin keskustan tuntumassa. Talouskriisin autioittama kaupunki on luovuttanut puistoja ja jättömaita yhdistysten ja viherpeukaloiden viljeltäviksi. Uutta omenasatoa korjataan vain kilometrin päässä jo loistonsa nähneistä pilvenpiirtäjistä.

Linköping, Ruotsi 2018. Stångån-joen varteen kohoaa hiljalleen 60 metriä korkea lasinen jyrkänne. Kun viistoseinäinen tornitalo on valmis, sen kerroksissa vuorottelevat konttorit ja kasvihuoneet. Salaatteja ja yrttejä tursuavat vesiviljelmät saavat lämpönsä läheisestä jätteenkäsittelylaitoksesta.

"Urban agriculture" on eräs viime vuosien trendeistä kaupunkien suunnittelussa ja ruokastrategioissa.

Helpoimmillaan se tarkoittaa betonikorttelien vihreyttämistä kattoviljelmillä. Villeimmissä ideoissa puhutaan ruoan alkutuotannon palauttamisesta osaksi ruutukaavaa, tai ainakin kehätien sisäpuolelle.

YK:n elintarvike- ja maatalousjärjestö FAO perustelee nykyistä mittavampaa kaupunkiviljelyä iskusanalla resilienssi. Se tarkoittaa toimintakykyä ja huoltovarmuutta.

Maapallon koko väestöstä puolet asuu kaupungeissa ja osuus kasvaa parissa vuosikymmenessä 70 prosenttiin.

Nälkäisiä suita riittää ruokittaviksi, mikä edellyttää valtavien ruokamäärien rahtaamista kaupunkeihin päivittäin.

FAO:n teeseissä (siirryt toiseen palveluun) resilienssi tarkoittaakin myös jonkinasteista omavaraisuutta: Jos öljykriisi nostaa tuontiruoan hinnan pilviin, tai jos sota tai äärimmäiset sääolot estävät kuljetukset, kaupungeissa on syytä kasvaa muutakin kuin asvalttia.

Sweco

Etelä-Euroopassa kaupunkikasvatuksen tarve on hiljattain jo koettu. Esimerkiksi Kreikassa ja Espanjassa talouskriisi on pakottanut vailla kunnon toimeentuloa olevat ihmiset ryhtymään katto- tai parvekeviljelijöiksi saadakseen ruokapöytäänsä täydennystä.

Kaupunkilaiset ovat aktivoituneet, vaikka maissa ei ole samanlaista aarimaiden kuokkimisen historiaa kuin esimerkiksi Suomessa.

Suljetut salit vai paljaat pellot?

Helsinki, Suomi 1943. Nälkäiset kaupunkilaiset muokkaavat Kumpulaa käsivoimin viljelysmaaksi nykyisen urheilupuiston paikalla. Sama urakka on meneillään Ruoholahden suolla. Sota-aika muistuttaa helsinkiläisiä siitä, mistä ruoka lopulta tulee. Kaupunki opettaa asukkaille perunoiden kasvattamista, perustetaan siirtolapuutarhoja – ja siemenperunat saadaan lahjoituksena Tukholmasta.

Sotien jälkeen moni vihreä maatilkku on jäänyt rakentamisen alle ja maaseudulla maatalous on vastaavasti tehostunut. Nyt ruoan kasvattaminen kaupungeissa on taas oraalla.

Perinteisiä puutarhapalstoja vuokrataan ja kerrostalojen parvekkeilta pilkottaa tomaatteja, mutta suoranaisiin viljelykaupunkeihin on vielä matkaa.

Kaupunkiviljelyn uudelle tulemiselle on perusteita, aihetta tutkiva Krista Willman sanoo. Ruoantuotanto kasvukeskusten sisällä ei hänestä uhkaa maaseudun elinvoimaa.

– On arvioitu, että kaupunkien oma viljely voisi kattaa noin kolmanneksen asukkaiden vihannesten ja hedelmien kulutuksesta. Kyse olisi siis nimenomaan täydentämisestä. Suomalaiskaupunkien tyhjilleen jääneissä rakennuksissa olisi varmasti puitteita viljelylle.

Yle

Niin sanottuja kasvuhuoneita, ilman auringonvaloa pärjääviä sisäviljelmiä, on suurikokoisina jo maailmalla, Kanadasta Kiinaan. Englanninkielinen termi plant factory kuvaa niiden mittaluokkaa, mutta suomeksi kasvitehdas ei ehkä kalskahda kaikkien korvaan pelkästään houkuttelevalta.

Willman tekee ympäristöpolitiikan väitöskirjaa kaupunkiviljelystä ja tietää, että suurempi merkitys vanhoihin tehdashalleihin perustettavilla tuotantolaitoksilla olisi vaikka kuivuuden piinaamassa Pohjois-Afrikassa kuin Suomessa.

Juuri niin! pamauttaa johtava tutkija Kari Jokinen Luonnonvarakeskuksesta. Meillähän ei ole puutetta vedestä. Sisäviljely on Suomessa riippuvaista sähköstä.

Siksi Jokinen ei usko scifihenkisiin visioihin kasvuhuoneiden tuomasta resilienssistä kriisinkään aikana. Miten sähkö silloin taattaisiin?

Sitä paitsi kasvuhuoneissa ei vielä juuri proteiininlähteitä verso: Eniten energiaa ihmiselle antavat viljelykasvit täytyy edelleen kasvattaa pelloilla.

– Suomalaiset tarvitsevat jatkossakin hiilihydraatteja ja proteiinia. Viljaa, perunaa, sokerijuurikasta, öljykasveja ja härkäpapua. On hyvin vaikea kuvitella, ettei meille jatkossa kelpaisi se lähes 2,5 miljoonaa hehtaaria peltoa, joita auringonvalo ilmaiseksi lämmittää, Kari Jokinen sanoo.

Suomessa maaseutu on lähellä. Mikäli rekkarallia halutaan vähentää, rakennetaan ensin vaikka lisää perinteisiä kasvihuoneita aivan kaupunkien reunamille, kuten kehäteiden varsille, Jokinen ehdottaa.

Tulevaisuus on jo täällä?

Turku, Suomi 2016. Skeittiaukion keskellä, Kakolanmäellä, Aurajoen rannalla ja varsinkin asuinkerrostalojen tuntumassa korjataan satoa. Ruokasieniä, sipulia, pinaattia, punajuuria, maissia. Asukkaat ovat saaneet itse toivoa, minne kaupungin tarjoamat viljelylaatikot sijoitetaan. Oranssi kuorma-auto on kiertänyt jakamassa 350 kehikkoa ja toinen kyyti on täyttänyt ne mullalla.

Kaupunkisuunnittelun ympäristötrendit leviävät myös Suomeen, vaikka se toistaiseksi tarkoittaa vähintään yhtä paljon omistautuvia viherpeukaloita kuin suureellisia kasvitehtaita.

Tärkeintä on tavallisten kaupunkilaisten into, ylläpitopäällikkö Mari Helin pohtii.

Helin on se "irrotteleva virkamies", joka päästi viljelyintoiset turkulaiset sijoittelemaan laatikoita kaupungin maille. Usein kaupungeissa viljeleminen tyssää juuri kaavoitukseen ja maankäyttölupiin.

– Pitäisi höllentää sääntelyä. Kaupunkitila kuuluu kuitenkin kaupunkilaisille. Ja kun teimme selväksi nimikylteillä, että nämä ovat ihmisten omia, ilkivallalta vältyttiin. Tuomaansillan tarhurit ja Suikkilan somat saivat viljellä rauhassa.

Samuli Laurikainen Jaani Lampinen / Yle

Vantaa, Suomi 2018. Loisteputkivalojen aallonpituutta on peukaloitu. Ne seisovat tehdasmaisessa tilassa kuin pylväinä, aurinkoa korvaamassa. Alfalfan, puna-apilan ja retikan versot kasvavat päällekkäin, monessa hyllykerroksessa, ilman multaa. Sumuttimet suhahtavat käyntiin, sillä tietokone aistii, että nyt on aika kastella.

Snafu-niminen yritys on kehittänyt suljetun kasvuympäristön, jonka voi periaatteessa siirtää sekä liian kuumalle että liian kylmälle seudulle. Tai vaikka keskelle kaupunkia, kunhan on sähköä.

Luomuviljelijä Samuli Laurikainen arvioi, että aivan ruutukaavan sisällä firman olisi kannattavaa sijaita silloin, jos tuotantolaitosta ympäröisi parin miljoonan asukkaan kaupunki.

Sisäviljelyn asialla on myös Robben Pikku Puutarha Lapinjärvellä sekä tamperelainen Evergreen Farm, joka koetehtaassaan Lielahdessa kasvattaa muun muassa mansikoita, ravintoliuoksessa ledien alla.

Mainittujen lisäksi useat muutkin suomalaisyritykset rakentavat tulevaisuuden kasvattamoja. Vaikka bisnesmahdollisuudet ehkä sijaitsevat Sörnäisten sijaan Saudi-Arabiassa, myös tällä tavoin Suomi on mukana urbaanissa maataloudessa.

Riittääkö kuhina ruohonjuuritasolla?

Helsinki, Suomi 2018. Ryhmä naisia tutkii kohti aurinkoa ojentuvaa kesäkurpitsaa ja kurkkii yrttipenkkeihin. On tarhan ensimmäinen kasvukausi Jätkäsaaren kattojen yllä. Vieressä avautuvalta Suomenlahdelta puhaltaa navakka tuuli ja Tallinnan-lautta mylväisee. Noinkohan pölyttäjät, kuten perhoset, löytävät tiensä tänne uuden asuintalon kattopuutarhaan?

Jätkäsaaren talo on koetalo. Rakentamisessa on säästetty julkisivun näyttävyydestä ja keskitytty katon kuormituslaskelmiin, eikä suotta, sillä jo yksi neliömetri kattoniittyä painaa märkänä jopa 150 kiloa.

Vähintään yhtä paljon kuin sato ja kantavuus, talon suunnittelijoita kiinnostaa ihmisten käytös. Sen suhteen katto kantaa jo hedelmää.

Viljelyoppien kartuttaminen on lähentänyt naapureita toisiinsa. Asukkaiden lukupiirin teokset ovat puutarhaoppaita. Ruokaa kasvattaessa palautuu viljelytaidoista sellaista tietoa, joka oli jo katoamassa elämän siirryttyä kaupunkeihin ja ostetun ruoan varaan.

Krista Willman Jaani Lampinen / Yle

Vaikka ravinnon turvaaminen huoltovarmuuden nimissä ei ehkä Suomessa riitäkään kaupunkiviljelyn perusteeksi, myös arkinen puuhastelu on siis tärkeää, tutkija Krista Willman muistuttaa.

– Kun aivan pienimuotoistakin kasvattamista näkyy aidosti katukuvassa, se totuttaa sekä kaupunkilaisia että päättäjiä ajatukseen alkutuotannosta kaupungissa. Jokin suljettu, sisätilojen tuotantolaitos, voi olla bisneksenä varsin hyvä, mutta samaan aikaan se on katseilta piilossa, eikä se silloin edistä urbaanin viljelyn ilosanomaa.

Pienimuotoista, siis ei-ammattimaista ruoan kasvattamista omaan käyttöön, kutsutaan kotitarvetuotannoksi. Ja sille riittää kysyntää.

Etelä-Pohjanmaan korkeakouluyhdistyksen uusi kyselytutkimus tavoitti yli 650 kotiviljelijää eri puolilta Suomea, ja iso osa heistä halusi laajentaa harrastustaan. 58 prosenttia kaipasi lisää aikaa kotitarvetuotannolleen, 49 prosenttia kaipasi lisää tilaa satonsa varastoinnille ja 34 prosenttia haluaisi isomman maatilkun.

Nopeasti ajateltuna kyse voisi olla vain vuodenaikojen tiukasti rajoittamasta keinosta terapoida itseä, "paluusta maalle", mitä modernit ihmiset hakevat aineettoman työnsä vastapainoksi.

Mutta mikäli ennusmerkit pitävät paikkansa, kiinnostus ruoan alkuperää kohtaan ei ole laantumassa – eikä Pohjolan asukkien kasvatusintoa kaamos entiseen tapaan rajoita.

Esimerkiksi suuri ruotsalainen sisustustavaratalo on suunnitellut (siirryt toiseen palveluun) kotikäyttöön ledeihin tukeutuvan vesiviljelyjärjestelmän ja toinen puutarhamyymälä visioi myyvänsä tulevaisuudessa keittiöihin jääkaapinkokoista "food factorya".

Kaupunkioloissa versova kasvuhuoneiden tarjonta siis hyvinkin pian täydentää marketista hakemaamme perusruokaa.

Lue lisää:

Helsinkiläisravintola haluaa tuottaa jopa puolet raaka-aineistaan

Kaupunkiniityt perunamaiksi ja kasvihuoneita datakeskusten kattolämpöön – kaupungit voisivat ruokkia asukkaitaan paljon nykyistä enemmän

Tulevaisuustutkija: Jos maatalousyritys syntyisi nyt, millainen se olisi?

The Urban Farm Trying to Change the Way We Grow Food in Stockholm (Culture Trip) (siirryt toiseen palveluun)

Detroit’s green-fingered residents are turning swathes of the city into urban farms (Metro) (siirryt toiseen palveluun)

Kaupunkiviljelystäkö lisää voimaa ruoan tuotantoon? (Voimakas-blogi) (siirryt toiseen palveluun)

Tutkijat: Outo ruoka lisää tasa-arvoa

12 suomalaisinnovaatiota etsii ratkaisuja ilmastonmuutokseen

Juttua varten on haastateltu myös arkkitehtuuri- ja kaupunkitutkimuksen professoria Ari Hynystä Tampereen teknillisestä yliopistosta, yliopistotutkija Ari Jokista Tampereen yliopistosta, teknistä johtajaa Hannu Saarta Rakennusliike Reposesta, tutkija Marja Mesimäkeä Helsingin yliopistosta, toimitusjohtaja Annika Järvensivua Plantagen Finlandista sekä Suomen ja Pohjoismaiden historian dosenttia Samu Nyströmiä Helsingin yliopistosta.