Vuonna 1915 syntynyt ikäluokka on tähän päivään mennessä ehtinyt nähdä ja tehdä monenlaista. Elämän varrelle on sattunut kaksikin maailmansotaa ja huima kehitys monilla aloilla. Kertojia ei ole monta, vuoden vaihteessa satavuotiaita kansalaisia oli Suomessa 709. Perjantaina 21.8. täyttää Savonlinnassa 100 vuotta Hannes Laamanen.

Mitäpä se on yksi vuosisata riuskalle miehelle. Hannes Laamasen ikää ei ensi näkemältä tai ensi kuulemaltakaan uskoisi. Ikävuosiin on mahtunut kaksi sotareissua haavoittumisineen sekä melkoinen työura.

– Kyllä sitä on kerinnyt sattua ihan kaikenlaista. 24-vuotiaana haavoituin aika pahasti Lapissa. Meni leukaa ja kaulaa. Lonkkaluusta tehtiin uusi leuka. Jatkosodassa olin Karjalan kannaksella. Sotahommat tuli nähdyksi rankimman jälkeen korpimaisemissa, kumpikin sota, Hannes Laamanen kertoo ja esittelee rintamalla tehtyjä pahkakuppeja.

Sodan jälkeen alkoi kova työ jälleenrakennuksen parissa, ensin kotitilan töissä ja sitten automiehenä.

– Tässä pidin karjaa ja sitten autohommaa. Vaimon kanssa oli kaikenlaista työn touhua, Hannes Laamanen toteaa.

Pitkä ura auton ratissa

Hannes Laamanen tunnetaan kotikylällä ja laajemmallakin kuorma-automiehenä. Ajokortti oli voimassa nuorukaisiästä 90-vuotiaaksi.

– Kun täytin 90 vuotta, niin olisin vielä saanut ajokortin, mutta jätin sen sitten pois. Tuntui, että nyt kilometrit riittävät, Hannes Laamanen myhäilee.

Autotekniikka on tietenkin kehittynyt aivan toisenlaiseksi kuin uran alussa. Ensimmäisissä Fordeissa ei ollut esimerkiksi minkäänlaista lämmitystä. Ohjaustehostimet, koneelliset kipit ja nosturit tulivat vasta aikojen päästä. Kuormatkin olivat pieniä.

– Ajoin kalkkia ja VR:n vaunulastissa oli 12 000 kiloa. Siitä haettiin kolme kertaa, eli 4 tonnia kerralla, kertoo Hannes Laamanen.

Koko ikänsä Laamanen ajoi puutavaraa. Mutta muutakin kuormaa kulki. Viimeiset autot olivat jo voimakkaita kelpo vehkeitä ja kuormat kymmenkertaisia.

Työtä oli miehille ja autoille

Sotien jälkeen automiehen työpäivä oli 12-tuntinen. Autot seisoivat vain lauantai-illasta sunnuntai-iltaan, muuten ne kävivät koko viikon. Miehet vaihtuivat työvuoroissa kello 6 aamulla ja kello 18 illalla.

– Jokainen oli tyytyväinen työhön. Kukaan ei valittanut pitkiä vuoroja. Työtä oli ja siitä maksettiin hyvinkin, Laamanen muistelee.

– Nyrkit olivat aina mustina. Paperinarulla vedettiin koivut kyytiin ja ne aina katkesivat. 1950-luvulla tuli jo nostureita. Soraakin tuossa ajoin ja kahdeksaan tuntiin tehtiin kuusitoista reissua. Lapiolla kaksi miestä mätti ja kampikipillä kipattiin. Sen tiijät, että siellä oli liikettä, Hannes Laamanen nauraa.

Kova kunto tuli työstä

Ennen koneiden yleistymistä kuormat tehtiin miesvoimin. Työ oli kovaa, mikä osaltaan selittää, että vielä satavuotiaanakin Hannes Laamanen on verrattain hyvässä kunnossa.

– Satakiloinen säkki ei raskaalta tuntunut kun sen otti maasta käsiin ja nosti. Nyt ne jäävät nostamatta. Mutta silloin alkupuolella kaikki tehtiin käsillä. Ja maanviljelijänkin kun olin, niin käsillä ne kylvettiin apulannat ja kaikki. 25 kiloa tuohon syliin ja sitten kävelemään, Laamanen kertoo.

Ruumiillisen työn lisäksi ei voimailuharjoituksia tarvittu. Leikillistä urheilumieltä kuitenkin oli.

– Tuolla Hankkijalla pojat kilpaili sillä tavalla, että toinen latoi kaverille syliin 200 kiloa sementtiä. Kymmenen metriä piti kävellä ja viheltää, Hannes Laamanen nauraa.

Ruokapuolesta Hannes Laamasella on selkeä, joskin ehkä ilkikurinen näkemys: ruisleipää, läskiä ja maitoa, eikä mitään vihanneksia. Vakavammin hän kuitenkin kommentoi elämäntapojen muutosta.

– Nyt ei minua kukaan kylällä tunne, enkä minä tunne ketään. Nyt ei välitetä naapurista eikä tulla tervehtimään, pelätään vanhaa ukkoa. Kansan henki on jotenkin muuttunut erilaiseksi. Uutisissakin on vaan epäsopua joka paikassa. Syntymäpäiville tulee kuitenkin väkeä, kun suku on iso, Laamanen kertoo.

Satavuotiaanakin elämä maistuu, hoito toimii hyvin ja palveluihin pääsee.

– Ei ole mitään moittimista. Minulla on ihan hyvä elämä, Hannes Laamanen kiittää.