Pirjo Aikio, 59, on toiminut tiskijukkana yli kolmekymmentä vuotta. Vaikka uraa on vielä jäljellä, Pirjo tietää jo, mihin biisiin lopettaa.

Kahden aikaan yöllä laitan soimaan Antti Tuiskun Rahan takii. Rovaniemeläisen Oliver ' s Corner -klubin tanssilattia on täynnä. Kertosäkeen aikana ihmiset nostavat kätensä ilmaan ja laulavat mukana. Baaritiskille on jonoa.

Valot heittävät peiliseinille punaisia, vihreitä ja sinisiä juovia. Kun biisi loppuu, tartun mikrofoniini ja spiikkaan seuraavan biisin. Joku huutaa täysillä jee.

Olen aina rakastanut musiikkia. Ensimmäisissä lapsuusmuistoissani kuuntelin kotonamme Rovaniemellä radiota. Istuin tunteja aloillani ja odotin suosikkejani. Mummolassa radio oli aina päällä. Ensimmäinen levyni oli Dannyn Amarillo.

Kun olin 25, aloin käydä paikallisessa Sampo-ravintolassa. Se oli vanhaan puutaloon rakennettu tanssipaikka. Internetiä ei ollut, joten uutuuskappaleet kuunneltiin diskossa. Olin paikalla useita kertoja viikossa, koska halusin tietää, mitä musiikkirintamalla tapahtui.

Juttelin aikani kuluksi myös tiskijukille. Kyselin kappaleista ja heidän työstään. Selvisi, että tiskijukkia välitti kemiläinen ohjelmatoimisto.

Kerran ohjelmatoimiston pomo Hare tuli keskustelemaan kanssani. Hän heitti, että eiköhän tehdä sinusta dj. Aloin nauraa. En ollut koskaan ajatellut itseäni soittamassa levyjä. Alalla ei ollut vielä silloin montaakaan naista.

Hare oli päättäväinen. Kun hän lupasi opettaa, kuinka vinyylejä miksataan, suostuin. Ajattelin, että voisin kokeilla. En menettäisi mitään. Yhdessä katsoimme, kuinka sain biitit kohdilleen ja illan kulun rakennettua. Eniten jännitystä aiheuttivat spiikkaukset.

Pirjo on nähnyt ammattinsa ja koko ravintola­maailman muutoksen kolmen­kymmenen vuoden aikana.

Tuolloin jokainen kappale ja esittäjä piti kertoa, koska ihmiset tulivat diskoon nimenomaan kuuntelemaan musiikkia. Jos spiikkaus unohtui, joku tuli heti kysymään, mistä kappaleesta oli kysymys.

Jännitys tuntui nipistelynä vatsassani, kun kampasin vaalennetut, lyhyet punkkarinhiukseni ojennukseen. Oli syksy 1984 ja valmistauduin ensimmäiselle keikalleni Sampossa. Olin paikalla kello kuusi. Suurin osa asiakkaista jonotti jo sisään, sillä diskosta haluttiin hyvät paikat.

Soitin Madonnaa, Billy Idolia ja Michael Jacksonia. Tiesin heti, että olin tekemässä jotain, mistä nautin.

Illan lopuksi asiakkaat kehuivat valintojani. Ravintolahenkilökunta tosin huomautti, että ensi keikalla voisin pistää volyymia pienemmälle. Olin soittanut koko illan täysillä.

Kun kävelin aamuyöllä kotiin, olin onnellinen.

Aloin keikkailla Sampossa neljä-viisi kertaa viikossa. Suosikkejani olivat listaillat, jolloin soitin muun musiikin ohessa viisi uutta biisiä. Asiakkaat äänestivät lapuilla kappaleista, jotka he halusivat kuulla myös seuraavalla viikolla.

Diskot olivat ihan erilaisia kuin nyt. Sinne pukeuduttiin ja tultiin kuuntelemaan musiikkia. Naisilla oli krepatut hiukset, leningit, sinistä luomiväriä ja korkokengät. Miesten takkien hihat oli kääritty ja olkatoppausten koko komea. Monet kopioivat Miami Vice -tyyliä.

Totta kai tällöinkin juotiin, mutta käytös pysyi asiallisena. Myös tiskijukan asema oli erilainen. Nykyään, jos asiakkaan toive ei täyty heti, saan kuulla kunniani.

Joidenkin on vaikea käsittää, että en valitse kappaleitani Spotifystä tai YouTubesta. Tehtäväni ei ole täyttää jokaista toivetta, jossa halutaan kuulla seuraavaksi serkun bändiä. DJ ei ole jukeboksi.

Seuraavalla vuosikymmenellä keikkailin jo ympäri Pohjois-Suomea. Laman huomasi siitä, että dj-koppi siirrettiin useissa ravintoloissa baaritiskin päähän. Soitin levyjä ja juonsin karaokeiltoja ja siinä sivussa kaadoin olutta tuoppeihin.

Useissa ravintoloissa oli myös strippareita. Näin paikalle houkuteltiin lisää väkeä. Vuosikymmen oli kummallinen. En piitannut siitä. Musiikillisesti ysäri oli kuitenkin mahtava. Valvoin usein öisin Sky Channel -televisiokanavan ääressä ja testasin, mitkä biisit jäivät mieleeni.

Taiteilijanimeni syntyi samoihin aikoihin. Kerran eräs mies toivoi, että soittaisin Monster of Rock -henkistä musiikkia. Hän viittasi Music Televisionin ohjelmaan, jossa soi raskas, hevipohjainen rokki. Illan jälkeen olin DJ Monsteri.

Kun 2000-luku alkoi, genret lisääntyivät. Oli housea, indietä ja alamuotojen alamuotoja. Tämä tarkoitti yhä useammin toiveita, joita en voinut toteuttaa. Välillä mietin, putoaisinko kyydistä.

Lisäksi harmitti, että keikoilla ei soitettu enää vinyylejä. Useimmat ravintolat siirtyivät cd-soittimiin.

Tuntui kuin ammatistani olisi viety käsityö. Cd:n sai soimaan nappia painamalla. Se oli eri maailma. Kaikkeen kuitenkin tottui, myös cd-levyihin. Tiskijukan ammatti tarkoittaa minulle kuitenkin yhä ennen kaikkea vinyylejä.

Muutosten aikana päätin keskittyä yhä vahvemmin musiikkiin ja tunnelmaan. Tiesin, että sain ihmiset tanssimaan ja viihtymään. Tein keikkoja myös häissä ja syntymäpäivillä.

Kahdeksan vuotta sitten minut palkittiin DJ Hall Of Fame -yhdistyksen kunniakirjalla pitkästä ja monipuolisesta työstäni suomalaisen diskotoiminnan hyväksi.

Kahdeksan vuotta sitten Pirjo palkittiin DJ Hall Of Fame -yhdistyksen kunnia­kirjalla pitkästä ja moni­puolisesta työstään suomalaisen disko­toiminnan hyväksi.

Oliver’s Cornerin alakerrassa on kymmeneltä rauhallista. Muutama seurue siemailee juomiaan tanssilattian vieressä. Asetun dj-pöydän taakse ja alan soittaa uutuuksia. Tekniikka on tuttu: kokeilen alkuillasta, mitkä biisit aiheuttavat liikehdintää. Tarkkailen jatkuvasti yleisöäni.

Kasari on taas muodissa, kuten myös ikisuosikit JVG ja Teflon Brothers. Useimmiten toiveet ovat kuitenkin Antti Tuiskua tai Despacitoa. Haluan, että keikoillani soivat vuorotellen uudet ja vanhat biisit. Spiikkauksista en luovu. Ne pysyvät.

Dj Monsteri ei luovu spiikkauksista.

Olen saanut ammatissani enemmän kuin toivoin. Kolme vuotta sitten järjestin 30-vuotistaiteilijajuhlat. Paikalla oli viitisenkymmentä läheistäni ja dj-tuttuani vuosien takaa, myös Hare. Kiitin häntä siitä, että hän kannusti lähtemään alalle. Totesin oppineeni ainakin kärsivällisyyttä.

Olen kiitollinen, koska olen saanut olla mukana monessa ja tavata matkani varrella ihania ihmisiä. Onnistumisen kokemus hyvän keikan jälkeen on yhä sama kuin aikanaan Sampossa: Hemmetin palkitseva.

Keikkailen niin pitkään kuin mahdollista. Elän musiikista ja musiikille.

Kun tulee jäähyväiskeikkani aika, tiedän jo, minkä biisin soitan viimeiseksi. Se on Daruden Sandstorm. Sen biittiä ei voita mikään.

Juttu on julkaistu ensimmäisen kerran 02.12.2017. Pirjon ikää on päivitetty.

SANNA KEKKI KUVAT JA VIDEO ANTTI RAATIKAINEN