Olen uusien ministerien suhteen aina optimisti. Ajattelen, että vaikka tuoreella ministerillä ei juuri olisi kokemusta oman ministeriönsä alasta, hän ottaa nopeasti sen sydämen asiakseen.

Näin ei käynyt Sanni Grahn-Laasosen kohdalla. Uusi ympäristöministeri veti ensi töikseen maton vuosien valmistelutyön alta. Hän pysäytti soidensuojeluohjelman, jonka tavoitteena oli turvata yhden Suomen uhanalaisimman biotoopin säilyminen.

Luonnontilaisia soita on Suomessa jäljellä olemattoman vähän. Luonnon monimuotoisuuden pieneneminen on ympäristökatastrofeista suurimpia, ja Suomessa lisääntyy erityisesti uhanalaisten suolajien määrä.

Sanni Grahn-Laasonen on selitellyt toimenpidettään sillä, että hän haluaa ensin testata vapaaehtoisten suojelutoimenpiteiden tehon.

Saimaannorpasta nähdään, ettei vapaaehtoinen suojelu toimi, kun kyseessä on todella uhanalainen eliö ja vastapuolella ihmisten taloudelliset intressit.

Vaikka ministeri olisi kuinka ”mielivaltaista säätelyä vastaan”, myös vastuuta pitää uskaltaa kantaa. Kerran sukupuuttoon kuolleita lajeja ei pelasteta edes normitalkoilla.

Vapaaehtoisuus soveltuu sitä paitsi huonosti soille. Yksittäinen suo on yleensä pirstottu useaksi eri metsäpalstaksi usean omistajan kesken, mutta silti suo on yhtenäinen vesitaloudellinen kokonaisuus. Suo ei pelastu, jos osa siitä kuivatetaan tai muuten pilataan.

Suoluonnolla on paljon uhkaajia. Turpeenotto, kuivattaminen maa- ja metsätalouden tarpeisiin sekä rakentaminen ovat jo johtaneet siihen, että Etelä- ja Keski-Suomen suoluonnosta 80 prosenttia on ojitettu. Suojelulla olisi todella kiire.

Ehkä eniten Grahn-Laasosen päätöksessä pöyristyttää sen ajoitus. Työ on lähes valmis: sitä on valmisteltu vuosia ja sen takia on konkreettisesti kävelty läpi 150 000 hehtaaria suota. Valmistelu on ollut harvinaisen rauhallista ja yksimielistä, osapuolet tuntuivat todella ymmärtävän asian vakavuuden.

Kunnes kuvaan astui uusi ympäristöministeri.