Vaikka ehdotus nostaisi tietenkin hurjan vastarinnan, tuhannet valtion ja kuntien työpaikat säästyisivät, kirjoittaa Jyrki Vesikansa.

Sauli Niinistön uudenvuodenpuheen talouspoliittinen osa elvytti käsitteen Liisan lista. Siitä taitaa tulla yhtä kestävä iskusana kuin Korpilammen hengestä(1977) tai Urho Kekkosen pamfletista Onko maallamme maltti vaurastua?(1952). Moni muistaa myös Rainer von Fieandtin teesin ”kovaa markkaa ei luoda pehmein ottein” (1957) ja Mauno Koiviston huokaisun, että ”narulla ei voi työntää”.

Yleensä myytit ja iskusanat pelkistävät asioita. ”Liisan listaa” kannattaa verrata Erkki Tuomiojan päiväkirjaan tuolta ajalta. Kuvaavasti opuksen alkupuolella hän kirjoittaa jatkuvasti Liisasta. Toverin liu’uttua Paavo Lipposen leiriin ja kohti listaansa Tuomioja alkaa käyttää pääosin sukunimeä.

Liisa Jaakonsaaren listan uskottavuutta lisäsi se, että työläisperheen toimittajatytär oli aloittanut SDP:n vasemmalta laidalta. Niin oli tehnyt myös Lipponen, mutta hän oli porvarispoika.

Tuomiojan silmissä demarit olivat 1990-luvun alkupuolella sekaisin useimpien riviedustajien vain vastustaessa kaikkia muutoksia. Laman paineessa puolueen suosio ylitti silti roimasti keskustan nykyiset lukemat. Oli jopa varaa ottaa riski vaarantamatta vaalivoittoa 1995.

Tuomiojan mukaan ”pula-Ahoa” kauhistelevilla rividemareilla ei ollut uskottavaa ohjelmaa, vaan ikävät ratkaisut olisivat välttämättömiä. Silti hän epäili ”Liisan listaa”, jossa vaadittiin leikkauksia sosiaalietuuksiin. Eli SDP:n ytimeen.

Sattumien kautta puheenjohtajaksi noussut Lipponen sen sijaan näki, että ikävyydet kannatti kertoa ennen vaaleja; pääministerinä hän joutuisi ne kuitenkin toteuttamaan. Toki talous oli kääntynyt jo 1993 nousuun devalvaatioiden ja Nokian avulla.

Liisan lista aiheutti vielä 1999 SDP:lle vaalitappion, mutta siihen oli varaa; perussuomalaiset olivat merkityksetön ryhmä. Osa demareista vaati silti paluuta oikeaan aatteeseen, mikä sai Eero Heinäluoman alkamaan 2007 huutokaupan ”jakovarasta”.

Jyrki Katainen (kok) vastasi huutoon lupauksilla ”Sari Sairaanhoitajalle”. Tämä johti Suomen kilpailukyvyn rapautumiseen. Tehyn Jaana Laitinen-Pesola (kok) puolusteli operaatiota äsken (HS 31.1.) sillä, että työnantajat levittivät palkankorotukset kaikille. Tästä oli varoitettu etukäteen, mutta vaalivoitto oli Kataiselle tärkeämpää.

Jutta Urpilainen (sd) otti kopin presidentiltä toivoen kaikilta puolueilta omaa säästölistaa. Urpilainen on esimerkki Niinistön lainaamasta Jean-Claude Junckerin teesistä, jonka mukaan poliitikot ”kyllä tietävät, mitä pitäisi tehdä, mutta emme tiedä, miten tulisimme sen jälkeen valituiksi”. Edes SDP:n puheenjohtajaksi.

Jytkyn pelästyttämänä Urpilainen rakensi 2011 hallitusohjelman hatarien kasvutoiveiden varaan ja monin kynnyksin. Tilanteeseen perehdyttyään hän lauloi, että ”aika entinen ei koskaan enää palaa” – ja hävisi johtajavaalin 2014. Antti Rinne alkaa tiedostaa saman. Ehkä hän pian säestää klarinetillaan Urpilaista ikivihreässä?

Saksassa liittokansleri Gerhard Schröder toteutti hurjan saneerausohjelman, jonka varassa maa edelleen porskuttaa. Demareille tuli silti 2005 vaalitappio ja hyödyn korjasi Angela Merkel. Meillä SDP:n Demokraatti teilasi jo (31.12.) Schröderin uudistukset.

Syntilistaan pitää lisätä keskustapuolue, sillä Mari Kiviniemi ei löytänyt 2011 yhtään säästökohdetta. Silti tuli hurja vaalitappio. Juha Sipilä sen sijaan kutisti jo miljardien eurojen kasvurahastonsa kohtuulliseen lisäpanostukseen Tekesille ja Finnveralle eli puolueelle niin rakkaan Keran perilliseen.

Perussuomalaiset horjuvat hallituskuumeen ja populismin välillä. Timo Soinin kommentit Niinistön puheeseen eivät paljon lupaa. Jospa RKP:llä ja vihreillä täydennetty punamultahallitus syntyisikin ilman perussuomalaisia? Sama pohja oli Kekkosen hallituksissa, jos vihreät näkee kansanpuolueen/edistyksen/jne. seuraajana.

Vasemmistoliitto ottaisi valtiolle reippaasti lisävelkaa. Huutokaupoissa demarit ovat aina hävinneet äärivasemmistolle. Vihreät ovat murehtineet lisävelan kaatumista tulevien sukupolvien niskaan.

On helppo sanoa, mikä lammas kunkin puolueen tulisi uhrata: keskustan aluepolitiikkaa, kokoomuksen veronalennuksia, SDP:n sosiaalietuuksia, perussuomalaisten omaksua vastuuntuntoa. Ehkei tilanne ole vielä tarpeeksi vaikea?

Olisi yksinkertainenkin ratkaisu valtion ja kuntien velkakierteeseen. Niiden yli puolen miljoonan palkollisen työvoimakustannukset ovat yli 25 miljardia euroa. Jos julkisen sektorin bruttopalkkoja alennettaisiin viidellä prosentilla, kertyisi toista miljardia euroa.

Ehdotus nostaisi tietenkin hurjan vastarinnan – siitähän ay-johtajille maksetaan. Kuitenkin tuhannet työpaikat säästyisivät – ja tuloverotuksen ”käännetty” progressio lieventäisi tuskaa.

Työntekokin voisi olla mukavampaa kuin yt-kierteessä. Halutessaan voi vaihtaa yksityiselle, jonka palkanmaksukyky määräytyy markkinoilla. Pahimmillaan konkurssin kautta. Sielläkin tarvitaan siis joustoa.