Yhteisöt ja niiden jäsenet muuttuvat nopeasti syyttäjiksi ja puolustajiksi. Siltä teatteriohjaaja Akse Petterssonista, 32, tuntuu, kun hän seuraa tämänhetkistä julkista keskustelua.

Ilmeisimmän suomalaisia jakavan mielipide-eron eli maahanmuuttokysymyksen ohella ajattelu näkyy Petterssonin mukaan kaikkialla muuallakin.

– Kyse voi olla hyvinkin arkipäiväisistä asioista, vaikkapa musiikkimausta tai esteettisistä mieltymyksistä. "Mitä mieltä olet siitä, että Tuukka Temonen loukkaantuu Apulanta-elokuvaansa kohdistuneesta kritiikistä? Entä Cheekistä? Pitääkö häntä vihata vai rakastaa?" Pienissäkin kysymyksissä ihmiset valitsevat puolensa ja netissä alkaa kiivas taistelu siitä, kumpi puoli on oikeassa.

Vaarallisinta vastakkaisiin leireihin jakautumisessa on Petterssonin mielestä se, ettei toista osapuolta edes haluta kuunnella, vaikka keskustelua näennäisesti käydäänkin. Oikeaa dialogia ei synny, koska ihmiset viihtyvät samanmielisten joukossa liian hyvin.

Se on toisaalta hyvin luonnollista. Viihtyyhän Pettersson itsekin parhaiten niiden kanssa, jotka ajattelevat samoin kuin hän.

Kulttuuriväki sulkee toisinajattelijat ulos

Akse Pettersson tuli tunnetuksi vuonna 2014 Q-teatteriin ohjaamastaan Kaspar Hauser -näytelmästä. Näytelmää ylistettiin teatteritapaukseksi ja Petterssonia sukupolvensa ääneksi. Hänestä tuli hetkessä helsinkiläisten teatteripiirien kultapoika.

Noissa piireissä Pettersson tuntee olevansa kotonaan, ei vähiten siksi, että niissä pyörivät ihmiset jakavat hänen kanssaan samat arvot.

– Tunnenkohan ketään oikeistolaisesti ajattelevaa taiteilijaa? Akse Pettersson miettii.

– Saatan tuntea jonkun arvokonservatiivin... Vai tunnenko sittenkään?

Lopulta hän muistaa tuntevansa muutaman bisneshenkisen taiteilijan, joiden voi ajatella olevan "ehkä vähän taiteilijoiden keskilinjasta oikealla".

Yleisesti ottaen Suomessa on Petterssonin mukaan vaikeaa olla vakavasti otettava taiteilija, joka edustaa joitakin muita kuin liberaaleja, punavihreitä arvoja. Häntä itseään se ei haittaa, sillä hän kokee nuo arvot omikseen.

– Mutta jotakuta muuta tällainen ilmapiiri saattaa kyllä ahdistaa.

Sokeus omalle ulossulkevalle käytökselle on Petterssonin mukaan kulttuuripiireissä hyvin yleistä.

– Väitämme olevamme tosi hyväksyviä, vaikkemme ole sitä. Miksi ryhdymme "tervetuloa kaikille" -dialogiin, jos emme kestä sitä? Olisi rehellisempää myöntää, että se on keskustelu, jota emme halua käydä.

Mikko Ahmajärvi / Yle

Irtiotto omasta kuplasta

Kun Akse Pettersson vuosien lykkäämisen jälkeen, 27-vuotiaana, päätti mennä armeijaan, lähipiiri yllättyi. Suurin osa Petterssonin tutuista oli käynyt siviilipalveluksen ja sitä odotettiin automaattisesti myös häneltä. Juuri siksi hän halusi tehdä toisin.

– Ajattelin, että armeija olisi hyvä irtiotto taidepiireistä ja että siellä pääsisi näkemään tasaisen otannan suomalaisesta yhteiskunnasta.

Irtioton tekeminen oli kuitenkin paljon vaikeampaa kuin Pettersson oli luullut. Hän tajusi, että oli koko elämänsä ajan tehnyt pesäeroa tietynlaisiin ihmisiin ja hakeutunut samanmielisten seuraan.

– Tuohon ikään mennessä olin jo aivan liian tottunut niihin samanmielisiin. En enää voinut sietää erilaisuutta.

Esimerkiksi tietynlainen tyhmyys sai Petterssonin näkemään punaista. Jos tupakaveri ei osannut pedata sänkyään, hän tunsi tätä kohtaan ihmetystä ja jopa halveksuntaa.

– Tällaista asiaa on vaikea myöntää, koska pidän itseäni suvaitsevaisena ihmisenä.

Pettersson olisi kaikesta huolimatta sinnitellyt armeijassa, ellei lääkäri olisi päättänyt toisin. Hänelle diagnosoitiin alentunut kuulo ja hän sai vapautuksen. Se oli helpotus.

– En sopeutunut armeijaan, joten huomasin pitäväni sen sääntöjä idioottimaisina. Useinhan se menee niin, että jos ei pysty täyttämään jonkin yhteisön normeja tai vaatimuksia, ihminen kääntyy niitä vastaan.

Tuntui hyvältä palata takaisin omaan, tuttuun maailmaan, taiteen ja taiteilijoiden pariin.

Yle Uutisgrafiikka

Mistä kupla syntyy?

Teatteripiirit ovat Suomessa tiiviit ja pienet. Petterssonin mielestä välillä ahdistavankin pienet. Jos piireissä leviää sana ohjaajasta tai näyttelijästä, jonka kanssa on hankalaa työskennellä, pian kyseiselle henkilölle ei enää riitä töitä.

Varsinkin määräaikaisia työsuhteita tekevän freelance-taiteilijan kannattaa siis varoa suututtamasta ihmisiä ympärillään.

– Tämä on freelance-prekariaatin ongelma. Ei ole tilaa tuittuilla.

Tilanne johtaa helposti sovinnollisuuteen ja yhdenmielisyyden paineeseen. Kaikki nyökyttelevät hyväksyvästi toistensa jutuille ja hokevat ymmärtävänsä toistensa näkökantoja. Pettersson muistelee joskus kaihoisasti lukioaikojaan, jolloin filosofiasta kiinnostunut kaveriporukka istui kahviloissa väittelemässä äänekkäästi.

– Ei kukaan nykyään enää jaksa väitellä. En edes muista, milloin olisin viimeksi väitellyt.

Kun kaikesta ollaan samaa mieltä, on vaarana, että teatterista tulee pelkkää oman kuplan sisäisten totuuksien toistelua – kuplan, johon kuuluu myös valtaosa Suomen teatteriyleisöstä. Sellainen teatteri, jossa naureskellaan "väärin" ajatteleville ja osoitetaan, kuinka koomisia nämä ovat, on Petterssonin mielestä "pientä ja väsyttävää", vaikka hän myöntää sortuvansa siihen välillä itsekin.

– Mitä iloa siitä on, että joku pieni teatteri jossain opettaa jo valmiiksi täysin samanmieliselle yleisölleen, että tätä mieltä me nyt ollaan?

Petterssonin ajattelumaailma ei ole muuttunut ehdottomista lukioajoista niin paljon kuin voisi luulla. Hän saattaa yhä salaa ajatella olevansa monesta asiasta oikeassa.

– Mutta uskallukseni olla julkisesti jotakin mieltä on selvästi pienentynyt.

Kiinnostus sosiaalisiin ryhmiin syntyi jo lapsena

Kaikissa ryhmissä, joihin Pettersson on elämässään kuulunut, hän on ollut tietoinen ryhmän sisäisistä rooleista ja dynamiikoista.

Yksi keittiöpsykologinen selitys tähän voisi olla Petterssonin kaksikielisyys. Hän kasvoi suomenruotsalaisessa perheessä hyvin suomenkielisessä ympäristössä, Vantaalla. Hän kävi ruotsinkielistä koulua, mutta oli harrastuksissaan usein ainoa ruotsinkielinen. Hän on kokenut ajoittain olevansa puolikielinen niin suomenkielisten kuin ruotsinkielistenkin porukoissa.

– Mutta ei mun elämään liity mitään ikuisen ulkopuolisen narratiivia.

Luontevin sosiaalinen rooli Petterssonille on sellainen, jossa on selkeät rajat. Esimerkiksi juhlissa hän soittaa mielellään levyjä, koska siinä saa kontrolloida tilannetta ilman että joutuu miettimään, missä seisoo ja kenelle menisi juttelemaan.

Myös teatteriohjaajana ja -johtajana hän pääsee olemaan kontrollissa. Joskus se aiheuttaa paineitakin. Täytyy pysyä tiukkana ja pitää langat käsissään, mutta samalla työryhmä täytyy pitää tyytyväisenä.

Teatteriin sisältyy Petterssonin mukaan iso ristiriita. Se on äärimmäisen yhteisöllinen laji, jota ei voi tehdä ilman muita. Silti ihmiset, jotka teatteria tekevät, ovat yleensä voimakkaita yksilöitä ja vahvoja individualisteja.

– Aina tässä työssä ei ole helppoa löytää balanssia, mutta en syytä siitä ketään. Olen valinnut itse ohjaamisen.

Mikko Ahmajärvi / Yle

Ryhmässä pahuus tiivistyy

Oli arvopohja mikä tahansa, kaikissa yhteisöissä pätevät samat mekanismit. Juuri tästä kertoo Petterssonin uusin näytelmä Noitavaino.

Yhteisöt eivät esimerkiksi keskimäärin nauti ongelmista puhumisesta, vaan ongelmat lakaistaan mieluummin maton alle, jotta vallitseva tila ei horjuisi ja näennäinen rauha säilyisi.

Konfliktikammo on Petterssonin mielestä sinänsä tervettä – perustuuhan koko diplomatian ajatus konfliktien välttelyyn. Mutta jos epäkohtiin ei puutu, ne usein jatkuvat ja pahenevat.

– Arkielämän banaaleja esimerkkejä tästä ovat esimerkiksi läheisten alkoholismi, myöhästely tai vaikka työkaverin haiseminen. Jos niistä ei sano heti, sanominen muuttuu koko ajan vaikeammaksi ja vaikeammaksi.

Myös ulossulkemista ja selän takana haukkumista tapahtuu kaikissa yhteisöissä, niissäkin, joissa ollaan maailmaa syleileviä ja suvaitsevaisia.

– Melkein koko kulttuurikenttä lukeutuu hyväntahtoiseen puna-viher-vasemmistolaishenkiseen populaatioon. Ja silti ihan siellä mikrotasolla, juhlissa tai työpaikan kahvihuoneessa, ulossulkemista ja selän takana haukkumista tapahtuu koko ajan.

Pettersson toivoo, että nähtyään Noitavaino-näytelmän ihminen olisi kiitollinen niistä toimivista yhteisöistä, joihin kuuluu. Samalla hän toivoo ihmisten kiinnittävän huomiota omien yhteisöjensä kielteisiin mekanismeihin.

– Kukaan meistä ei ole vapaa niistä mekanismeista. Siitä olisi mun mielestä tärkeää tulla tietoiseksi.

Hän toivoo näytelmän muistuttavan myös, että yhteisö ei ole koskaan pelkkien arvojensa takia parempi kuin joku toinen yhteisö.

– Sellainen väite kaataa koko arvokeskustelun täysin päälaelleen. Arvoja pitää toteuttaa, ei julistaa.

Noitavaino Teatteri Takomossa 30.11. saakka.

Tapaamme joka sunnuntai kulttuurivieraan, jolla on ajankohtaista asiaa.