Signaali-lehden keskiaukeama vuodelta 1944. "Pian he ovat jälleen rintamalla ja vieläkin paremmin varustetut vihollista vastaan", kuvatekstissä lukee. Signaalin keskiaukeama, kuva lentokoneen sisältä.

Natsien 1940-luvulla julkaisemassa suomenkielisessä Signaali-lehdessä hyökkäykset käännettiin kiiltokuvamaisiksi pelastusoperaatioiksi ja perheille mainostettiin pesukoneita. Sodan jälkeen kansallissosialisteja myötäilleet suomalaiset kulttuurivaikuttajat tuhosivat arkistojaan. KulttuuriCocktailin toimittaja Hannes Nissinen luki nipun näitä lehtiä, jotka hän löysi maatilan piharakennuksesta.

Kuvissa näkyy kahdeksan tyytyväistä amerikkalaista miestä. Heidän laivansa on juuri upotettu saksalaisten toimesta, mutta hymy on natsilehdessä silti herkässä. Traumasta ei ole näillä kasvoilla tietoakaan.

"Sanokaa päälliköllenne, että toivon saksalaisia merimiehiä kohdeltavan Valloissa samalla tavoin!", sanoo myhäilevä Roy Hansen, laivan yhdysvaltalainen kapteeni.

Hansenin kuvan yllä lukee teksti "Pelastetut!".

Vieressä toinen upotettu merimies, Walter Stankiewieczy Baltimoresta kertoo, miten oli päässyt matkustamaan saksalaisessa lentokoneessa. Se oli hänen mukaansa "jännittävä" kokemus ja hän meinasi “pelkästä ihastuksesta” tarttua edessään olevaan konekivääriin.

Suomessa julkaistiin toisen maailmansodan aikana 1940-luvulla natsien propagandalehti Signaalia, jonka numerot ovat tulvillaan tämän kaltaisia tarinoita.

Pelastetut!-artikkeli syyskuun toisesta Signaali-lehdestä vuodelta 1942. Aukeama, jossa näkyy yhdysvaltalaisia merimiehiä. Artikkelin nimi on "Pelastetut!"

Kyse ei ole mistään halvasta propagandaläystäkkeestä. Suomenkielisen tabloidikokoisen lehden voi helposti kuvitella levänneen varakkaan perheen kahvipöydän kulmalla.

Viereisellä sivulla "pelastetuista" amerikkalaisista on sotakirjeenvaihtajan juttu, jossa kuvaillaan innostuneesti, miten saksalaiset sotilaat upottavat toisen laivan.

"Nopeasti vilahtaa laiva silmissäni. Seuraavassa sekunnissa se on jo kadonnut. Kadonnut valtavaan räjähdyspilveen. Sirpaleita sinkoilee koneemme ympärillä ja myrkynvihreä savupilvi peittää meren. Osuma! Osuma! Osuma! Kiljun kuin mielipuoli."

Signaalia julkaistiin Suomessa 1940-luvulla nimillä Signal ja Signaali. Signaalien kansia. Kuva: Laura Rahinantti

Signaalia myytiin propagandana parissakymmenessä maassa, joko valloitetuilla, neutraaleilla tai Suomen kaltaisilla liittolaisalueilla.

Lehden painos oli suurimmillaan kaksi miljoonaa kappaletta. Signaalia ei koskaan julkaistu Saksassa. Ulkomaille tarjoiltu propaganda oli pehmeämpää kuin Saksan rajojen sisällä julkaistu.

Nivaska suomenkielisiä Signaali-lehtiä löytyi tuttavani piharakennuksesta, talon toisesta kerroksesta siistissä pinkassa, narulla sidottuna. Vieressä oli pino Suomen Kuvalehtiä 1900-luvun alusta. Kuvalehtien hinta oli kuusi markkaa, Signaalien viisi.

Paikalla on nyt maatila, pihalla käyskentelee kanoja ja kukkoja, mutta 40-luvulla saman perheen jäsenet ovat lukeneet paikalla Signaaleja. Tila on tiettävästi ollut alueen isoin, omistajaperhe on siis ollut varakas. He eivät olleet lukutottumuksineen mikään harvinaisuus Suomessa.

Vuoden 1942 lehden kannen on kuvannut Hanns Hubmann, joka oli lehden nimekkäimpiä valokuvaajia. Hubmann kuvasi propagandakuvia ja sanoi sodan jälkeen olleensa "täydellisen epäpoliittinen". Signaali kansi vuodelta 1942, jossa sidotaan haavoittuneen sotilaan päätä.

Lehden suomenkielistä versiota myytiin tiettävästi 1942–1944. Numeroiden sisällä on esimerkiksi Mercedez-Benzin moottorimainoksia, sekä kamera-, kynä- ja kirjoituskonemainoksia.

Jos mainosten perusteella voi tehdä olettamuksia, voi sanoa, että kohdeyleisönä oli mitä ilmeisimmin varakkaampi väki yhteiskunnan yläportailta, sellainen jolla oli varaa 40-luvun pesukoneisiin tai BMW-urheiluautoihin.

– Mielipidevaikuttajia on kannattavaa tavoitella, sanoo historiantutkija Oula Silvennoinen.

Suomessa ei Silvennoisen mukaan julkaistu mitään vastaavaa. Lehdessä on nelivärisiä, tarkkoja kuvia, jotka olivat vielä tuolloin harvinaisuus.

Signaalin todellista levikkiä ja lukijakuntaa Suomessa voi vain arvioida – mistään tällaisesta ei ole jäljellä tietoa, eikä siitä ole tehty tutkimusta. Tekijänoikeuksien haltijaksi on lehdissä merkitty vain Deutcher Verlag Berlin.

Suomen saksamyönteisyyttä 1930- ja 40-luvuilla sen sijaan on jonkin verran tutkittu.

Hitlerin Saksan ystäviä löytyi puoluepoliittisesti kokoomuspuolueen kannattajista, minkä lisäksi maalaisliiton, edistyspuolueen ja ruotsalaisen kansanpuolueen oikeilta laidoilta löytyi saksamielisiä.

Lehden mainoksissa ohjataan Helsingin Kluuvikadulla ja Unioninkadulla sijaitseviin liikkeiden toimistojen osoitteisiin. Mainoksia Signaali-lehdestä. Mukana muun muassa BMW-mainos.

Kun Suomesta ja Saksasta tuli liittolaisia, moni maltillinenkin poliitikko kääntyi talvisodan katkeroittamana kannattamaan natsi-Saksaa. Kun Saksa perääntyi, suurin osa palasi aiemmalle kannalleen.

– He, jotka lähtökohtaisesti suhtautuivat Saksaan myönteisesti, olivat alttiimpia uskomaan Saksa-propagandaan, tutkija Olli Kleemola sanoo.

Usein taustalla oli kommunismin vastustaminen ja poliittinen konservatismi. Natsi-Saksan neuvostovastaisuuden takia nämä konservatiivit olivat valmiita katsomaan sormien läpi myös niitä Hitlerin Saksan aatteita, joita he pitivät vieraina.

Monet saksamieliset olivat korkeasti koulutettua sivistyneistöä, joka luki Goethea, kuunteli Wagneria ja kehui saksalaista arkkitehtuuria.

Kansallissosialismiin tämä joukko suhtautui “kohteliaalla pidättyväisyydellä”, historiantutkijat Markku Jokisipilä ja Janne Könönen kirjoittavat Kolmannen valtakunnan vieraat -kirjassa.

"Kansallissosialistinenkin Saksa oli [näille ihmisille] kuitenkin Saksa", kirjassa lukee.

"Ensimmäisinä vihollisen kimpussa", lukee Sevastopolin hyökkäystä käsittelevän artikkelin kuvatekstissä. Signaalin aukeama, jossa näkyy "Hyökkäys Sevastopoliin" -niminen artikkeli.

Natsi-Saksan lähettiläiden kanssa veljeilleet suomalaiset puolustautuivat myöhemmin sanomalla, etteivät he tienneet, mitä maassa todellisuudessa tapahtui.

Runoilija V.A. Koskenniemi esimerkiksi sanoi “myötäilleensä vain valtion virallista politiikkaa”, kulttuurivaikuttajat Rolf Nevanlinna ja Maila Talvio tuhosivat arkistonsa sodan jälkeen.

Signaalin lukeminen ei Suomessa välttämättä rajoittunut tiettyyn luokkaan.

– Signaalissa oli kuvia vähäpukeisista naisista, jotka kiinnostivat säädystä ja varallisuudesta riippumatta, mainitsee historiantutkija Olli Kleemola.

Ajan valokuvia tutkinut Kleemola kertoo, että julkaisun kuvia oli repäisty esimerkiksi suomalaisten sotilaiden korsujen seinille koristeiksi.

Kuva suomalaisesta korsusta. Seinällä on Olli Kleemolan mukaan Signaalista repäistyjä kuvia. Kuva korsun seinältä, jonka seinälle on liimattu Signaali-lehtiä. Kuva: Olli Kleemola

Signaalin formaatti on kuin minkä tahansa aikakauslehden. Jokainen lehti alkaa sota-aiheisella pääkirjoituksella. Signaalit päättyvät kulttuurijuttuihin, joissa kerrotaan esimerkiksi saksalaisista elokuvista.

40-luvun alun kieli on mahtailevaa.

Syyskuun lehdessä vuodelta 1942 mainitaan, että “saksalaiset sukellusveneet toimivat menestyksellisesti Amerikan rannikolla”, seuraavalla sivulla kerrotaan, miten “hyökkäys Sevastopoliin, maailman lujimpaan maa- ja merilinnoitukseen, kuuluu Saksan ja Romanian sotavoimien rohkeimpiin ja suurisuuntaisimpiin suorituksiin”.

Kun Saksan eteneminen vaihtui perääntymiseen, äänensävy muuttui lehdessä.

Vuoden 1944 Signaalissa ensimmäisellä sivulla on kuva roomalaisesta palatsista, jonka “hävittivät angloamerikkalaiset pommittajat”. Sen alla on kuva, jossa näkyy tummahiuksinen mies. Kuvatekstissä lukee, että kyseessä on “erään USA-lentäjän kasvot”. Sitä, miten kuvan lentäjä liittyy pommituksiin, ei kerrota. Ilmeisesti viesti on se, että ehkä juuri hän pommitti tämän rakennuksen.

Lehden sisäsivu. Alavasemmalla juttu yhdysvaltalaisesta lentäjästä, yläoikealla mainos televisiotekniikasta. Kuva Signaalin sisällysluettelosta 1944.

Vain pari kuukautta myöhemmin julkaistussa Suomen kuvalehdessä kerrotaan erilaista tarinaa. Kannessa on kuva Rovaniemen kirkonkelloista, jotka makaavat kirkon raunioilla. “Saksalaisten tihutyöt Rovaniemellä”, sisäsivuilla kerrotaan.

Historiatutkija Oula Silvennoinen arvelee, että monet suomalaiset suhtautuivat saksalaiseen propagandaan vähän kuin Tuntemattomassa sotilaassa suhtaudutaan sotilas Saloon.

Väinö Linna kirjoittaa näin:

"Talvi kului ja tuli uusi kesä. Saksan tappio alkoi tulla yhä näkyvämmäksi, ja vain Salo jaksoi yhä uskoa. Häntä eivät Italiankaan tapahtumat järkyttäneet."

Ja muut nauravat Salolle.

– En usko, että lehti sai laajaa kannatusta, sanoo tutkija Olli Kleemola.

Lehden linja esimerkiksi muuttui ja heittelehti tilanteen mukaan.

– Lehdellähän oli aluksi ristiretkimentaliteetti Neuvostoliittoa ja bolševismia vastaan. Kun venäläisistä sotavangeista värvätty yksikkö alkoi vuonna 1944 taistella hetken aikaa Neuvostoliittoa vastaan, venäläisiä vastustava propaganda katosi sattuneesta syystä, Kleemola sanoo.

Kuva näyttelijä Gisela Uhlenista Signaali-lehdessä. Kuva näyttelijä Gisela Uhlenista Signaali-lehdessä.

Signaalissa ei sodan loppuvuosina enää julkaistu menestystarinoita. Sen sijaan lehdessä julkaistiin tekstejä, joissa maalailtiin kuvaa Euroopan suunnasta, jos Saksa voittaa.

Esimerkiksi "Tällainen sinä olet, Eurooppa" -artikkelissa vuodelta 1944 käsitellään Euroopan historiaa.

Artikkelissa on kuitenkin pitkä pätkä, jossa kuvaillaan miten Englanti “jätti kristityn maailman ja sanoutui irti Euroopasta”, miten Englanti ei koskaan ymmärtänyt Shakespearea ja miten maassa ruoskittiin näyttelijöitä. Jutussa mainitaan erikseen, miten englantilaiset olivat mieltyneitä juutalaisiin.

Tämä on ainoa maininta juutalaisuudesta niissä lehdissä, jotka luin. Juutalaisten kansanmurha oli aloitettu 1941.

Signaali-lehden keskiaukeama vuodelta 1944. "Saksalaisia miinanraivaaja-aluksia jokapäiväisessä työssään." Signaalin keskiaukeama, kuva mereltä.

Lopuksi esseessä on sananen diktatuurin puolesta.

"Rajoittamattomat yksinvallat olivat Euroopalle välttämättömiä siirtymäilmiöitä [...] Rajoittamattoman yksinvallan aikana keksittiin välilliset verot ja suojatullit ja kansallistaloudet saatettiin ennen aavistamattomaan kukoistukseen."

Yksinvalta toi tekstin mukaan ensin kyllä Eurooppaan feodalismin hirmuvallan, mutta lopulta upotti maanosan "puutarhojen ja suihkulähteiden kauneuteen".

Tekstin on kirjoittanut toimittaja Walther Kiaulehn, joka käsikirjoitti myös propagandaelokuvia Goebbelsin nimittämänä. Hän näytteli sodan jälkeen saksalaisissa elokuvissa ja teki teatterikriitikon töitä.

Lehden takakansi vuodelta 1944. Kuva Signaalin takakannesta, jossa tyttö kerää kukkia.

Signaali jäljitteli yhdysvaltalaista Life-lehteä, joka tunnettiin etenkin kuvistaan. Lifelle kuvasivat monet kuvajournalismin jättiläiset.

Lehti muistetaan esimerkiksi Albert Eisenstaedtin kuvasta Suudelma (1945), jossa laivaston merimies ja valkoiseen mekkoon pukeutunut nainen suutelevat New Yorkissa. Sillä juhlistettiin Japanin antautumista.

Life oli kalliille paperille painettu, toiveikas amerikkalainen lehti, joka tarjosi kevyttä viihdettä, valokuvia ja pientä yhteiskuntakritiikkiä. Tämän pohjalle Natsi-Saksa mallinsi ulkomaille tarkoitetun propagandansa.

Life itse kirjoitti Signaalista 1943 näin:

"Tappavin ase akselivaltojen laajassa propaganda-arsenaalissa on Signaali [...], kaksi kertaa kuussa ilmestyvä kuvalehti, jonka malli on Life."

Hetken aikaa, vuosina 1940–1941 Signaalia julkaistiin myös Yhdysvalloissa.

Miten tällainen propaganda toimisi tänään?

Pitää muistaa, että Suomessa oli lehdistösensuuri, joka rajoitti tiedotusvälineiden uutisointia. Riippumatonta tietoa oli siis erittäin vähän saatavilla: suomalaisissa lehdissä oltiin pitkälle kieli keskellä suuta ja varottiin loukkaamasta Saksaa. Osa ihmisistä kuunteli Britannian BBC:n lähetyksiä.

– Käsittääkseni useimmat ajan ihmiset ymmärsivät, että kaikki saatavilla ollut tieto oli propagandistista. Heidän täytyi luovia viestien viidakossa, uskomatta ketään, historiantutkija Silvennoinen sanoo ajasta.

Lehdessä hämmentää sen aikakauslehtimaisuus.

Pääasiassa lehti tuo mieleen toiminta- ja seikkailuelokuvien kuvaston, josta pidin lapsena. Minulle lehti tuo mieleen Korkeajännitykset: Uskoisin, että itse lapsena olisin katsonut Signaalin kuvia tykeistä, moottoripyöräläheteistä ja koppalakkisista sotilaista jännityksellä sen enempää ajattelematta ja tutkaillut sen karttoja.

Iso osa teksteistä on kuin tehty lapsille: Voi kuvitella, että esimerkiksi näennäisen omakohtainen kertomus ranskalaisesta sotilaasta, joka bolševismia vastaan taistelemalla löysi "enemmän kuin seikkailuja", tavoitteli nuoria. Kuvassa kysyinen nuori, "legioonalainen Eugène Derrée" on meikattu kuin 40-luvun elokuvatähti.

Kaaviokuva merisodasta. Lehden neliväriset keskiaukeamakuvat oli painettu muita sivuja paksummalle paperille. Kuvituskuva meritaisteluista Signaali-lehdessä.

Moderni lukija voi itse arvioida Signaalin vaikuttavuuden, sanoo tutkija Oula Silvennoinen.

– Miettiä onko tämä vetoavaa, haluaako lehteä ylipäätänsä lukea, kääntää sivua ja nähdä seuraavan kuvan. Jos haluaa, niin silloin propaganda toimii.

Tekstissä on käytetty lähteenä seuraavia kirjoja: Markku Jokisipilän ja Janne Könösen Kolmannen valtakunnan vieraat, Suomi Hitlerin Saksan vaikutuspiirissä 1933–1944 (Otava, 2013) ja Joonas Pörstin Propagandan lumo, sata vuotta mielen hallintaa (Teos 2017).



Oikaisu 23.10. kello 16.04: Artikkelissa luki aiemmin, että lehteä julkaistiin Suomessa vuodesta 1940 aina vuoteen 1945 saakka. Lehden suomenkielistä versiota julkaistiin tiettävästi 1942–1944. Korjattu 25.10. klo 11.40 leipätekstistä Markku Jokisipilän nimi Sipilästä Jokisipiläksi.

Voit keskustella aiheesta kommenteissa viikon ajan tekstin julkaisusta.