Citesc stiri si am tot mai mult impresia ca trăim sub o formă de terorism administrativ, insuficient studiat, dublat de un nivel de imbecilitate dezarmantă.

Părinți trimiși în altă țară decât fiul rănit, tratament întârziat pe motiv că nu știu ce formular nu a fost semnat, semnale că e posibil ca în clubul ăla să fi fost toxine neraportate (declarația doctorului Enescu e șocantă) etc

Dacă aplicam acum la statutul de țară, n-am fi primit autorizația aia. Și mi-a trecut prin minte că, probabil, cineva ar trebui să ne-o retragă. Temporar, până ne punem în ordine.

Am trecut aseară prin piață și am văzut trollii de partid încercând să se suie pe mânie, pe frustrare, pe furia neputincioasă a oamenilor.

Nici durerea nu e respectată. Iar dorința de mai bine e pervertită, abuzată, întoarsă pe dos. Amoral, fără jenă.

O să spun iar. Ăștia sunt gălagioși dar sunt totuși puțini. Puțini și stupizi. Stați de vorbă cu ei, dacă treceți pe acolo. Sunt de o ne-inteligență care îți stârnește mila. Manifestanți-dronă. Intr-un fel, sunt la fel de victime ca orice alt om care suportă consecințele unei administrații inepte. Diferența e că ei și-au abandonat conștiințele. Nu-mi vine să îi acuz pentru asta.

E un soi de vid idiot în care se amestecă toate. Și, probabil, cel mai descurajant lucru e vorbăria generică despre “sistem”. Refuzul de a accepta că sunt soluții comune care nu presupun abandonul propriilor credințe. Programul e minimal totuși: siguranță, decență, respect. Nu cere nimeni nimănui să își abandoneze biserica, să își schimbe culoarea sau să își dea demisia din zodie.

Intoleranța venită pe falii existente cu mult înainte de Colectiv e doar un semn al neîncrederii funciare în oameni de lângă noi. Neîncredere venită, poate, de la prea multele reset-uri din ultimii 25 de ani.

Pe intoleranța asta își construiesc partidele strategiile de supraviețuire nereformată. Aseară trimis trollii în piață.

Mâine o să vedem declarații peste declarații că au înțeles mesajul pentru ca peste câteva săptămâni să îi vedem încercând a mia oară să pună botniță DNA. Peste o jumătate de an au să își anunțe candidații la locale. Și o să vedem iar șpăgarii de azi în buletinul de vot. Apoi pe listă la parlamentare. And so on…Cam asta e logica.

Am văzut zilele astea oameni care se scufundă în descurajare și care pregătesc să se facă iar insule. Arhipelag de izolați. Milioane de izolați. Milioane.

Am senzația distinctă că România se pregătește să mai rateze o dată.

Și totuși.

E aproape un paradox. Acești oameni care nu mai cred în bunăvoința celor din jur uită deja solidaritatea deși au fost parte din ea în ultima săptămână. Au făcut lucruri utile, verificabile, esențiale în unele cazuri.

Mă gândesc la cei care au donat sânge și bani, la cei care au sunat la spitale din țările lor, la cei care au spus o vorbă bună prietenilor și familiilor, la cei care au ieșit în stradă ca să fie văzuți și auziți. Energia asta există. Descurajarea e prematură. Chiar e prematură.

De fapt, reset-urile despre care vorbeam mai sus au ajutat. Primul reset major a fost revoluția, apoi alegerile libere, apoi toate celelalte. Vreau să îl aud pe cel care îmi va spune că au fost degeaba.

Poate rostul generației ăsteia e să dea un reset mai rapid. Mai ferm. Mai coerent. Poate. Dar oricum ar fi, rostul ei nu e să abandoneze.

Nu, nu m-am săturat de România. Cred că voiam să spun doar că n-am obosit încă.