Foto: Ocatav Ganea/ Inquam Photos

Am plecat din România în urmă cu două luni, la o vârstă la care astfel de schimbări îți înfig un pumn în stomac și mult timp nu te lasă să respiri cum trebuie. Dar acest text nu este despre dorul meu de acasă, ci despre șansa fiului meu de 16 ani într-o altfel de lume. Acesta a fost principalul motiv al plecării, iar subiectul este școala.

De câteva zile, Facebook-ul s-a umplut de fotografiile copiilor care abia intră în clasa I sau ale celor mai mari, care se reîntorc din vacanța de vară. Zâmbesc, par fericiți. Sunt copii. Părinții, prietenii mei, par și ei bine. Dar, în tot acest tablou al normalității, apar articole și interviuri despre dezastrul din învățământul românesc, despre un sistem de educație care, în loc să-i aducă la școală pe acei copii la fel de entuziaști și după o săptămână sau două, nu face altceva decât să-i sufoce, să-i obosească, să le încercăneze ochii, să le distrugă creativitatea și, poate, cel mai grav, să le șteargă zâmbetul de pe fețele lor frumoase.

Nici la gradiniță și nici mai târziu, la școala generală, costurile prohibitive nu mi-au permis să-mi înscriu fiul în sistemul de învățământ particular, cu modele preluate de afară și care mă gândeam că i s-ar potrivi mai bine. La acea vreme, în afara prețurilor ridicate, și locurile erau puține. Iar unde ar fi fost locuri, nici vorbă – un părinte din așa-zisa clasă medie din România, cu un salariu de 1.000 de euro pe lună trebuia să muncească vreo 2 ani ca să acopere costurile unui an școlar, asta fără nicio altă cheltuială. Deci, repet, nici vorbă. Acum, probabil, sunt școli particulare bune, unde poți plăti un an de școală cu un an de muncă sau chiar jumătate de an de muncă, fără a lua în considerare nicio altă cheltuială. Deci greu, foarte greu, iar pentru majoritatea, imposibil. Și știe mai bine fiecare familie, după ce pune pe hârtie, care sunt sacrificiile.

Eu am avut noroc cu mama, care se pensionase. Fusese învățătoare și s-a ocupat de fiul meu, astfel că eu mi-am putut vedea liniștită de muncă. Și, din fericire, în școala generală, mai întâlneai 2-3 dascăli de calitate, care își făceau treaba cu pasiune, așa, ca mama mea, în anii când predase.

Dar programa era o nenorocire (și așa a rămas), astfel încât copilul meu era nevoit să parcurgă materia pe repede-înainte fără să rețină de fapt mai nimic. Părea că e mai bun la română decât la matematică, unde nu descoperea nicio bucurie, dar, până la urmă, prin clasa a VI-a, a VII-a, tot nu putea să-mi răspundă la întrebarea ce materie îl atrage mai mult. Avea note bunicele, dar nu excela la nimic. Singura oră care chiar îi plăcea era sportul, și asta pentru că insistasem să facă baschet și căpătase ceva rezistență.

Ce să spun? Știam că atunci când era mic învățase să citească singur de pe la trei ani, că nu ieșea din casă fără o carte în mână, că la cinci deja răsfoia Jules Verne, că recita o mulțime de poezii, că avea o imaginație bogată în care personaje din povești și filme animate se amestecau în desenele lui sau în jurnalul pe care îl ținea, că înșira cifre și litere pe covor, alcătuind o lume numai de el știută, că făcea glume care mă lăsau cu gura căscată... Unde se risipise toată acea creativitate? În clasa a VIII-a am constat că nu mai putea scrie un text decât în limbajul de lemn al comentariilor de română cerute pentru intrarea la liceu. Eram îngrozită, dar fericită că a luat media 9.03 la evaluarea națională.

„- Doar 9.03? Ah... O să vedem dacă avem locuri. La noi vin doar copii foooarte buni...”, mi-a explicat pe un ton afectat directoarea unui liceu pe care ne-am dus să-l vedem după ce s-au dat rezultatele. Se întâmpla acum doi ani. După acea întrevedere, copilul mi-a spus că nu și-ar dori să meargă la acel liceu:

„- Ai văzut cum a vorbit cu noi? Ce disprețuitor. Nu vreau să învăț aici”.

Și, uite așa, un liceu aflat aproape de casă, dar nicidecum pe lista primelor 20 din capitală, a ajuns în coada preferințelor noastre.

Până la urmă, a intrat la un liceu bun, dar la filologie. În aceste condiții, îngrijorarea mea era că dacă matematica și informatica vor ajunge să fie ca și inexistente, alegerile pentru o viitoare carieră pentru el vor fi mult mai puține. Drept urmare, într-o zi m-am prezentat la secretariatul liceului să încerc să vorbesc cu directoarea. Îmbrăcată în vuittoane, cu o expresie acră, fără a-mi arunca vreo privire, m-a întrebat ce medie a avut copilul la evaluare.

„- Doar 9.03?...”

Continuarea aproape că era inutil să o aud. Măcar dacă ar fi avut 5, lucrurile ar fi fost clare poate și pentru mine (așa cum era pentru toate directoarele) că fiul meu e o loază, care nu e în stare de nimic și nici nu va fi vreodată. Dar pentru mine, totuși, undeva nu se confirma încă un asemenea scenariu... Cu aceeași acreală mi s-a explicat că îi va fi foarte greu, aproape imposibil să acceadă la o clasă de mate-info, doar dacă poate dă nu știu ce testare și doar dacă poate ar lua nu știu ce note, probabil de 11... Și sub toate frazele acelea eu începeam să aud și să calculez oare cât m-ar costa... salariul pe o lună? Pe două?

Am plecat acasă și nu m-am mai gândit la mate-info. Doar am continuat, în nebunia mea, să-mi trimit copilul să facă meditații la matematică, cu gândul că poate într-o zi îi va folosi la ceva. Am mai continuat să-l trimit la baschet, unde avea parte de un antrenor tânăr pe care-l aprecia mult, la engleză – făcea la o școală particulară și era singurul loc unde mergea și învăța de plăcere, și la un curs de actorie pe care și-l alesese singur și care era tot în afara școlii.

Nici în clasa a IX-a și nici în a X-a nu a reușit să-și dea seama ce ar dori să facă în viață și nici ce materie îi place. Îmi spunea doar că se plictisește la majoritatea orelor, că merge la școală pentru că știe că trebuie, că are unii profi de treabă, dar și că sunt alții...

Îți recomandăm Românul care antrenează lotul internațional al olimpicilor SUA la matematică: Folosesc în pregătirea lor probleme românești din perioada interbelică

Pe scurt, ăsta a fost parcursul școlar a lui Andrei până când ni s-a oferit oportunitatea să ne mutăm în Vancouver.

(Nu pot să uit momentul în care m-am dus să-i informez pe cei de la liceu că fiul meu va pleca. Am intrat la secretariat și am întrebat ce formular sau cerere ar trebui să completez, prin care să anunț că îmi mut copilul la o școală din afara țării. Secretara mi-a întins o hârtie, mulțumindu-mi că am venit să anunț, plângându-se, în același timp, că sunt părinți care își retrag copiii fără să le spună și lor că nu vor mai veni sau unde se vor duce:

„- Dispar pur și simplu și noi habar nu avem unde” .

În acest timp, directoarea în vuittoane își făcea de lucru cu niște hârtii. La un moment dat, fără să-mi arunce vreo privire, s-a adresat direct secretarei:

„- Nu cred că putem să-i păstrăm locul. Nu ne permite legislația. Da... sunt sigură că nu ne permite. Dar poți să verifici...”

Eram acolo, nu undeva, departe, și nici măcar nu solicitasem să i se păstreze vreun loc copilului. Ne gândisem bine, și eu, și el, și cântărisem riscurile. Nu venisem să cer nimic. Dar ea continua, fără să mă vadă: „- Atât de mulți se întorc pentru că nu se adaptează. Și apoi ne cer nouă locul înapoi…”

Îmi venea să-i urlu în urechi că nu m-aș întoarce să-i cer ei nici măcar un capăt de ață.)

Și am plecat. Pe 28 august, Andrei a avut evaluare la engleză și la matematică, acestea fiind cele două materii de bază. (A fost momentul în care m-am felicitat că am continuat să-i dau meditații la mate.) Într-o imensă sală de sport, plină cu mese și scaune, cred că erau cel puțin 100 de copii înscriși în International Student Program, care urmau să dea respectiva testare. Și asta doar pentru cinci licee afiliate uneia dintre structurile educaționale din orașul Vancouver, respectiv Vancouver School Board. A doua zi urma o nouă o serie.

Tot în aceea zi, profesorii au mai ținut două ore de „orientare” pentru copii și însoțitorii lor, ca să înțelegem toți cum se vor desfășura lucrurile.

Același lucru s-a întâmplat și două zile mai târziu când toți noii elevi au fost invitați la liceele la care se înscriseseră. Nu ești lăsat să bâjbâi și să te întrebi ce va urma. Ți se răspunde din timp oricărei întrebări, ți se prezintă școală, ți se explică sistemul de notare și cum se desfășoară o zi de școală, ți se explică orarul, unde pot lua copiii masa, la ce cluburi se pot înscrie, ca după aceea să ți se dea și o cărțulie în care ți se explică din nou, în detaliu, toate lucrurile legate de școală, inclusiv zilele libere și vacanțele, care sunt stabilite clar de la începutul anului.

Poate unul dintre cele mai importante lucruri pe care le-am aflat în acele zile a fost că în școală există niște consilieri - advisors – al căror scop este să facă tot ce pot pentru ca să le fie bine copiilor. Altfel spus, dacă un elev are probleme la un curs, sau cu un profesor, sau cu notele, sau cu alți copii, sau trece printr-o perioadă mai grea, sau e trist, sau foarte obosit, sau nu știe ce carieră să aleagă, sau orice vă poate trece prin cap, se poate duce să vorbească cu advisor-ul său și să găsească împreună soluții.

Ni s-a făcut și un tur al liceului de către elevii care se oferiseră voluntari pentru această acțiune: majoritatea sălilor de clasă arată ca niște laboratoare, există o bibliotecă cu sală de lectură, unde copiii pot învăța, citi, printa și scana documente sau pagini din cărți, sală de mese unde își pot încălzi mâncarea și socializa în pauza de prânz, sală de sport pentru diverse jocuri, sală de forță, vestiar cu dușuri, sală de teatru, unde se țin cursurile de actorie, și o bucătărie imensă, unde cine vrea poate participa la lecțiile de cooking. Și nu vorbim aici despre un liceu privat.

Școala a început în 5 septembrie, iar, după prima zi, fiul meu a venit acasă cu fișe de la fiecare profesor, pe care era scris: cu ce se ocupă materia respectivă, ce au ei de făcut ca elevi și de ce rechizite au nevoie. Cursurile încep la ora 8.40 dimineața și se încheie la ora 15.03. Fiecare curs durează o oră și 10 minute, fiind urmat de o pauză de 5 minute, cât să ajungi la următorul curs. Pauza de prânz este de 55 de minute, timp în care elevii se pot duce să mănânce fie acasă, dacă stau în apropierea școlii, fie în vreun loc care servește mâncare gătită, fie rămân la școală, la sala de mese. Este timpul în care au timp să vorbească unii cu alții și să se distreze. După pauza mare urmează alte două cursuri. Elevii nu au o clasă fixă, ci se schimbă în funcție de cursurile pe care le urmează fiecare, cursuri stabilite încă din timpul verii, după preferințe și aptitudini.

În fiecare zi de școală un copil participă la 4 cursuri, numărul maxim în timpul anului fiind de 8. Faceți o comparație cu cele 22 de materii pe care le are un copil la un liceu din România.

Iar cursurile sunt programate alternativ – de exemplu dacă luni ai biologie, teatru, engleză (literatură) și chimie, marți ai engleză (gramatică), mate, studii sociale și planning (planificare). Apoi miercuri ai din nou cursurile de luni, iar joi reiei cursurile de marți și tot așa. În afară de asta, copiii pot participa la o serie de cubluri: cooking, dans, drama, diverse sporturi, desen, fotografie, radio, robotică etc.

Una dintre nelămuririle mele de început a fost ce Dumnezeu e cu acest curs de planning, fără de care un copil nu poate absolvi liceul. Misterul a fost elucidat după ce Andrei a adus acasă fișa aferentă. Fac un foarte scurt rezumat a ceea ce înseamnă respectiva materie: „Elevul va încerca să descopere ce vrea să facă în viață, care îi sunt abilitățile, dorințele, cum trebuie să relaționeze cu cei din jur, va învăța despre ce înseamnă mâncarea sănătoasă, drogurile, alcoolul, va învăța cum să facă un CV și o scrisoare de angajare, va învăța cum să administreze un buget propriu, să-și facă un plan de studii (liceu, colegiu, facultate), să-și facă o planificare astfel încât să obțină notele necesare pentru absolvire etc.”

În primele zile de școală, Andrei numai așa a ținut-o:

„- Să vezi, la biologie ne-a dus în parc și ne-a spus să punem întrebări despre orice ni se pare deosebit! Să vezi, la chimie am făcut experimente… cu substanțe!... Să vezi, la planning am ieșit afară și ne-a pus să ne vizualizăm pe noi, ca persoane, cum suntem și ce vrem să facem în viață!…”

Cel mai tare m-am amuzat când a venit și m-a întrebat: „- Știi care e proful meu preferat?”

„- ?”

„- Ăla de mate! Ne explică atât de bine totul! Și face glume așa de bune! Și vine la școală în pantaloni scurți!” (M-a amuzat pentru că lui Andrei nu i-a plăcut niciodată matematica și mă gândeam cam cum ar fi ca proful ăsta în pantaloni scurți să-l facă pe fiul meu să-i placă o materie care până acum l-am forțat să o înghită de voie, de nevoie)

Primele teme pe care le-a primit? Să povestească despre el – cine este, de unde vine, cum e familia lui, ce îi place să facă și ce ar vrea să facă mai departe, dar a fost întrebat și cum i-ar plăcea să fie un profesor și ce așteptări ar avea de la el. O fi normal?

Cum au mai fost pentru Andrei primele zile la școală? Are el o vorbă: „Super!” Deja din a doua zi avea o nouă „gașcă”. În pauza mare ies împreună la masă, când nimeresc la aceleași cursuri se ajută unii pe alții, după ore mai ies să joace baschet sau să se plimbe.

Chiar dacă e abia la început, l-am rugat pe Andrei să puncteze pe scurt, așa cum vede el lucrurile, diferențele dintre liceul din Vancouver și cel din București. Iată ce mi-a spus:

mult lucru practic care mă ajută să înțeleg ce mi se predă vs multă teorie greoaie pe care nu o înțelegeam;



multă teorie greoaie pe care nu o înțelegeam; se lucrează mult în echipă, ceea ce mă ajută să-mi fac mulți prieteni vs totul e individual, ceea ce conduce la o continuă competiție cu ceilalți copii;



totul e individual, ceea ce conduce la o continuă competiție cu ceilalți copii; toți profii sunt dispuși să te ajute vs nimeni nu are timp să vorbească cu tine;



nimeni nu are timp să vorbească cu tine; pe profesori îi interesează opinia noastră și o pun în aplicare ca să ne explice cum e bine vs opiniile noastre nu contează ;



opiniile noastre nu contează ; toti profii sunt glumeți și ne fac să râdem vs mai toată lumea e încruntată mai tot timpul;



mai toată lumea e încruntată mai tot timpul; materii mai puține, utile, legate de ce ne interesează vs materii multe pe care nu avem timp să le înțelegem;



materii multe pe care nu avem timp să le înțelegem; după o zi de școală mă simt obosit pentru că am lucrat și am învățat ceva interesant vs mă simțeam obosit după ore întregi de plictiseală.



Au trecut două luni de când am plecat și, deși mi-e dor de acasă, trebuie să mă împac cu lumea asta nouă pentru că fiul meu e la reanimare – o încercare de resuscitare a eu-lui său într-un sistem de învățământ normal.