Guest post: “Nu totu-i roz în sistemul bancar, dar nici dracul nu e chiar așa de negru”

Un “lucrător bancar” (și nu bancher, “că dintr-ăștia nu sunt decât vreo 20 în România”), vechi cititor al acestui blog, mi-a trimis următorul text, în urma discuțiilor din ultimul timp pe marginea ordonanței taxelor, adoptată de guvernul PSD-ALDE săptămâna trecută. Îl public mai jos, nu fără să observ cât efort face omul să explice, logic, câteva dintre mecanismele din domeniul bancar, când toată gugumănia ține, mult mai simplu, de politică și de mita electorală care a dat peste cap bugetul. Totuși, de citit, pentru cei care vor să înțeleagă mai multe, acest text al lui curly (căruia îi mulțumesc):

Sunt cititor de când mă știu, dar să scriu ceva, despre orice, este totuși în afara zonei mele de confort. Astăzi fac acest demers fiindcă e în logica deciziei pe care am luat-o acum ceva timp, de a mă implica în viața cetății mai mult decât doar prin vot.

Am mai spus aici drept comentariu, acum câteva zile: pentru mine emigrarea nu e o soluție și, cumva, mă simt dator să fac ce pot eu ca țara să fie populată cu oameni cât mai de calitate.

Astăzi demersul se referă la poziția anti-sistem bancar pe care o văd în comentarii la Vlad destul de des și vârtos manifestată. E caracteristica unei lipse de civilizație. Vreau să contrabalansez poziția asta. O să dezvolt mai jos punctând unele păreri negative (și care au recurență) plasate pe acest blog. O să încerc să fiu cât mai clar cu putință.

Înainte de orice, o să precizez că sunt lucrător bancar (și nu “bancher”, în România avem din ăștia maxim 20 iar eu sigur nu sunt printre ei) din 2004; am avut multe responsabilități în perioada asta, am lucrat în patru bănci, vreo 11 ani am fost director de sucursală prin mai multe locuri. Am o părere complet avizată despre acest domeniu de la firul ierbii, dar o să fac și judecăți referitoare la trezorerie, economie, chiar dacă nu am neapărat autoritate/expertiză pe zonele astea. În text o să apară numele unor bănci, însă niciuna dintre ele nu este cea la care lucrez acum. Voi nu aveți cum să verificați asta, însă știu eu că e așa – și asta e cel mai important pentru mine.

So, pe puncte:

1) Taxa pe lăcomie: evident că taxele bancare există și pot fi și aplicate (există în mai multe țări mai avansate decât România); însă pur și simplu nu poți inventa și numi una “taxa pe lăcomie”, fiindcă atunci înseamnă că ministrul de Finanțe face ideologie, nu gândire economică.

În plus, cu certitudine că ea nu poate fi calculată funcție de evoluția ROBOR – e total ilogic, și iată de ce: activele băncii (plasamentele) pot fi asimilate activelor imobilizate ale firmelor obișnuite (echipamente, imobile, terenuri agricole, you name it) fiindcă sunt sculele fără care firma nu poate funcționa normal. Cum cele din patrimoniul societăților comerciale sunt impozitate, și activele bancare pot fi impozitate. Dacă e util sau nu în acest moment e altă discuție, nu intrăm în ea acum fiindcă nu asta vreau.

Problemele mari sunt două:

a) Modul de calcul – băncile au, grosso modo, trei mari surse din care-și finanțează activele: depozitele clienților, piața interbancară și liniile de finanțare (care sunt deschise ori la instituții financiare, ori la banca-mamă); toate aceste trei surse au niște costuri, dar numai cele din ultima categorie au preț contractual, negociat pe o durată mai mare.

Primele două sunt prețuri concurențiale stabilite de piață, deci volatile. Este greu pentru PCR – Aripa Teodorovici să înțeleagă asta (să nu uităm că tipul asta acum vreo două săptămâni voia să limiteze libertatea forței de muncă în UE, deci în general are o capacitate redusă de înțelegere a felului în care funcționează planeta).

Deci avem cerere și ofertă între deponenți și bănci, și avem cerere și ofertă între băncile supralichide și cele care au raport depozite/credite subunitar.

Simplu spus, prețul rezultat din întâlnirea între cerere și ofertă pe această din urmă piață este reprezentat de faimosul, deja, ROBOR.

Luând în calcul cele explicate pe scurt mai sus, pe logica propusă de Teodorovici, ar însemna ca, similar, pentru un restaurant să fie stabilit impozitul pentru imobilul unde activează în funcție de cum evoluează prețul la un ingredient de bază al meniului (să zicem făină). Nu are niciun sens, evident.

b) Lexicul – să folosești sintagma “taxa de lăcomie” în orice comunicare oficială, guvernamentală, referitoare la sistemul bancar, mi se pare un gest complet iresponsabil, mai ales în această perioadă în care este evident că ruptura între clienți și bănci din perioada 2009-2012 încă nu s-a rezolvat. O mulțime dintre români încă au adversitate față de banking – și uneori pe bună dreptate.

2) Comisioanele și dobânzile de la credite: o vorbă veche în branșa asta zice că unui client, când îi dai credit, îi fată iapa, iar când ceri banii înapoi îi moare mânzul.

Cu toții ne plătim datoriile fără vreo mare bucurie, în special când datoriile sunt către instituții impersonale și nu prea prietenoase, cum sunt fiscul, banca, telefonia, energia electrică etc.

Totuși, dracul nu este chiar așa de negru în domeniul bancar, chiar dacă există tentația de a-l vedea numai așa. Concurența este extremă în sistemul bancar, așa că în ultimii 3-4 ani reducerile și eliminările anumitor comisioane sunt des întâlnite.

Ce nu este tocmai corect din partea băncilor (și asta este o lipsă mare) e că pentru clienții din stoc nu toți operatorii oferă by default cele mai bune condiții posibile, rămânând în schimb pe costurile istorice, de obicei mai mari.

Dar hai să vedem ce costuri au dispărut în ultimii ani sau au fost reduse masiv.

Costurile de cont curent: cele mai multe bănci mari (BCR, BT, Raiffeisen) au costuri zero pentru convențiile salariale ale angajatorilor importanți (preferred, key accounts, top sau cum s-or numi) în ceea ce privește administrarea, consultare sold, retragere de la ATM proprii; unii au și alte chestii cu cost zero în pachetele pe care le oferă (carduri din ce în ce mai bune, mobile banking, online banking, retragere de la orice ATM cu zero comision etc).

Totuși, să zicem că nu ești printre aceste sute de mii de clienți importanți (cum nu era nici Mihai Tudose, dragul de el… voia banii cash de la casieria guvernului), dar vrei un cont cu card atașat, fără costuri. Ce poți face? Să te uiți un pic pe ofertele unora și altora – de exemplu, la BT, Raiffeisen, First Bank (fostă Piraeus) și ING sigur găsești ceva care să fie cât mai apropiat de zero (cu anumite condiții, cum ar fi rulaj minim/tranzacționare minima online/etc).

Retragerea banilor din depozite: cvasi-majoritatea băncilor au acum comision de retragere zero în data scadenței (unele chiar și câteva zile după).

Credite ipotecare/de consum: inclusiv pentru refinanțări, recomand folosirea brokerilor de credite, în special a celor mari (Kiwi, Kingstone, AVBS) fiindcă băncile prioritizează finanțările de pe acest flux, iar pentru clientul final nu este niciun cost pentru consultanță/prezentarea gamei de oferte. Totuși, de verificat punctual și ofertele băncilor mici – de exemplu, pentru ipotecare Leumi Bank, sau Credit Agricole Bank pentru credite de consum (fără ipotecă), Idea Bank.

3. Diferentialul de dobânzi între depozitele și creditele contractate: bine, n-o să mă apuc să combat ce susțin niște diletanți ca Liviu Pop sau Manda (din păcate pentru noi, diletanți în orice, nu doar în domeniul bancar), dar poate părea suspectă treaba asta pentru oricine din exterior; cum am zis mai sus, plasamentele băncilor (credite acordate, titluri de stat) au “acoperire” în sursele băncilor, cele trei detaliate la punctul 1.a, remember?

Depozitele băncilor sunt doar o parte a reperului iar remunerația deponenților este determinată , în principiu, de următoarele:

Foamea de lichiditate a unora; băncile mari din sistem au raport depozite/credite supraunitar (adică bani disponibili), prin urmare împrumută din disponibilul lor băncilor care nu acest avantaj. Pentru banii aceștia se licitează zilnic pe piața interbancară, iar nivelul ROBOR este dictat doar de tranzacțiile dintre jucătorii top 10 din sistem.

Există un mix prudențial de a face “acoperirea” de care ziceam mai sus, care diferă de la caz la caz. Bref, chiar dacă o bancă ar avea posibilitatea să-și închidă activele doar din depozite și linii externe, ea nu va renunța la tranzacțiile pe interbancar, fiindcă aceasta este o soluție alternativă, complementară. Astfel, banca va crea cerere pe piață iar asta va determina, logic, creșterea ROBOR.

Apoi, este valabil și ceea ce se tot discuta acum câțiva ani când era criza Greciei: impactul CDS (un credit default swap, CDS, este un “instrument financiar derivat” care transferă expunerea la riscul unor instrumente financiare, cum ar fi credite, obligațiuni șamd, între doua parti).

Pentru România a fost tot timpul mai scump să se împrumute decât Germania, de exemplu, din motive evidente, iar acum va deveni și mai scump, din cauza dezechilibrelor create de PCR (actual PSD) în finanțele țării. Vasăzică, liniile de finanțare externă pe care le iau băncile ca să le vândă mai departe în economia din România sunt mai scumpe decât cele pe care le contractează o bancă din țările alea la care aspirăm.

Băncile au drept clienți care caută finanțare următoarele mari tipologii: alte bănci (faza cu împrumuturile interbancare și ROBOR, nu mai reiau), companiile, populația și statul.

Ei bine, în România statul e cel mai mare client al sistemului bancar prin titlurile de stat pe care le vinde băncilor. Adică Teodorovici, acest discotecar întârziat, face garagață în contra ălora care îi finanțează o parte bună din cheltuielile bugetare.

Guvernanți deștepți, nimic de zis.

Dacă s-ar preocupa cu adevărat de ce trebuie, ar trebui să pună băncile la perete în negocieri fiindcă se împrumută cu 5%. Enorm. Eu am clienți cărora le ofer finanțări aproape la același nivel și care evident că nu oferă aceeași siguranță a colateralului (garanției) ca titlul de stat.

Cum am mai spus, nu totul e roz în băncile din România. Cele mai multe au avut și încă mai au modalități greșite de relaționare cu clienții, plus strategii pe termen scurt care par mai apropiate de un hold-up decât de o afacere multianuală. În general – și din păcate – aceste strategii sunt determinate de felul în care lucrează nivelul decizional secundar, care a fost și încă este ocupat în multe cazuri de oameni fără viziune și de tot soiul rămășițe securistice parcate prin comitetele directoare.

Însă cele mai multe afaceri bancare sunt corecte și bine construite. S-a schimbat treaba în ultimii 5-6 ani, în special după ce s-a mai pus la punct legislația (OUG 50/2010) iar sistemul a reacționat la nemulțumirile și adversitățile exprimate cu tărie de clienți. Ca o paranteză, foarte bună treabă au făcut grupurile de Yahoo/FB prin care clienții nemulțumiți s-au organizat și au dat creditorii în judecată în procese colective. Acestea au schimbat multe în bine, cum impact bun au avut și continuă să aibă și controalele ANPC. Dar, știți, Teodorovici vrea să impoziteze firmele telecom; deci va fi mai grea organizarea online pentru că va merge netul mai greu și va fi și mai scump. Oh, wait, de fapt el pentru altfel de organizări pe FB vrea să ne blocheze…