Artiştii sunt consideraţi, în general, firi boeme, care trăiesc cu pasiune actul creaţiei dar şi viaţa. Un bun exemplu sunt genialii junimiştii, membrii societăţii literare ieşene din secolul al XIX lea, din care au făcut parte câteva din geniile literare ale României.

Contemporanii, autobiografiile, dar şi specialiştii arată că după ce terminau cu pasiunile literare, în zilele de sărbătoare sau la faimoasele banchete anuale, junimiştii petreceau ca nimeni alţii. Băutura curgea gârlă, la fel şi glumele porcoase, iar lăutarii şi ţigăncile dansatoare nu lipseau de la mesele lipite ale petrecăreţilor, din mijlocul cărora, nu lipseau, Pogor, Negruzzi, Eminescu, Creangă, Slavici sau Caragiale.

”S-a lepădat copilul de Satana pedantismului?”

Societatea literară şi culturală ”Junimea” a luat fiinţă la Iaşi în anul 1863, pe data de 26 martie, dacă ar fi să ne luăm după scrisoarea lui Titu Maiorescu, către sora sa aflată la Bucureşti. ”Am izbutit, în fine, să adun în jurul meu, într-o unitate, cele mai viabile elemente din Iaşi: Rosetti, Carp, Pogor, acum şi Negruzzi”, se arăta în această scrisoare. Ca membrii fondatori, au fost: Titu Maiorescu, Petru P. Carp,Vasile Pogor, Iacob Negruzzi şi Teodor Rosetti. Cu alte cuvinte, ”crema” culturii ieşene şi nu numai. Practic, când a fost înfiinţată ”Junimea”, oamenii de cultură mai sus amintiţi se întâlneau deja de aproape doi ani, într-un soi de cenaclu, unde fie dezbăteau teme filosofice, fie citeau scrieri, fie pur şi simplu dezbăteau teme de cultură.

Titu Maiorescu, întemeietorul Junimii

”În una din acele după-amieze de care am vorbit mai sus s-a hotărît înfiinţarea în regula a unei Societăţi literare, care de fapt şi exista. Mai multe dumineci de-a rîndul am discutat numele ce trebuia să-i dăm. Tot felul de propuneri, şi serioase, şi glumele se făcură şi se respinseră de-a rîndul. Un moment, numele care dobîndi aprobarea celor mai mulţi fu “Ulpia” sau poate chiar “Ulpia Traiană”. Însă în duminica următoare toţi cinci venirăm cu gîndul ascuns de a propune adoptarea altei numiri, căci după reflecţiile făcute acasă, numele “Ulpia” ni se păru din cale-afară de pretenţios. Ce aveam noi a face cu împăratul Traian?...... După multă discuţie, Theodor Rosetti ne zise de pe patul unde era culcat:

”-Măi băieţi, vreţi să va dau eu un nume fără pretenţie, care să vă placă la toţi, fiindcă nu zice mare lucru? ”Vorbeşte!”

- Hai s-o botezăm “Junimea”, zise Theodor Rosetti.

- Foarte bine găsit! strigarăm cu toţii.

Atunci Pogor, ridicîndu-se de pe canapeaua pe care se aruncase, începu să cînte ca un preot pe nas, şi întrebă de trei ori:

- S-a lepădat copilul de Satana pedantismului?

De trei ori răspunserăm cu toţii rîzînd:

- S-a lepădat.

- În numele Domnului, boteze-se dar “Junimea”! exclamă Pogor”, şi “Junimea” a rămas pînă în ziua de azi”, se arată în lucrarea lui Negruzzi.

Corifeii, caracuda şi soliştii

În cel mai scurt timp, societatea literară ”Junimea” a ajuns să strângă în jurul ei tot ce era mai valoros în zona artistică a Iaşiului de secol XIX. Din ”Junimea” au ajuns să facă parte pe lângă cei cinci întemeitori şi titanii litaraturii române: Mihai Eminescu, Ion Creangă, Ion Luca Caragiale, Ioan Slavici sau Vasile Alecsandri. Specialiştii în literatură vorbesc de o organizare particulară a Junimii, care avea tabieturile şi regulile ei. De exemplu, în ”Junimea” se intra prin recomandare, iar de rămas rămânea cine făcea faţă discuţiilor intelectuale.

Iacob Negruzzi unul dintre petrecăreţii de la ”Junimea”

”Nucleul corifeilor e însoţit de trei falange care dau ferment fiecărei şedinte: falanga celor „care niciodată nu pricep şi nu înţeleg nimic“, al cărui lider consimţit e Nicu Gane, apoi grupul „caracudei“, a celor care nu iau niciodată cuvîntul, condus de Miron Pompiliu, şi în fine grupul celor „trei români“ (Lambrior, Tasu şi însuşi Panu). Falangelor li se adaugă protagoniştii fiecărei întîlniri, cei care îşi citesc textele: Xenopol, Eminescu, Creangă, Alecsandri, Conta, filologul Burlă, Bodnărescu.

Ei sunt soliştii interpretîndu-şi rolul într-un decor format din prelat, corifei şi falangele însoţitoare. Restul celor care vin la Junimea e material de umplutură, simpli enoriaşi cărora li se adresează deviza filantropică: entre qui veut, reste qui peut. În realitate, matricea elitistă a Junimii e inamovibilă, adevărat cerc închis pe care valurile de vizitatori nu îl schimbă.”, descrie ”Junimea” scriitorul Sorin Lavric, într-un articol din numărul 10 pe anul 2014 din revista ”Romania Literară”. Prelatul din articolul lui Sorin Lavric, este Titu Maiorescu, liderul incontestabil al ”Junimea” până la plecarea în Bucureşti, iar corifeii sunt ceilalţi membrii întemeietori.

Beţiile zdravene de la Binder şi chiolhanurile de la ţară

În zilele de sărbătoare şi mai ales după anumite întlniri şi discuţii mai aprinse, junimiştii ieşeni aveau obiceiul să petreacă în crâşmele Iaşiului. În fruntea petrecăreţilor s-ar fi aflat Eminescu, Creangă şi Negruzzi. Locaţia preferată a Junimiştilor era fostul hotel Binder, situat pe strada Vasile Conta.”Acesta era stabilimentul de gen cel mai luxos din Iasi, la acea vreme. Aici trageau mai toti strainii si reprezenta unul din capetele traseului de promenada al iesenilor”, se arată într-o scrut prezentare de epocă a localului.

Aici, spunea şi Iacob Negruzii, le plăcea cel mai mult junimiştilor, fiindcă vinul era bun şi muzica plăcută. Beţiile junimiştilor la Binder era zdravene, iar petrecerile care se încingeau când apăreau lăutari sunt descrise de Nicolae Gane în lucrarea ”Din Junimea”. Iată cum s-a desfăşurat o petrecere cu mult vin şi lăutari acasă la un boier şi câţiva membrii ai ”Junimea”, printre care şi Gane.

”Halal! zău de sfintele tinereţe!… Nimene dintre noi n-avea fruntea încreţită de necazuri, nimene nu ducea pe vremea aceea sacul cu grijile în spinare. Toţi trăiau într-o lume trandafirie, în care soarele nu asfinţea. Alecu Sendre, amfitrionul care şedea în capul mesei, ne stimula cheful, închina la sănătăţi, istorisea anecdote de haz, privighea ca nimene să nu rămîie în urmă cu paharul, într-un cuvînt da mereu cep entuziasmului şi butoaielor cu vin. Cînd iată că de după nişte tufari apăru tocmai în momentul psihologic un taraf de lăutari care ne-a adulmecat cum adulmecă prepelicarul vînatul şi începu să ne cînte de inimă albastră. (.....)

O! Atunci a fost momentul culminant al entuziasmului. Un ura frenetic şi nesfîrşit a întîmpinat pe noii lăutari care cîntau frumos de tot, mai frumos decît adevăraţii lăutari, mai frumos decît ar fi cîntat ei însuşi altă dată, pentru că atunci erau încălziţi de ospăţul cîmpenesc şi mai ştiu eu de ce alte focuri nemărturisite? Apoi dînşii schimbară cîntecul de jale într-un cîntec de brîu de acelea care îţi dau furnici la picioare şi îţi răstoarnă căciula pe ceafă, şi atunci am încins şi noi părechi, părechi, un joc năstruşnic, pe iarba verde, un joc cum nu s-a mai văzut în via lui Sendre, de clocotea văzduhul de chiote, de răsuna pămîntul sub bătaia călcîilor, de ne venea nouă înşine sufletul la gură”, povestea Nicu Gane despre chiolhanul din curtea boierului ieşean.