În sfârșit, după ani de zile în care mi-am dorit să ajung la Poiana Narciselor, am reușit s-o fac și pe asta. Abia am așteptat să văd miraculoasele câmpuri de narcise, steluțe albe căzute din cer printre firele de iarbă crudă, fremătând timid în bătaia vântului de primăvară și formând un covor delicat întins până în marginea pădurii de brazi. Sau cel puțin așa îmi închipuaim eu că va fi. Știți voi, imaginile alea paradisiace pe care cu siguranță le-ați văzut pe internet și care care sunt atât de frumoase încât par ireale, imagini care apar în toate ghidurile turistice fiind numite ”cadre de basm”, poze asociate cu titluri de genul ”Eterna și fascinanta Românie” care fac să ne tresalte inima de orgoliu național . Mă așteptam să găsesc ceva care să-mi taie răsuflarea și exact asta s-a întâmplat, chiar mai mult de atât. Mi s-a tăiat răsuflarea dar din păcate am rămas mută nu de admirație ci de șocul și groaza pe care le-am resimțit când am văzut mulțimea de turiști care au reușit să radă la firul ierbii toate tijele care aveau petale lasând pajiștea ciuntită de orice urmă de frumusețe. Nici turmele de oi n-ar fi reușit să pască în ritmul în care cohortele de așa ziși iubitori ai naturii au devastat poiana.

Am ajuns sus pe munte înainte de 10 dimineața când încă traficul era lejer și chiar dacă era relativ devreme, Poiana Narciselor era deja pustiită. Nu ne-a fost dat să ne încântâm privirea cu aproape nicio floare, abia dacă mai zăreai din loc în loc câte o narcisă scăpată de furia culegătorilor fiind bine pitită după câte o piatră. La orele prânzului florile erau toate culese. Strânse în buchete mari și lacome își trăiau ultimele clipe uscându-se pe câte o pătură alături de mici și grătare sau, în cel mai fericit caz, suportând soarele arzător în pahare de plastic la adăpostul roților de mașini.

De ce, oameni buni, de ce ați crezut că narcisele au înflorit ca să le culegeți voi ca sălbaticii și nu să le lăsați să ofere o feerie pentru oricine ajunge sus pe platou? Ce fericire ați simțit când v-ați aplecat să mai rupeți o codiță fragilă pe care să o înghesuiți lângă alte o sută?

M-am umplut de rău văzând spectacolul dezolant în care culegătorii de flori luau sistematic la pas fiecare bucățică de teren propunându-și să lase totul curat în urmă. Am încercat să fac ceva, am încercat să opresc din barbarie măcar o persoană, să nu stau degeaba și să mă plâng că nimeni nu face nimic și că nimeni nu ia atitudine. Ați văzut ce scrie pe tăbliță, să nu rupeți florile? am întrebat o femeie impunătoare însoțită de o fată tânără, amândouă cu brațele pline de flori de parcă mergeau să le vândă la piață. Am văzut, dar nu contează, mi-a răspuns cu un rânjet (sau poate o fi fost zâmbet?) pe față. Nu contează?? am repetat eu șocată de un astfel de răspuns în timp ce tânăra a sărit să-și apere însoțitoarea Lasă, nu veni dumneata (adică eu) să ne înveți pe noi ce să facem, că suntem crescute și trăite aici de o viață! M-a pus urgent la punct fără drept de replică. Carevasăzică era locul lor, satul lor, muntele lor, florile lor, eu nu aveam ce căuta acolo cu ideile mele stupide de a lăsa narcisele în pace.

Am mai avut o tentativă de a-mi demonstra spiritul civic, de data asta cu o femeie ce părea venită de la oraș. Echipament sport, bocanci Salomon rezistenți la apă, ochelari de soare de firmă. Ați văzut ce scrie pe tăbliță, să nu rupeți florile? Da, am văzut, dar nu am fost eu prima… a venit circumstanța atenuantă. Aha, deci ea nu greșise cu nimic, nu încălcase nicio regulă, doar s-a luat după ce au făcut alții, ca oile după măgar. Am renunțat, nu aveam cum să opresc mulțimea, eram prea puțini cei care voiam să oprim un tsunami doar cu ajutorul unor saci de nisip. Și nici nu intenționam să-mi stric ziua (deja compromisă pe jumătate) intrând în altercații cu tot felul de neaveniți.

Pe scurt, Sărbătoarea Narciselor de la Negrileasa nu este o sărbătoare a florilor. Este o serbare câmpenească, un mini-festival de folclor în vârful muntelui, o altă ocazie de a aduna puhoi de oameni la un loc pentru a ”încinge grătarele și a sfârâi micii”. În afară de peisajul splendid de care ești înconjurat când ajungi acolo, sigurul lucru pe care l-am apreciat a fost faptul că nu s-au auzit deloc manele, de la toate corturile răzbătând doar acorduri de muzică populară (deși atunci când merg la munte prefer să nu aud nimic altceva în afară de glasul păsărilor, dar, na , acum era vorba de un festival). Nu o să mai merg niciodată la Poiana Narciselor în ziua în care acestea sunt sărbătorite. Pardon, am vrut să spun batjocorite. Poate o să merg înainte de marea vandalizare sau poate o să aleg alte locuri în jurul cărora nu se face atâta tam-tam.