Ion Barbu este una din figurile aparte ale literaturii românești. Când nu scria poezii era la catedra de matematică pentru ca apoi să așterne rânduri de proză doar pentru ca în final să participe conferințe de matematică și a se împrieteni cu unii dintre cei mai mari oameni de știință.

Ion Barbu, pe numele său real Dan Barbilian, s-a născut la Câmpulung Muscel pe 18 martie 1895. Tatăl era magistrat iar mama fiică de procuror. Școala primară o începe în localitatea natală, o continuă în județul Roman și o duce la capăt la Stâlpeni(Muscel-Argeș). Intră la liceu în Pitești, terminând clasele cursului inferior la Câmpulung Muscel. Lipsa de continuitate a studiilor este legată, după cum spunea însuși scriitorul de ”soarta de judecător nomad fără cuscriri ilustre” a tatălui. Cursul superior al liceului îl urmează la București, întâi la ”Lazăr” apoi la ”Mihai Viteazul”. Dacă până la liceu Dan Barbilian fusese bun la toate materiile, acum se dedică total matematicii. De ce? Profesorul Ion Banciu ”A fost maistrul, omul care m-a format, de la care am învățat esențialul. Ceilalți profesori de matematice, inclusiv cei de la Universitate, nu m-au învățat, m-au informat. Banciu însă mi-a trecut simțul lui de rigoare, mi-a sădit afectul matematic, emoția în fața frumuseții unei teoreme și patima cercetării, fără de care nu poți fi matematician”. În 1912 câștigă locul 1 pe țară la un concurs al ”Gazetei Matemetice”. În vara acelui an, într-o vacanță la Giurgiu, îl cunoaște pe Tudor Vianu, cu care avea să fie prieten toată viața.

Peste un an, Simion Bayer, cel cu care stătea în gazdă la București îl ”incendiază la flacăra versurilor”. De atunci, din clasa a opta, datează primele exerciții poetice. ”Am început să scriu în vederea unui singur cititor, Tudor Vianu, însă un Tudor Vianu adolescent și genial. Ne vedeam destul de des și îi urmăream exercițiile literare cu admirație și deșartă invidie. Am căutat să-l imit”. În 1914 își dă bacalaureatul, în fruntea comisiei de examinare fiind Gh. Țițeica. Din toamnă devine student al secției de matematică de la Facultatea de științe din București. La intrarea României în primul război mondial își face datoria față de țară și se înscrie la școala de geniu. În 1918 se întoarce la București și pe 18 septembrie, Alexandru Macedonski îi publică în ”Literatorul” prima poezie: ”Ființa”. Peste una an, se duce cu versurile scrise până atunci la Eugen Lovinescu, căruia i se recomandă sub numele de Popescu. Criticul literar este încântat de opera sa și îi dedică articolul ”Un poet nou” în revista ”Sburătorul”. În publicația lui Lovinescu Dan Barbilian își deschide cariera sub numele de Ion Barbu.

În 1921 ia licența în matematici și este trimis în Germania la doctorat, la Goettingen. Peste două luni se trezește cu bursa suspendată de minister. Rămâne în Germania cu subsidii primite de acasă. ”Fără nici o obligație față de cei care mă trimiseseră acolo mă las cu totul în voia demoniei literare, călătorind prin frumoasa Niedesrachenland, dar mai ales asimilând misterioasa atmosferă, saturată de meditațiile lui Gauss și Reimann, a acelui orășel pentru totdeauna matematic, în care filiația cugetării nu are nevoie de o vehiculație tangibilă, ci se transferă imaterial.

Privind retrospectiv, Ion Barbu se va judeca cu severitate din punctul de vedere al matematicianului trădat. ”Am greșit desigur față de legarea mea internă. Adevăratu-mi rost era cercetarea exactă. Credeam însă pe atunci în Poesie și aduceam în adâncirea ei o veracitate carteziană și o ardoare de navigator”. În 1923 cunoaște la Tubingen pe Gerda Hossenfelder, fiica unui medic de vază, pe atunci studentă în anul I la chimie în Berlin. Peste un an Ion Barbu se întoarce în țară fără a-și fi luat doctoratul. Pe 14 iunie 1925 se căsătorește la Giurgiu cu Gerda și începe să-și câștige existența ca profesor suplinitor de matematică la liceul din Giurgiu. Gh. Țițeica nu îl uită și îi oferă în 1926 un post de asistent la catedra de geometrie analitică la Facultatea de științe din București. Peste trei ani își ia doctoratul în sfârșit.

În 1930 publică cel mai cunoscut volum de versuri ”Joc secund” care este comentat ca un mare eveniment literar de cei mai importanți critici: Al. A. Philippide, Șerban Cioculescu, Al. Rosetti, Perpessicius, G. Călinescu și Pompiliu Constantinescu. În anii ’30 se remarcă în domeniul matematicii: participă la conferințe internaționale, ține prelegeri în R.F.G. și Austria. Munca poetică îi este omagiată printr-o mică monografie scrisă de Tudor Vianu. În 1942 este numit profesor la catedra de algebră, urmând să nu se mai ocupe de geometrie decât după 1958. Studiile sale în geometrie se vor materializa în denumirea de ”spațiu Barbilian”. În 1956 i se publică ultima poezie: ”Bălcescu trăind”. Pe 11 august 1961, moare la spitalul ”Vasile Roaită” din București bolnav de cancer la ficat.

Dacă sunteți pasionați de istorie la fel de mult ca noi și puteți oferi un mic ajutor financiar pentru a menține în viață site-ul, vă rugăm să dați click aici