Aşa e: lucrurile arată foarte rău. Ce au făcut în ultimele săptămâni a fost să înlocuiască bazooka OUG 13 cu o bombă cu fragmentare. Iar corpul democraţiei noastre, şi aşa fragile, e acum hărtănit, mursecat, sângerând.

Există un nume tehnic pentru ce fac ei: dictatură parlamentară. Există, apoi, precedenţe în istorie care arată limpede unde a dus: din ea s-au născut întotdeauna fie state totalitare, fie state iliberale – care sunt, de fapt, un alt nume pentru un totalitarism al epistemei postmoderne, un totalitarism cu graniţe deschise şi fără Gulag & Holocaust, dar la fel de violent în raport cu drepturile persoanei şi ale minorităţilor, sau în raport cu justiţia.

Asta e vestea rea: în România s-a instituit oficial dictatura parlamentară. E cel mai rău lucru întâmplat zilele acestea, mai rău chiar decât trecerea legilor anti-justiţie (fiindcă asta face PSD, de fapt: trece, sub numele de legi ale justiţiei, cel mai violente legi anti-justiţie pe care le-a văzut România din anii 50 încoace).

Singura veste bună e că situaţia poate fi întoarsă. Şi că, în ciuda violenţei cu care se manifestă PSD+ALDE+UDMR în Parlament, nici măcar nu e încă atât de rău pe cât fusese în februarie – când i-am învins.

Iată de ce: în februarie, a fost nevoie de un algoritm mult mai complicat, cu mai multe variabile, pentru a-i putea învinge. OUG e o armă mai puternică de pachetul de legi în Parlament (chiar şi votat aşa, în dispreţul oricărei dezbateri); implicit, era nevoie de coordonarea mai multor instituţii pentru a îi putea opri: preşedintele, CSM, Ministerul Public etc.

Era destul de implauzibil ca ele să se coordoneze toate şi să reuşească. Ei bine, am reuşit.

Acum, situaţia din teren e inacceptabilă & scoate din minţi orice om cu bun-simţ. Dar ar trebui să ne fie mai uşor să îi oprim – fiindcă avem mai mult timp, pe de o parte; şi fiindcă e nevoie de coordonarea mai puţinor instituţii, pe de alta.

Iată de ce:

1) Oricât de tare s-ar grăbi ei, oricât s-ar da peste cap dl Iordache ca să se transforme într-un Usain Bolt geminat cu Petru Groza, nu pot spera să facă legile anti-justiţie să intre în vigoare mai repede de începutul lui februarie. Avem până atunci timp să ne organizăm revolta, să ieşim din deprimare & să devenim furioşi (dar paşnici) & eficienţi.

2) Acum, chiar dacă e necesar ca şi preşedintele, şi CSM, şi Ministerul Public să reacţioneze, nu mai trebuie să se coordoneze neapărat în reacţii, nu mai depinde eficacitatea luptei de acordul fin al coordonării lor. Preşedintele va ataca legile la CCR & va declanşa referendumul pe justiţie; procurorul general şi CSM au şi ei armele lor tehnice, prin care pot reacţiona; in extremis, aşa cum arăta Dan Tapalagă, chiar şi prim- ministrul Tudose, care a semnalizat discret în ultima vreme că nu e întru totul alături de colegii lui din PSD care masacrează justiţia în numele apărării de „statul paralel”, ar putea anula monstruozităţile din lege printr-o simplă OUG (dar n-aş miza prea mult pe posibilitatea asta, fiindcă Tudose nu şi-ar asuma aşa ceva decât dacă ar fi sigur pe controlul asupra partidului – pe care e limpede chiar din felul în care acţionează acum parlamentarii PSD că nu-l are. Şi e greu de crezut că l-ar putea căpăta până în februarie. Dar e, totuşi, o posibilitate teoretică.)

Rezumând: avem încă timp – şi avem încă resurse pentru a opri dictatura parlamentară şi a transforma Golemul PSD într-un monstru cu picioare de rahat. (E urâtă expresia, ştiu, dar cred că e un corelativ obiectiv destul de exact al comportamentului lor.)

Ce putem face noi, cei din stradă, pentru a ajuta instituţiile care vor încerca să oprească dezastrul? În primul rând, e nevoie să fim Stradă, în adevăratul înţeles al cuvântului. Să ieşim din casă, dacă ne pasă. Nu zilnic, fiindcă asta ne va obosi & demoraliza. Dar la date precise, atunci când ştim că urmează o zi decisivă, e esenţial să fim în stradă. Asta va da legitimitate acţiunilor preşedintelui Iohannis & CSM & Ministerul Public.

La Sibiu, am înţeles să începem această organizare strategică a eforturilor prin mişcarea de protest tăcut Vă vedem din Sibiu. Societatea civilă din Sibiu s-a organizat admirabil & am reuşit, în câteva zile, să atragem suficientă atenţie încât PSD să reacţioneze foarte iritat – şi, mai ales, am reuşit să îi convingem pe alţi oameni cu bun-simţ & demnitate din ţară să organizeze propriile lor grupuri Vă vedem. La Bucureşti, la Timişoara, la Oradea, la Constanţa, la Braşov au început deja să funcţioneze. E doar o chestiune de timp până când Zona liberă de corupţie (cum am numit zona din faţa sediului PSD Sibiu de unde le arătăm că îi vedem) se va extinde în ţară. Până în februarie, va fi cu siguranţă reţea coerentă & eficientă.

Să combinăm apoi, în zilele cele mai importante, protestul tăcut Vă vedem cu marşurile mari de protest.

Să construim, încet, o tradiţie eficientă a rezistenţei.

Poate că pare prea optimist ce spun – dar gândiţi-vă că, de fapt, i-am oprit deja vreme de un an. Dacă nu ieşeam în stradă & dacă nu eram eficienţi, am fi fost un stat iliberal din februarie 2017. Aşa, februarie 2018 ne va prinde cu un stat slăbit, dar încă liberal. Ne-am opus Golemului PSD un an întreg – şi l-am învins. O putem face în continuare, să nu vă îndoiţi de asta.

Cum spuneam acum câteva zile: e nevoie să fim iritaţi, dar nu deprimaţi. Mă gândesc la prietenii mei care trăiesc în state complet iliberale sau totalitare – şi care luptă încă de ani întregi, fără să se deprime – şi mi s-ar părea imoral să mă deprim câtă vreme trăiesc într-o ţară înc care încă pot să mă opun făţiş unei puteri abuzive – ba chiar s-o determin să facă paşi importanţi înapoi.

E imoral să ne deprimăm acum. Avem încă timp, avem încă resurse, suntem abia la începutul luptei.

Iar tradiţia rezistenţei, pe măsură ce o construim, va fi tot mai eficientă.

Până în februarie, când legile anti-justiție ar trebui să intre în vigoare, putem face toată România Zonă liberă de corupție.

Vă vedem, PSD. Poate vă simţiţi puternici zilele astea, când aţi obţinut o victorie de etapă. Dar crede-mă: n-ai nici o şansă.