Коли мені було сім, від туберкульозу померла мама. Вона хворіла відтоді, як повернулася із таборів, куди разом з батьком потрапила після примусових робіт у Німеччині. Коли батько вдруге одружився, я пішов у школу-інтернат для "важких дітей". А вже за рік втік звідти, залишивши за собою підпалений туалет в якості протесту. Там я кожного разу влаштовував істерики, коли раз на місяць приходив перукар і стриг всіх однаково.

Довге волосся стало для мене особистим символом.

Я міг по два місяці не бувати вдома, заробляти на продажі квітів і мати кошти зі здачі пляшок. У 10 років став на облік у дитячій кімнаті міліції. Тоді ж, 1968 року, від старшого товариша, з яким познайомився у військово-спортивному таборі, де збирали усіх важких підлітків на перевиховання, дізнався про рух хіпі.