KOMMENTAR | KRIMINALITET. ”Håll dig inomhus de närmaste månaderna.”

Så säger mannen som Expressen intervjuar efter måndagens skjutningar. Han är känd i Malmös undre värld. Ska man ta honom på allvar? Jag vet inte. Jag tror inte det. Eller snarare: jag har svårt att göra det.

Precis efter att jag såg notisen i måndags gick jag och min flickvän en promenad genom stan. Sex skjutna i närheten av Värnhemstorget. Tre döda. Vi pratade om det, men inte mycket. Också förra sommaren, när skott avlossades på gatan utanför oss, fortsatte livet som vanligt. Mamma sms:ade och kollade så allt var bra. Jag minns inte om jag skrattade till, men jag tror det. Vana? Jag vet inte, nog blir man en smula avtrubbad, men vore det inte märkligare om man höll sig hemma, installerade extralås, avbröt allt och inväntade nästa skjutning?

För den kommer. Det vet vi. Och i den meningen har vi förstås vant oss vid något sjukt och fruktansvärt. Precis som vi har vant oss vid kommentarerna, frågorna. Malmö är Sveriges Chicago, Sveriges Neapel. Malmö är farligt. Malmö styrs av gängen. Malmö är en förlorad stad. Är du rädd? Det borde du vara.

Jag brukar svara något om att staden är segregerad på ett annat sätt än Stockholm och Göteborg, att det tar en kvart att gå från Möllan till Bennets väg på Rosengård, där flera av de senaste årens skjutningar har ägt rum. Att bor man på Södermalm eller i Danderyd sker våldet i vad som verkar vara en annan värld och så är det inte här.

Och att jag inte är rädd. Att ingen jag känner är rädd. Vi är varken mål eller offer.

Vi är kunder.

Kriminella strider

Cannabis, kokain, MDMA, lite tjack – det är ingen hemlighet att den svenska medelklassen knarkar, det är heller ingen hemlighet att det grova våldet i Malmö är direkt knutet till knarkhandeln. Att en stor drös kriminella strider om en särskilt lukrativ illegal marknad borde alltså inte förvåna någon.

Förra året hytte dåvarande inrikesministern Anders Ygeman med näven mot Malmöborna. Ta ansvar, tyckte han. Den som ”drar en lina kokain på helgen" göder brottsligheten. Han har förstås inte fel i sak, men precis som i frågan om klimatet – eller alla verkligt avgörande politiska frågor – inbillar sig politiker att individers val och konsumenternas makt är lösningen. Annorlunda uttryckt: begår det ekonomiserade förnuftets dummaste felslut. Visst skulle det slå hårt, ja hårdare än någon polisinsats, mot gängkriminaliteten om hela Sverige frivilligt slutade knarka i morgon. Men låter det sannolikt?

Jag menar inte att skjutningarna skulle upphöra om Systembolaget började sälja gräs, men det är inte utan att jag har tänkt tanken, mer pragmatiskt än drogliberalt. Nolltoleranslinjen verkar fungera sådär. Marknaden är stor och lättillgänglig. Folk är beredda att döda varandra för att kontrollera den.

Antalet personer som dör av narkotika i Sverige är, enligt en rapport förra året, näst högst i hela Europa. Hårdare tag och strängare straff förändrar inte detta – där det finns pengar att tjäna brukar människor som vill tjäna dem dyka upp.

Vi har vant oss vid smällarna

Jag har ingen aning om vilken väg som är den rätta, jag vet bara att vi rör oss åt fel håll, att strukturella problem kräver strukturella lösningar och att vi i Malmö har vant oss vid smällarna, vid att reflexmässigt kolla nyheterna när en polissiren ljuder, vid en liten, men obehaglig, oro.

Oron är dock inte saken, inte det som ska tas på allvar, det är de objektiva omständigheterna och deras inbördes samband som måste bemötas och det på sätt som går bortom klyschorna vanan påbjuder.

Kanske blir vidden av betydelser i ett ord som ”skademinimering” förståelig först när ett vådaskott träffar en oskyldig. Men jag vet inte om jag vågar hoppas.

Victor Malm är doktorand och medarbetare på Expressens kultursida.