Mot slutet av budgetdebatten, i ett replikskifte med kristdemokraten Jacob Forssmed, tänkte Oscar Sjöstedt lite högt.

Ämnet var pensioner, dilemmat deras finansiering.

Man kunde kanske, funderade Sjöstedt, sänka skatterna, primärt på låga inkomster, varpå det skulle bli mer lönsamt att stanna kvar i arbete, om än på deltid. Då skulle väl folk jobba längre?

– Vi skulle, sa Sjöstedt riktad mot Kristdemokraternas Jakob Forssmed, kunna jobba tillsammans med det och klura ut något smart?

I en av bänkarna bakom den sverigedemokratiska politikern himlade då Magdalena Andersson med ögonen.

Oscar Sjöstedt. Foto: Sven Lindwall

Det var en grimas som bara varade i tio sekunder, men den hade allt. Först en paff min, sedan en skeptisk blick, ett litet fniss och så ögonen som rullade av förvåning från ena sidan till den andra. Vad är det han säger?

Jo, vad Oscar Sjöstedt sa var att han var beredd att strunta i sin egen budgetmotion och tänka fritt i stället, bara det framstod som att han och en företrädare för ett borgerligt parti befann sig på kompisnivå.

Det borde inte förvånat finansministern.

Sjöstedt, en lång man med karakteristiskt vaxat stubbhår och en utpräglad huvudstadsdialekt, personifierar Sverigedemokraternas högersväng i den ekonomiska politiken. Han har bara haft uppdraget som ekonomisk-politisk talesperson i två år, men redan fått partiet att välja sida i den traditionella blockpolitiken.

Det är sannolikt det strategiskt viktigaste partibeslut som har fattats i svensk politik de senaste åren.

Det säger något om detta parti att ingen av de fyra starka personer som tog makten 2005 har velat agera finansministerkandidat. Ekonomi, centralt i de flesta andra partier, intresserade dem inte. Med Sjöstedt, född 1981 har partiet för första gången fått en riktig politiker på området.

SD:s Jimmie Åkesson. Foto: Nils Petter Nilsson

Han tog sig fram i ungdomsförbundet, i generationen under Jimmie Åkesson, läste ekonomi på Stockholms universitet och skrev masteruppsats om möjligheten att införa en gemensam nordisk valuta. En period arbetade han på riskkapitalbolaget East Capital. Och så fick han jobb som tjänsteman på partiets riksdagskansli.

På den vägen är det.

Från att ha legat i mitten eller till och med till vänster i den ekonomiska politiken har Sverigedemokraterna på bara två, tre år rört sig i hög hastighet högerut. Det gäller skattepolitiken, vinsterna i välfärden, hela synen på marknadsliberalismen.

En gång i tiden var Sverigedemokraterna ett parti som kopierade Socialdemokraternas syn på arbetsmarknaden och glatt pratade om protektionism för att skydda svenska industrier. Nu låter man lika kritiska till fack och positiva till frihandel som någonsin Moderaterna gjort.

En del av den här processen, oklart hur stor del, har påverkats av externa aktörer. Författaren Mats Wingborg sammanfattar det väl i boken ”Den blåbruna röran”, utgiven av Leopard förlag i samarbete med vänstertankesmedjan Katalys. En lång rad näringslivsorganisationer – Almega, Svensk Handel, LRF och Svenskt Näringsliv, till exempel – har utövat intensiv lobbying mot företrädare för Jimmie Åkessons parti efter valet 2014. Svängningen i flera frågor, däribland vinsterna, har skett under den här perioden. Wingborg refererar också dem som menar att uppvaktningen inte spelat en avgörande roll för utvecklingen, eftersom partiet redan var på väg i en mer näringslivsvänlig riktning.

Egentligen spelar frågan om exakt hur det gick till när Sverigedemokraterna placerade sig till höger inte så stor roll. Viktigare är frågan om varför.

Tittar man ut över Europa är vägvalet inte självklart.

I Frankrike, där det är val i veckan, är Le Pen ett invandringskritiskt parti, precis som Sverigedemokraterna, men med en helt annat ekonomisk politik. Här gäller förstatligande av banker, protektionistisk handelspolitik, löntagarvänliga åtgärder på arbetsmarknaden. Vänsterpolitik alltså. Och med den har Le Pen kopplat ett stabilt grepp om arbetarväljarna i landet.

Marine Le Pen. Foto: Michel Euler / AP TT NYHETSBYRÅN

– Faran, sa Marine Le Pen till Bloomberg för några år sedan, är ultraliberalismen, där finansmarknaderna sätter alla regler.

Tänker vi oss nu tillbaka sex, sju år så var situationen densamma i Sverige. Hur många socialdemokratiska väljare skulle Jimmie Åkesson ta? Runt valet 2010 handlade allt om hur många LO-medlemmar som valde en sverigedemokratisk valsedel. I Sverige, så präglat att ett stort rött parti, är det anmärkningsvärt att det nationalistiska partiet sedan dess valt att göra det svårare för sig att vinna de här stora grupperna människor.

Skäl finns förstås.

Ideologiska: Den typ av ekonomisk politik som Le Pen driver, i grova drag kopierad från trettiotalets Italien eller Tyskland, har helt enkelt inte just nu stöd i de aktiva leden i partiet.

Strategiska: Den mittenposition man intagit som nytt parti övergav man så snart möjligheten till reellt inflytande dök upp i form av en borgerlig allians utan synbar chans att få egen majoritet i riksdagen.

Men det där är inte svar nog.

Lika gynnsamt, ja enklare sett till mandatmatematiken i riksdagen, hade det ju varit att i stället gå mer till vänster i den ekonomiska politiken och tvinga fram ett fördjupat samarbete mellan Socialdemokraterna och Sverigedemokraterna.

Det viktigaste svaret är kanske personerna. Först när man börjar betrakta Sverigedemokraterna som ett utbrytarparti från Moderaterna går de senaste årens strategiska rörelser ihop. De bärande leden i partiet har bakgrund i Moderaterna. Jimmie Åkesson och Oscar Sjöstedt har alltså inte valt den enklaste vägen fram till inflytande och makt, men den som de tror på.

Konsekvenserna av det vägvalet är omfattande.

För det första öppnar ett utrymme för vänsternationalism upp sig. Inget parti i Sverige fyller det utrymme som Le Pen exploaterar.

För de andra blir det trängre till höger. Fyra borgerliga som ibland skiftar väljare med varandra kan, om man ser saken rationellt, redan vara minst ett för mycket. Nu ska alltså fem partier samsas om utrymme och väljare. Det kommer inte funka i längden.

Ska man förstå det till fullo måste man se vinterns händelser i det här perspektivet. Det var inte Anna Kinberg Batra som öppnade upp för samtal med sverigedemokraterna i januari. Det var Jimmie Åkessons som hade placerat sig mitt i borgerligheten och tvingade fram en reaktion från den moderata partiledaren. Varpå alliansen började spricka upp i dem som såg Sjöstedts ekonomiska politik som en möjlighet att få igenom politik i riksdagen och dem som fortsatt ville isolera sverigedemokraterna.

Man kan uttrycka det så här.

Fyra socialdemokratiska partiledare – Persson, Sahlin, Juholt, Löfven – har gjort allt de kunnat för att spränga den borgerliga alliansen. Ingen har lyckats.

Men det har Oscar Sjöstedt.

Det är hans rörelser som tvingar borgerligheten isär.

Man kan tänka på det en tisdag i april, under en rätt meningslös vårbudgetdebatt, när få begär replik på sverigedemokratens anförande och finansministern himlar med ögonen. Det är inte så många som bryr sig om Oscar Sjöstedt.

Men de borde kanske.

LÄS MER: Här hittar du fler reportage av Torbjörn Nilsson