I onsdags hände det igen, det som vi tragiskt nog börjar vänja oss vid: bilbränder, stenkastning och kaos. Denna gång i Göteborgs Bergsjön, tidigare i andra områden och städer.

Genom åren har den gängse förklaringsmodellen för förortsupplopp stavats ”utanförskap”. Och varje gång har det ryckt i min lavetthand. Som om frustration skulle ursäkta destruktiva handlingar!

Dagens invandrarkids är välsignade. Svenskar vars näsor ej sträcker sig utanför Stockholms tullar må inte inse det, men andra generationens nysvenskar, vars blotta närvaro i landet bär vittnesbörd om att föräldrarnas moderland inte gick att bo i, vet bättre.

Eller borde veta bättre; vissa som vuxit upp här blir nämligen sossemarinerade och assimileras in i ett ”svenskt” offerskap.

Vissa välmenande svenskar har lätt för att tycka synd om invandrade. Många motsätter sig offerrollen med emfas. Andra spelar med.

Varför skulle de inte det? Det ger ju avkastning. Som offer kan du begära, och få.

Svenskens belöning i denna samhällsekvation är att få känna sig duktig över sin öppenhet och tolerans: ”Postkolonial separatistisk mötesplats, check. Könsseparerade badtider, check. Seminarium om hijab som frihetssymbol, check. We shall overcome!”

Ovan nämnda avkastning är även image- och identitetsbyggande: Invandraren som är tacksam över att bo i ett av världens bästa länder ses som en underdånig ”husblatte”, medan det är coolt att vara arg och förorättad. Man kan känna sig som en kämpande rebell.

Vi osynliggörs, skriver sålunda den unga skribenten med egen kolumnplats. Ingen bryr sig om oss, säger den vars förortsprojekt finansieras av kommunen. Vi diskrimineras, säger den vars förening får bidragsmiljoner.

Således kan du kalla organisationer och institutioner för ”våldsamma rum för icke-vita” samtidigt som du är anställd av en organisation. Snacka om moment 22 när folk klagar över ”rasistisk maktordning” i en 18 000 tecken lång artikel om ämnet, publicerad i en ”ond” högertidning.

Man kan verkligen snacka om ”vita blickar” och ”appropriering” när invandrade internaliserar svenskars ömkande syn på dem. FI-iranier som är lika vinterbleka som alla andra gaggar om ”bruna kroppar”, fastän till och med 30-talets rasforskare hade klassat dem som vita kaukasoider.

Och de som är bruna på riktigt lider av Malcolm X-komplex och beter sig som om de är Sveriges svar på Rosa Parks. De bor i landet där polisen hanterar stök med kaffe och dialog, men lajvar rasförtryck som om de bodde i 60-talets Harlem eller Bronx.

Rasism och diskriminering är reella problem, men det finns en fara i att stirra sig blind på problem och glömma bort välsignelserna. Det bör finnas en balans.

Visst ligger huvudansvaret hos de bilbrännande ungdomarna, men jag lägger stort ansvar på dem som med sina ”förklaringar” legitimerat oacceptabla beteenden. Dessa aktörer, och signalerna de har sänt, är roten till problemet. Att sprida utanförskapets klagovisa är farligt: Det sår hopplöshetens frö i hjärtat på dem som ska vara landets hopp och framtid.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.