Rebecca Gerholt från Stenungsund jobbade natt ut och natt in som truckförare på Volvo i Torslanda i Göteborg. Ett erkänt ansträngande arbete.

Hon kände hur hon med tiden blev allt tröttare. Hur hon blev yr och fick blåmärken väldigt lätt.

– Alla som jobbade på nattskiftet mådde ju dåligt. Alla var trötta och hade ont någonstans, säger Rebecca Gerholt.

”Det såg verkligen illa ut”

Till slut blev Rebecca så trött att hon inte orkade någonting och varningsklockorna var många, som hon också har berättat för Aftonbladet.

– Jag sov hela tiden, så fort jag stötte in i någon eller någonting fick jag ett blåmärke som varade i flera veckor. Därför bestämde jag mig för att ta ett blodprov för att se om något var fel, men innerst inne visste jag redan, säger hon.

Den 19 juni 2019 fick Rebecca beskedet när hon satt på sängkanten på en sjukhussäng i Norra Älvsborgs Sjukhus i Trollhättan.

Rebecca hade 70 procent blodcancer, eller Akut myeloisk leukemi (AML) som det egentligen heter.

– Jag kände det på mig någonstans. Jag blev inte chockad när jag fick beskedet. Det var snarare att jag fick svar på alla mina frågor, det blev så tydligt varför jag mådde som jag gjorde, säger hon.

Nästkommande månaderna blev både intensiva och jobbiga för Rebecca. Samma dag som hon fick beskedet startade behandlingarna och hon behandlades sex dagar i rad, 12 timmar om dygnet med intensiva cellgifter.

Hon fick vara kvar på sjukhuset i en månad efter beskedet.

Hittade en donator – i Tyskland

Totalt i fyra månader behandlades hon för sin cancer, 5-6 dagar i månaden, 12 timmar om dygnet.

Tidigt i hennes behandling berättade läkarna att hon behöver en stamcellstransplantation för att kunna bli helt frisk.

I oktober hittade man en donator, en man i Tyskland, och den 7 november genomförde hon en stamcellstransplantation. I början på december fick hon gå hem.

– Jag ville bli frisk och återgå till ett normalt liv så snabbt som möjligt, fastän kroppen sa ifrån. Även fast jag inte orkade så var jag ute och promenerade och jag tog trapporna i stället för hissen. Jag ville gå emot min kropp och mitt psyke, säger Rebecca.

I februari i år var det dags för en rutinkoll. Dagen efter undersökningen visade resultaten på ett avvikande blodprovsresultat.

– Jag fick åka in till sjukhuset igen med min mamma. De sa ganska snabbt att det enda som vi kan göra är att bromsa cancern, det går inte att bota den. Jag kunde inte göra en ny transplantation då min kropp var så trött, säger hon.

Blev du arg? Eller vad kände du?

– Vid den tidpunkten hade jag accepterat min situation. Jag visste att det kunde sluta så här redan från första beskedet.

Köpte sig själv mer tid

Rebecca fick två alternativ: antingen ta mindre mängd cellsprutor i magen, men mindre tid kvar att leva. Eller chansa och ta ytterligare en cellgiftskur några timmar om dagen och hoppas på att det köper henne mer tid.

– Jag valde det senare, men det blev inget bra. Det slet bara ut min kropp ännu mer. Det var där och då som jag beslöt mig för att planera min avskedsfest, säger Rebecca.

Rebecca planerade avskedsfesten i februari och den 20 mars kom hennes närmsta vänner för att säga farväl till Rebecca.

– Jag ville underlätta för alla i min omgivning den dagen jag inte finns här längre. Jag ville få sagt allting och inte lämna någonting osagt. Jag skrev personliga lappar till alla som kom till festen, om hur mycket de betyder för mig, om minnen och om råd i livet, säger Rebecca.

Totalt 180 personer kom till Rebeccas avskedsfest och vid tidpunkten gällde de gamla riktlinjerna från Folkhälsomyndigheten, med offentliga sammankomster på max 500 personer.

Rebecca Gerholt tillsammans med sin kompis Hanna på avskedsfesten. Foto: Privat / Privat

Var det jobbigt?

– Nej, det var väldigt fint. Den här perioden har aldrig varit jobbig i mitt liv det har mer varit jobbigt att se ens anhöriga ledsna.

Skulle inte ändra på någonting

Det har snart gått ett år sedan hon fick beskedet, ett år fullt av motgångar. Men ett år som hon aldrig skulle ändra på om hon fick bestämma.

– Det har gjort mig till en starkare människa. Jag skulle inte ta bort någonting ifall jag fick välja. Jag har försökt göra något vettigt under tiden jag har haft kvar och njuta. Det är något jag verkligen vill skicka vidare till människor som läser detta: njut av livet. Man vet aldrig när det kan tas ifrån en, säger Rebecca.

Läkarna har inte sagt hur länge Rebecca har kvar att leva, hon lever i ovisshet om att hon nästa dag kanske inte öppnar sina ögon – att hon har somnat in.

– För mig är det lugnt när jag tänker på det. Jag tänker bara på mina anhöriga. När det väl kommer dit kommer man inte känna någon smärta, säger hon.

Har du ont i dag?

– Jag har jätteont. Både i skelettet, munnen och foten som jag stukade för några veckor sedan.

Ser du en lättnad i att slippa smärtan?

– Jag har inte tänkt så långt. Jag lever bara timme för timme just nu. Men jag är inte rädd för att dö.

LÄS MER: Alice föddes med kroppen täckt av hårda blåmärken