Varje skildring av hur den digitala revolutionen har gått till, går samtidigt att läsa som ett skolpolitiskt debattinlägg. Historieskrivningen kan ju inte undgå att belysa vissa mänskliga kunskaper eller egenskaper som särskilt betydelsefulla, antingen i det längre perspektivet eller för enskilda företags framgång. Därifrån är steget inte långt till att utläsa ett recept för hur skolan bör reformeras för att Sverige ska klara sig i konkurrensen.

Här går att urskilja åtminstone tre skilda linjer.

För det första har vi de berättelser som kretsar kring individuella hjältar. Det kan vara tekniska genier, men ännu oftare smarta entreprenörer som bröt ny mark genom att se de möjligheter som ingen annan såg. Här i Sverige är det särskilt de bägge grundarna av Spotify som har blivit upphöjda till symboler för digital innovation. De allra största företagsledarna i Silicon Valley får numera sina liv dramatiserade till spelfilmer. För några år sedan kom The Social Network som handlade om företaget Facebook och nu i dagarna är det svensk premiär för filmen om Apples grundare, Steve Jobs.

Men det finns också en motberättelse som lyfter fram hur staten har legat bakom de verkligt stora genombrotten inom digital teknik. Härom året gavs en hel del uppmärksamhet åt ekonomiprofessorn Mariana Mazzucato som slagkraftigt drivit tesen att alla Apples succéprodukter bygger på teknik som utvecklats med statlig finansiering. Ta pekskärmen eller GPS-navigeringen, ta mikroprocessorn eller själva internet - grunden lades i forskningsprogram underställda USA:s militär.

Här i Sverige fick Mazzucato ett särskilt varmt mottagande bland socialdemokratiska opinionsbildare. Hos dessa lät det nästan som att den digitala revolutionen varit resultatet av en allmännyttig forskningspolitik, när det i själva verket har handlat mer om militärstrategiska överväganden.

En tredje berättelse som förs fram i debatten kretsar varken kring individuella entreprenörer eller statliga forskningsprogram. I stället betonas förmågan att skriva programkod.

Google och andra flera tunga IT-företag har ställt sig bakom en kampanj för att göra datorprogrammering till ett obligatoriskt ämne i den svenska grundskolan. Programkod är "framtidens språk", hävdar kampanjmakarna. Men att på så vis tala i singularis är lite underligt. Det finns en uppsjö av olika programmeringsspråk och i framtiden kommer det finnas helt nya språk. Här borde följdfrågan vara vilken sorts programmering som skolbarnen ska lära sig. Är syftet att förstå i grunden vad en dator kan göra, eller att effektivt kunna konfigurera ett affärssystem? Och vad ska tas bort ur läroplanen för att ge plats åt programmeringsundervisningen?

Hur som helst går det att ana en pågående omsvängning i bilden av den digitala revolutionen, där man i högre grad betonar kollektiva insatser. När jag i höstas åkte genom Silicon Valley tillsammans med några forskarkollegor, stannade vi till på det datorhistoriska muséet, Computer History Museum. Dess stora utställning som invigdes för fem år sedan har ett ganska tydligt budskap, som är just att innovation inte är ett resultat av individuella geniers snilleblixtar, utan tvärtom springer ur ett strävsamt arbete i stora arbetslag.

Samma budskap förs nu också fram av den amerikanske journalisten Walter Isaacson i boken Innovatörerna, som nyligen utkom i svensk översättning. Det är samme Isaacson som skrev den bästsäljande biografin över Steve Jobs som ligger till grund för den nya filmen. Fast nu vill han inte skriva fler biografier. I stället vill han ifrågasätta den individfixerade bilden av digital innovation. Vad som betyder något är i stället förmågan att samarbeta, menar Isaacson.

Innovatörerna må i första hand vara tänkt som en underhållande historieskrivning om datorerna och internet, men där finns också ett utbildningspolitiskt budskap. Och då handlar det inte om att ensidigt propagera för att alla ska lära sig programmering. Walter Isaacson menar tvärtom att konst och humaniora är lika viktigt som teknik och naturvetenskap. Han grundar detta i ett ganska trovärdigt resonemang om hur den digitala framtiden inte kommer att gå i riktning mot artificiell intelligens som ersätter det mänskliga omdömet, utan i stället handlar om en allt mer intrikat symbios mellan människan och maskinen. För att vi människor ska uppfylla vår sida i en sådan symbios behöver vi kunna mer än bara programkod. Därför behövs utbildning i humaniora.

Gång på gång återkommer Walter Isaacson till betydelsen av korsbefruktning mellan konst och teknik. Men för varje gång känns hans budskap allt mer banalt. Framför allt eftersom han systematiskt undviker att tala om hur konsten och tekniken ska förhålla sig till det överordnade tvånget att tjäna pengar. Som läsare blir man heller aldrig riktigt klok på vad han menar med "humaniora", vilket delvis kan skyllas på märkligheter i den svenska översättningen, där det engelska ordet "art" ömsom har översatts till "konst", ömsom till "humaniora".

Det skrivs aldrig rakt ut, men det blir efter hand tydligt att den konst som Isaacson hyllar är en vingklippt konst. Dess högsta syfte verkar vara att skapa attraktiva produkter. Konsten ska alltså vara industridesign - och det tas för givet att Apple är idealföretaget som alla andra ska rätta sig efter.

Trots att Isaacson säger sig vilja komma bort från genidyrkan, kvarstår Steve Jobs som Messiasgestalt. I slutet av sitt liv brukade Steve Jobs illustrera sina produktpresentationer med den symboliska bilden av en gatukorsning där konsten möter tekniken. Nu intar Walter Isaacson rollen som Apple-kyrkans apostel - och han har dessutom letat fram en profet som redan på 1800-talet förebådade dess budskap. Profetens namn är Ada Lovelace - kvinnan som kan säga ha varit historiens första datorprogrammerare.

Likt en gestalt ur den grekiska mytologin framställs Ada Lovelace här som den inkarnerade sammansmältningen av de båda föräldrarnas karaktärsegenskaper. Från sin far, Lord Byron, ärvde hon ett poetiskt stråk, medan intresset för matematik kan ha kommit från modern, baronessan Byron. I kombinerandet av abstrakta symboler till programkod anade Ada Lovelace framväxten av vad hon kallade för en "poetisk vetenskap".

Nu är inte Walter Isaacson den första som har lyft fram henne som portalgestalt för den digitala revolutionen. Redan på 1990-talet var Ada Lovelace viktig för de så kallade cyberfeministerna, med bland andra Sadie Plant, som drev den djärva tesen att den digitala tekniken i sig är feministisk för att den på något vis bryter ner manliga privilegier. Så blev uppenbarligen inte fallet. Och nu har pendeln svängt i motsatt riktning, bort från utopierna.

Walter Isaacsons historik över den digitala revolutionen genomsyras visserligen av ett utopistiskt språk. Formuleringarna om hur konsten och tekniken ska smälta samman i en poetisk vetenskap lutar sig tillbaka mot en lång radikal tradition. Men det faktiska budskapet är snarast anti-utopiskt.

För här finns ingen antydan till att ifrågasätta vem som ska ha makten över den digitala framtiden. Innovation framställs helt enkelt som förmågan att skapa produkter som säljer bra. Och då behöver framtidens arbetskraft utbildas inom både naturvetenskap och humaniora, menar Walter Isaacson. Det må han ha rätt i. Men jag vill ändå tänka att den digitala kodens poetiska vetenskap skulle kunna tjäna fler syften än att bara håva in pengar. Då kunde vi tala om innovation.





Rasmus Fleischer, historiker och frilansskribent

