Det var länge sedan en nyhet kändes så märkligt samtida som förra veckans avslöjande om Dolezal. Hon är den lokala ordföranden i den amerikanska medborgarrättsrörelsen, NAACP, som blev världsberömd när det visat sig att hon ljugit om att hon hade en afroamerikansk bakgrund.

Dolezal försökte bland annat göra sin historia trovärdig genom att låtsas som att hennes svarte adoptivbror i själva verket var hennes son. Men bluffen avslöjades när hennes vita föräldrar trädde fram och förklarade att familjens förfäder kommer från Tjeckien, Tyskland och Sverige.

Efter en storm av kritik avgick Dolezal som ordförande i måndags.

Fallet är amerikanskt, men det sätter fingret på ett intressant fenomen även i svensk debatt.

Här finns också ett starkt fokus på ursprung, erfarenheter och identitet. Precis som under 70-talets vänstervåg kan ibland vem som säger något vara viktigare än vad som sägs. Rättviseförmedlingen har med statligt stöd till och med byggt en app som genom namnanalys ska kontrollera huruvida tidningsartiklar speglar mångfalden i samhället.

Regeringen hotar också med att lagstifta om att börsbolagen måste ha minst fyrtio procent kvinnor i sina styrelser. Och såväl regeringspartiet MP som stödpartiet V förordar sedan tidigare positiv särbehandling, det vill säga att företräde ska ges åt personer från "underrepresenterade grupper" vid lika meriter.

Men paradoxalt nog behandlas identitet samtidigt som något allt mer flytande. V och MP vill exempelvis införa ett juridiskt tredje kön och såväl Facebook som Försäkringskassan har fått kritik för att deras system fyrkantigt delat upp människor i antingen män eller kvinnor. I vissa kretsar betraktas frågan "Var kommer du ifrån?" rentav som en förolämpning och herr- och damtoaletter som en kränkning.

Rachel Dolezal är inte hjälpt av denna mer flytande syn på identitet. Hennes försvar - att hon känt sig som svart sedan femårsåldern - har nästan uteslutande mötts av hån.

Kanske beror det på att Dolezals val har gett henne uppenbara fördelar i de aktivistkretsar där hon rör sig. Men det handlar förmodligen i högre grad om i vilken riktning som Dolezal gjorde sin förvandling. Människor som i stället förändrar sitt utseende för att framstå som mer "vita" betraktas oftare som offer för en rasistisk norm än som klandervärda.

Det fallet Rachel Dolezal ytterst visar är dock att det medför vissa problem att betrakta identiteter som fasta och flytande på samma gång.

Det är svårt att positivt särbehandla underrepresenterade grupper om det samtidigt är tabu att fråga varifrån någon kommer.

Och det är paradoxalt att på samma gång förespråka könskvotering och att människor borde få välja sin egen könsidentitet.

Ponera att V och MP skulle få med sig en majoritet av riksdagen på att införa ett tredje kön. Och lek med tanken att samma riksdag också skulle lagstifta om könsvoterade bolagsstyrelser.

Vad händer då om någon av alla dessa Jörgen och Bengt som ska lyftas ut styrelserummen plötsligt vill byta till det där tredje könet?

Nej, några strömhopp över genusgränserna skulle det säkert inte bli. Men om någon aktivistisk Jörgen eller spexig Bengt ville testa skulle domstolarna få en svår juridiskt nöt att knäcka

Och politiken ett pedagogiskt problem.

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.