Väldigt många har skrivit bra om det haveri som P3 ägnade sig åt häromdagen när de skulle göra ”satir” på Alice Teodorescu. Ett utmärkt exempel åär Karin Magnussons kommentar i Aftonbladet idag. Även på Aftonbladets ledarsida har programmet kritiserats träffsäkert av Anders Lindberg. Det många – högst naturligt – skjuter in sig på är det faktum att Tankesmedjan rör sig i den begreppsvärld där en invandrad person med vissa åsikter automatiskt kategoriseras som husblatte.

När hon förfäktar sina åsikter går hon enligt Tankesmedjan någon annans ärenden, vilket i klartext innebär att Alice Teodorescu inte anses förmögen att nå fram till sina ståndpunkter själv. I de svar som kommit från såväl Sveriges Radio som Tankesmedjan syns ingen som helst reflektion kring innebörden i detta begrepp. Istället pladdras det om att det måste ”vara möjligt att göra bitande satir även om oss invandrade svenskar – både kvinnor och män – som nått maktpositioner”, trots att ingen har ifrågasatt att det ska vara möjligt att kritisera, håna och satirisera invandrade svenskar. Och när Tankesmedjan själva svarar blir det smått löjeväckande:

”Vad menar ni när ni använder ordet husblatte?

Vi vet att ordet är problematiskt och tolkas olika beroende på vem som använder det. Vi menade det som en humoristisk överdrift av vad som precis diskuterats i podden och som syftade till Alice Teodorescus tidigare ställningstaganden om vad som krävs för att bli integrerad i samhället.”

Här hade det faktiskt varit intressant att få se en utveckling av vad de menar. Ett par relevanta frågeställningar är:

Kan ordet husblatte tolkas olika? Vilka fler tolkningar än den jag beskriver ovan finns? Är alla invandrare med en viss syn på integration husblattar eller blir de de först när de får prestigefulla jobb? Vilka åsikter i integrationsfrågan måste man hysa för att slippa kallas husblatte? Får man ha dessa åsikter så länge man inte har ett prestigefullt jobb eller är det off limits helt och hållet?

Vid sidan av denna kärnfråga är det också värt att notera hur hisnande låg kvaliteten på inslaget är. Som Karin Magnusson skriver så är de tjugofem minuterna i P3:s tankesmedja ”25 minuter av ens liv man aldrig får tillbaka”. Jag begriper visserligen att P3 är för ungdomar, men av inslaget framgår att de tre individer som, med SR:s ord ”utsätter makthavare för en satirisk granskning” har fruktansvärt dålig koll på det de granskar och satiriserar. Det förklarar deras blygsamma framgång rätt väl.

Redan tidigt i inslaget deklareras det att ledarsidor inte är något man läser, vilket väcker frågan gruppen alls är rätt personer att analysera, granska och satirisera dem. Det spekuleras i att Alice Teodorescu kommer ha svårt att rekrytera folk till sin obskyra ledarsidas åsiktsfåra (HAHAHA!) och när någon en gång försöker referera till något Alice Teodorescu har skrivit eller sagt görs det med tillägget, jag minns inte jag borde ha skrivit ut. Yay research! Det är, kort sagt, pinsamt att höra på. Fråga vilken framgångsrik satiriker som helst och du kommer få svaret att god satir alltid vilar på en grund av god kunskap om måltavlan.

Alice Teodorescu återkommer emellanåt till att hon har kommit dit hon har med hjälp av hårt arbete. Det ligger förstås också en ideologi i den analysen, en tanke om att uppmuntra alla att inte låta sig låsas av en idé om att det är på förhand bestämt att de inte kan ta kliv och få utväxling för flit.

Tankesmedjan ifrågasätter Teodoresucs syn på sina framgångar och föreslår istället husblatteförklaringen. Över huvud taget hånas hennes betoning av flit friskt i ett inslag som är årets hittills bästa exempel på hur slappt, förutsägbart och dåligt det blir när man inte orkar jobba, göra research eller ens skriva ut det papper på vilket ens enda poäng står.

Det ironiska är att detta lämnar oss med frågan – hur fick gänget på Tankesmedjan sina jobb? Det kan inte vara fliten eller skickligheten, så mycket vet vi…

Nu tycker jag att vi alla tar varandra i händerna och läser Ivar Arpis reportage i Neo.