Lever du fortfarande i illusionen att du är fri att säga vad du vill i Sverige? Senaste tidens drev mot till exempel Alexander Bard är ett klart exempel på att du tar stora risker om du inte inrättar dig i ledet. Sverige är tyvärr redan ledande i den fria världen när det gäller att förtrycka yttrandefriheten med relativt mjuka medel (om än glasklart totalitära). Vårt land är en ”mjuk åsiktsdiktatur” och det blir snabbt allt värre. Yttrandefriheten är det viktigaste fundamentet på vilket demokratin vilar. Utvecklingen i Sverige går dock åt fel håll. Det visar de nya lagförslagen där man vill göra inskränkningar i journalisters frihet och möjlighet att skildra missförhållanden. Går dessa igenom kommer kritiska journalister i värsta fall att riskera fängelse om de till exempel granskar och ifrågasätter förd politik. Lagar som dessa tillämpas förstås i allra högsta grad godtyckligt och på det sätt som passar makteliten och som syftar till att kväva allt slags intellektuellt motstånd. Det är till exempel oroväckande att extrema organisationer som Expo och Researchgruppen har kontakter med regeringsmakten eftersom de bland annat bedriver olaglig åsiktsregistrering.

I april 2017 kom siffror som visade att allmänhetens förtroende för public service sjunker. Det finns en anledning att därför, så här nästan ett år senare, att fundera på hur min egen mediekonsumtion på 2000-talet förändrats – och varför alternativa medier ständigt vinner ny mark. Jag vill redan här påpeka, att detta är min högst personliga uppfattning, alltså inte någon absolut sanning! I en tid av falska nyheter, alternativa fakta och desinformation kan det vara bra att vara tydlig.

Men låt oss ta det från början. Det fanns en tid – för inte alls särskilt många år sedan – då jag slog mig ner i soffan, satte på teven och tittade på nyheterna. Aktuellt, Rapport, TV4, tja, ibland text-teve. Hände det något extraordinärt utomlands, någon större katastrof eller terror, så kunde jag och familjen ratta in CNN och BBC också. För att få en snabbare, bredare bild. Ville jag ha skvaller och må lite illa kunde jag gå in på Flashback, internetforumet som startades 2000 och som av vissa beskrevs som nätets skitiga bakgård, en yvig alternativ verklighet med sina tusentals anonyma användare, tipsare, nördar och skvallerbyttor. Här frodades (och frodas) högt och lågt, som illasinnat förtal, fördomar, anonyma påhopp, prat om knark, sex, brott, tips om datorer, spel och mediciner, men även information som polis och säkerhetstjänst kan ha nytta av…

Vad gällde det dagliga nyhetsflödet tog man in det som visades och reflekterade inte särskilt mycket över huruvida det man sett verkligen var med sanningen överensstämmande. Vi hade liksom ingen större anledning att ifrågasätta reporterns ord, valet av bilder, varför man valt att intervjua just de ögonvittnen som syntes i rutan. Något ditåt. Jag var rätt nöjd när jag blev informerad om vad som pågick ute i världen, och litade på de duktiga svenska journalisterna (jag var en av dem). Jag kände mig inte förd bakom ljuset, lurad och behandlad som om jag var mindre vetande. Jag hade ingen större anledning att tro att någon ville styra mina tankar och åsikter åt ett visst håll. Kanske borde jag ha varit mer vaksam redan då? Inte vet jag. Jag hade småbarn, var stressad, och kände att mitt land politiker för det mesta ville mig väl. I alla fall hade jag ingen anledning att tro att nyheterna kunde vara ett propagandaverktyg. Herregud, vi var ju I SVERIGE! Inte i ett totalitärt kommunistsamhälle, som mitt gamla hemland, där bara valda delar av verkligheten serverades folket, pöbeln. I Sovjetunionen till exempel presenterades en kolorerad bild av ett lyckligt land, av älskade ledare, av välfyllda matbutiker genom teverutorna.

I själva verket var landet på fallrepet, butikernas hyllor gapade tomma och folket stod och köade hungrigt och uppgivet. Jag har själv stått i såna där köer när jag var liten i Moskva. Jag har sett det stora varuhuset GUM gapa tomt. Och de förljugna diktaturernas ledare var lika delar fruktade, föraktade som hatade. Tja, ni vet, det finns länder än i dag där medier spelar den där rollen av kuliss, till exempel i Nordkorea.

Dessvärre är kulissbyggandet i full färd även i dagens Sverige. Sverige? Sweden? Who would have thought this? I Sverige har medierna historiskt varit väldigt fria att rapportera kritiskt även om en rätt så ful verklighet. Man har avslöjat korruption, pampar som skott sig på folket och allehanda skandaler. Folk har fått svära, gnälla och kritisera utan att frukta fängelsestraff och repressalier. Och journalisterna var verkligen tredje statsmakten, men de stod för det mesta på folkets sida. De arbetade för att avslöja ljugande politiker, fuskande byrådirektörer och porrklubbsbesökande ministrar.

Sedan hände något. Det är inte en alltför kvalificerad analys att våga påstå att den röda tråden i mediernas förtroendekris stavas massinvandring, samt det invandringskritiska partiet SD. Frågor om mångkultur, integration, kulturkrockar, kriminalitet, religiöst (och uråldrigt) kvinnoförtryck samt bidragsfusk och användandet av skattemedel, samt politiska beslut som fattas utifrån en rad olika parametrar förbundna med det nyss nämnda, är, vill jag drista mig till att påstå, det som fått alternativa medier att växa fram och tilliten till det som sedermera döpts till “mainstream-media”, förkortat msm, att sjunka. En amerikansk journalist som jag träffade igår frågade mig vad detta beror på och jag svarade, rädslan för att bli kallad rasist. Skälet är troligen också den svenska ängsligheten, osäkerheten, och därmed oron för att kränka, såra, kanske peka ut. Att trampa på tårna och framstå som, gud förbjude! främlingsfientlig. Även om kritiken vore sund och berättigad, rent av nödvändig, till exempel för att korrigera den politik som präglats av feghet, undfallenhet, kravlöshet och därmed blivit en belastning, så har man valt att mörka, pixla och fulvinkla så att sanningen till slut är så bortdribblad att den knappt går att skönja från alla tillrättalagda lögner. Och samtidigt har fegheten och kravlösheten fört oss hit. Till ett samhälle med fortfarande världens högsta skatter men samtidigt en välfärd som håller på att monteras ner i allt snabbare tempo. Otrygghet, gängkriminalitet, våld, sexuella övergrepp och asylfusk. I detta radikaliseras helt vanliga människor, de fylls av först sorg och rädsla, så småningom av bitterhet och hat.

När började kantringen? Att många som arbetar inom den statliga mediabranschen har sina politiska sympatier åt vänster är givetvis betydelsefullt. Det präglar valet av vinklar och hur man framställer företeelser, individer och skeenden. Det gör också att man krampaktigt vill hålla fast vid ett ideologiskt narrativ, kosta vad det kosta vill. Även om det blir till priset av heder och ärlighet.

Med snart tre decennier av rätt kass migrationspolitik i bagaget var det kanske inte så oväntat att något skulle gå sönder i samhället, detta “något” som mer eller mindre direkt fått den så kallade Åsiktskorridoren att börja formas. De första stenarna lades knappt märkbart men sedan byggdes korridorens betongtjocka väggar i allt hastigare tempo.

En grundsten kom 1993, Expressens löp i samband med artikelserien “Svart på vitt” – ”Kör ut dem! – ”Så tycker svenska folket om invandrare och flyktingar” ledde bland annat till att den dåvarande chefredaktören Erik Månsson fick lämna sin tjänst. Månsson hade tagit ett sjumilakliv utanför korridoren och trampat i klaveret. Tanken då var att lyfta invandringspolitiken men resultatet blev att hur detta yttrades verkligen inte var okej, om vi ska använda nuvarande statsminister Stefans Löfvens ord. 1996 var det så dags igen. Här anades blottor i Åsiktskorridoren, och Jan Guillous gedigna reportage om invandring skulle idag kallas för sanningssägande och visselblåsande. Reportaget finns fortfarande att läsa på nätet, för den som vill förkovra sig i hur öppet man en gång i tiden kunde tala om migrationsfrågor även i en så stor tidning som Aftonbladet, långt före Anders Lindbergs tid.

2005 ropade rubriken “Kulturarv ligger bakom invandrarnas brottslighet” i självaste Dagens Nyheter. Ingressen lät så här: “Mauricio Rojas avslöjar ny Brå-rapport: Förhållandena i Sverige kan inte förklara skillnaderna mellan olika invandrargrupper. På onsdag presenterar Brottsförebyggande rådet rapporten “Brott bland svenskar och invandrare”. Den visar att invandrarnas generella överrepresentation när det gäller registrerad brottslighet ligger på lite över hundra procent. För grövre brott, exempelvis mord, dråp, misshandel mot obekanta och våldtäkt, är siffran 300-400 procent. Men samtidigt som invandrare från vissa länder inte alls begår brott oftare än infödda svenskar gör invandrare från andra länder det i mycket stor omfattning. Det är bara olikheterna i invandrarnas sociokulturella arv som kan ge en tillfredsställande förklaring till skillnaderna i brottsbelastning mellan olika invandrargrupper. Ämnet har ansetts vara tabu, men måste nu komma upp till ytan.”

Mauricio Rojas var folkpartiets talesman i flykting- och integrationsfrågor från 2004 till oktober 2006 och gjorde flera uppmärksammade utspel som ledde till att han anklagades för att vara främlingsfientlig, förföljdes och lämnade politiken 2008.

För den som är det minsta konspiratoriskt lagd kan det vara ett intressant sammanträffande att det samma år, alltså 2008, bildades det första embryot till det som skulle bli alternativa mediernas största varumärke Avpixlat, nämligen bloggen Politiskt Inkorrekt. Kanske som en reaktion på att luften i Åsiktskorridoren började bli svår att andas. Här publicerades inrikes- och utrikesnyheter som skribenterna på sajten ansåg att etablerade media undvek att rapportera om. Kopplingen till Sverigedemokraterna var troligen det mest graverande av allt, riksdagsmannen Kent Ekeroths bankgiro hade använts för att samla in pengar till webbsidan, trots att man beskrev sig som “politiskt oberoende” . Politiskt Inkorrekt blev snabbt kallad “främlingsfientlig, bitvis rasistisk”, samt beskrevs i en rad svenska medier som bland annat invandrarfientlig och som en hatsajt.

Var Politiskt Inkorrekt i själva verket ett svar på att man 2008 började få nog av ängsligheten och det faktum att man inte kunde kalla en spade för en spade? Var det här som kritik började döpas om till hat, vilket givetvis slog in en kil mellan mainstream-medierna och dess konsumenter, där några uppmärksamma började notera brister i den konsekvensneutrala rapporteringen?

2011 gick Politiskt Inkorrekt i graven och nu seglade en ny aktör upp på den alternativa scenen: Avpixlat. Namnet säger allt, istället för att pixla ansiktena på de förmodat kriminella invandrarna så visades de i full ornat, vare sig de blivit dömda eller inte. Där retoriken i public service var artig, korrekt och neutral var Avpixlat inget av detta, tvärtom. Här tog man istället ut svängarna rejält, troligen främst som en reaktion på den tystnadskultur som börjat växa fram. Naturligtvis blev Avpixlat snabbt ett illa sett enfant terrible, ett slags guilty pleasure i paritet med grand old ladyn Flashback. Ett antal alternativa bloggar såg också dagens ljus. Samt fler alternativa medier, till exempel Nya Tider 2012 och Nyheter Idag 2014. (Fria Tider, ett annat alternativt media på högerkanten, bildades redan 2009).

Det började pratas om agendajournalistik. Termer som guilt-by-association och brunkletning gjorde entré på scen. Det som skrevs fick absolut inte “spela SD i händerna”. Vågade man andas något invandringskritiskt fiskade man i “grumliga vatten”, där associationerna snabbt och gärna drogs till 30-talets Hitlertyskland, en mycket populär jämförelse bland vänsterröstande och miljöpartisympatiserande debattörer och ledarskribenter, tillika något som fick en och annan läsare att förlora respekten för mainstream-medias retorik.

Så kom valet 2014, då SD fick 13% av rösterna. Detta resulterade i den märkliga anrättningen Decemberöverenskommelsen mellan sex av riksdagens åtta partier, där man i princip utestängde Sverigedemokraterna från inflytande. Många av de kritiska mediakonsumenterna lämnades här i chock – och sökte sig till alternativmedier för att frottera sig med likasinnade. Satt man i sin soffa och tittade på tv-nyheterna då, fick man lätt en overklighetskänsla. Behovet av alternativa medier växte ytterligare. Det var omöjligt att verkligheten enbart skulle få beskrivas så infantilt som den gjorde i public service.

Decemberöverenskommelsen var naturligtvis ett alltigenom odemokratiskt förfarande. Ett rejält kliv in i den mjuka åsiktsdiktaturen, där 13% av väljarna mobbades bort från demokratins taffel. Väggarna i Åsikstkorridoren tjocknade ytterligare där och då. Några radikaliserades ytterligare i samband med detta. Vad som fick sägas och inte sägas var visserligen inte fastställt i någon lag, men de outtalade reglerna var desto tydligare. Begrepp som värdegrund och alla människors lika värde upphöjdes till rättesnöre och ve den som inte spelade med i charaden. Runt hörnet väntade hösten 2015, med en invandringsvåg Sverige tidigare aldrig skådat maken till och samtidigt en strypt möjlighet att diskutera detta på en sund nivå utan att ord som rasist och främlingsfientlig ven i luften. Massinvandringen kom det därför givetvis att rapporteras om på helt olika sätt om i mainstreammedier och i alternativmedier. Polariseringen tilltog, liksom missnöjet, och misstänksamheten. Serverades vi lögner? Vilken agenda hade medierna egentligen? Vad var sant och vad var tillrättalagt? Kritikerna demoniserades, kölhalades och anklagades förstås för det gamla vanliga, både fascism, rasism och nazism. Tonläget skruvades upp och bitvis har mycket märkliga scener utspelats i etablerade medier. Det mediala landskapet ritades om med snabba penseldrag. Till exempel kom alternativsajten Breitbart att spela en ledande roll i det amerikanska presidentvalet hösten 2016. Det anrika CNN däremot, anklagades för att vara helt och hållet i händerna på Hillary Clinton. En chockvåg gick igenom etablissemanget när Brexit var ett faktum, för att inte säga vad som hände när världen fick Donald Trump som USA:s 45:e president. Och detta trots alla miljoner dollar som plöjts ner i kampanjer och smutskastningsjournalistisk! Mainstreammedia är än idag fullständigt Trumpnotizerad. I synnerhet svensk sådan, vars Trumptourette antagit rent patologiska proportioner. Under 2017 omskrevs Donald Trump av svenska journalister 229 392 gånger, det motsvarar en omskrivning varannan minut. Det uppger Retriever som mäter och analyserar mediebilden. Trump är mer omskriven i media än någon annan person eller händelse de senaste två åren. Han är mer omskriven än de svenska partiledarna tillsammans, inklusive statsminister Stefan Löfven, skriver Ioanna Lokebratt, medieanalytiker på Retriever i ett pressmeddelande.

En klassiker i svenska Trump-sammanhang är journalisten Alexandra Pascalidous numera smått berömda lögn i TV4, där hon bestämt hävdade att “Trump-supportrar åker runt till svarta ghetton och öser ut knark och sprit inför valet för att svarta inte ska rösta på Demokraterna”. Källan är en fejkad artikel, som alltså okritiskt återgavs som sanning av en person som åtnjuter mycket respekt och ges stort utrymme i etablerad media. Det är inte så konstigt att många väljer bort etablissemangets nyhetsrapportering, i synnerhet public service som för länge sedan övergivit sin egen mångfaldspolicy. Man säger också upp papperstidningen, läser kanske bara nyheter på Facebook och Twitter, söker information i utländska kanaler. Vad gäller nyhetsrapporteringen finns goda skäl att fråga sig, vad är det jag ser, varför ser jag det nu, och kan det finnas någon ytterligare agenda än det som bara syns på ytan? Det finns anledning att fråga sig varför just den nyheten valts ut och vad det vill säga oss. Desinformation är en typ av krigsföring som kommer att öka, liksom fabricerade nyheter och bilder som manipuleras i rent propagandasyfte, till exempel bilder från krigshärdar.

Att blint tro på det som sägs i tv, radio, på webben, det som står i tidningarna och i tidskrifter är inte längre en självklarhet. Sanningarna är dessutom fler, de kan vara många, beroende på vem som uttalar dem och vad de faktiskt står för. Det är en tid för både reflektion, kritiskt tänkande och samtidigt eftertanke. Särskilt när det plötsligt vänds kappor snabbare än man hinner blinka. Plötsligt är det okej att använda samma slags ord som tidigare enbart de förhatliga “främlingsfientliga” och mörkbruna gjorde. Nu är det fritt fram, och de som igår var politiskt korrekta ut i fingerspetsarna börjar yttra sig på ett sådant sätt som bara för ett år sen skulle varit otänkbart. Även detta bör man betrakta med viss nykterhet och fråga sig vad syftet är? Och går det verkligen att lita på dem, som utan ett ord till förklaring byter åsikt?

Det heter ibland att alternativa medier växt fram därför att de etablerade aktörerna inte gjort sitt jobb ordentligt. Därför att de varit fega, osäkra och inmurade i Åsiktskorridoren. De alternativa medierna föddes som en reaktion på det fånigt politiskt korrekta, på det förljugna som lett till missnöje och misstro. Låt vara att det mest handlat om invandring, och de problemen en misslyckad integration fört med sig. Men problematiken som inte rapporterats korrekt har varit större än så. Det har handlat om trygghet, ekonomi, samhällets resurser, kvinnorättsfrågor, barnuppfostran, helt enkelt allt som berör e individ och oss alla som ska leva i ett samhälle tillsammans. Och kritiken har inte enbart kommit från medelålders vita män. Tvärtom. Även de som förnekar saken söker sig till de alternativa medierna. Kanske för att det inte känns helt tryggt att bara slå sig ner i soffan och svälja allt som sägs utan att reflektera över innehållet.

Kanske börjar vi faktiskt äntligen tänka självständigt? Och kanske är det nyttigt att vi prövas. A little bit of this, a little bit of that. Bli din egen grävande journalist, än så länge är det inte förbjudet, så passa på. Nöj dig inte. Kunskap är makt. Vad tycker just du om det som sker? Tror du på rykten och skvaller?

Vi lever i en utmaningarnas tid, en kravfylld tid, en orolig tid, men det går inte att vrida klockan tillbaka. Det gäller nu att kräva hundraprocentig ärlighet från alla aktörer, inte minst för att det vid valet 2018 avgörs vilken framtid som Sverige går till mötes. Därför finns det skäl att vara tacksam för de alternativa medierna, för alla dem som vågar säga sin mening, för bloggarna, för medborgarinitiativen, oavsett hurdan kvalitet de än har, hur vinklade de än må vara. Som kontrast fyller de en viktigare funktion än du tror. För sånt som inte är perfekt utmanar oss, tvingar oss att tänka efter.

*******

Jag skriver om samtidens Sverige ur olika perspektiv. Vill du också bli intervjuad, komma i kontakt med mig eller tipsa om något, dela med dig av din historia/erfarenheter eller skriva själv? Mejla mig på [email protected] – dock arbetar jag ensam, så jag svarar i mån av tid! Läser alla mejl. Vill du vara med och stötta mig, den fria debatten och oberoende journalistisk? Bidrag till mitt heltidsarbete tas tacksamt emot via swish på 0733289122 eller konto SE-Banken 5206-0000114 (första fyra siffrorna är clearingnummer). Har även skaffat crowdfundingtjänsten Patreon och finns här: https://www.patreon.com/katjanouch

International payments: IBAN: SE5750000000052061604404, Bic: ESSESESS

Blir glad för varje liten slant! Och oerhört tacksam om du köper mina böcker. De nyaste hittar du här nedan. Största tacken på förhand! Thank you! Dekuji! Merci. Danke. Och tack alla ni som redan bidragit, ni anar inte hur glad jag är över det ni ger och det ni skriver, även om jag inte kan tacka var och en av er personligen. Ni ger mig kraft och mod att fortsätta. <3 Tillsammans kan vi förändra världen.

Senaste barnboken “Så bråkar man och så blir man sams”, utgiven på Lava Förlag, finns att köpa här.

Senaste småbarnsboken, “Ingrid och Ivar på badhuset”, utgiven på Bonnier Carlsen, finns att köpa här.

Senaste romanen, den 10:e delen i romanserien om Cecilia Lund – Vapendragerskan – finns att köpa här. Vapendragerskan är utgiven på mitt eget förlag Palm Publishing, som jag valde att starta när Piratförlaget – där jag tidigare gett ut mina vuxenböcker – vände mig ryggen då jag berättade sanningen om samhällsutvecklingen i Sverige.