KULTURDEBATT. Samtalet från min poliskontakt kom i ögonblicket när jag från mitt chefredaktörsrum noterade piketbussarna som precis bromsade in utanför Gefle Dagblads redaktion. Beväpnade poliser omringade byggnaden.

Någon hade ringt Gävlepolisen, en upprörd person som pratat om en bomb – om inte GD genast upphörde med sina publiceringar om Gävlemosken, al-Rashideen, och dess imam Abo Raad.

Det var september 2015, samma dag som GD i samarbete med den granskande reportern Magnus Sandelin publicerat nyheten om att militanta islamister i en hemlig Facebookgrupp hyllat Abo Raad som sin religiösa ledare i Sverige. Samme Abo Raad som under 2019 blivit känd som en av dem som frihetsberövats, enligt lagen om särskild utlänningskontroll, för att utgöra ett hot mot rikets säkerhet och som nu släppts, eftersom en utvisning av honom och hans son Raad al Duhan just nu bedöms vara omöjlig att genomföra. Anklagelserna kvarstår dock.

Hösten 2015 hade GD under en veckas tid dagligen publicerat en rad starka nyheter kring radikalisering och Gävlemoskén, men granskningen hade pågått längre än så. Redan i januari det året skrevs den första nyheten, om imamens bror Ali Al Ganas, som hyllat IS-krigare.

Jag minns obehaget, men också ilskan jag kände. Försöket att stoppa oss från att granska!

Stämningen i stan var spänd, redaktionen var på tå. Alla gillade inte vad vi gjorde, inte ens internt. Röster både i och utanför tidningshuset argumenterade för att vi skulle sluta granska, för att det var farligt, för att det fanns viktigare storys, för att det skulle gynna rasistiska krafter. Jag kallades rasist och islamofob i sociala medier. I den egna kåren var det vi gjorde något som vi var tämligen ensamma om då. Det är lätt att glömma i dag.

Nere i receptionen stod poliserna, redo att genomsöka huset.

Hur skulle jag göra nu?

Jag har sparat min skrynkliga post-it-lapp från den dagen, den som jag höll i krampaktigt. På den stod: ”Personalen, Publicera, Prata”. I den ordningen. Jag kallade till ett möte med redaktionen för att lugna och informera, satte i gång vår egen publicering, och började sedan svara på samtalen. TT ringde först.

Jag minns obehaget, men också ilskan jag kände. Försöket att stoppa oss från att granska!

Pressfrihet blev för mig en fråga på riktigt under mina år som utgivare i Gävle, inte något abstrakt och ofarligt som att stödja någon journalist i ett land långt bort. Det här var skitigt, nära och med ett högt pris.

Någon bomb hittades inte, men budskapet var ändå tydligt.

Kampanjen för att få oss att sluta rapportera intensifierades, men våra publiceringar fortsatte.

I januari 2016 fick jag ett nytt samtal från polisen. Den här gången gällde det mig personligen. Imamens son Raad al Duhan, också han nyligen släppt, utpekad för att vara ett hot mot rikets säkerhet, hade hotat mig till livet. Budskapet var att han skulle ”ta bort eller döda” mig. Senare dömdes han också för detta.

Spola framåt till 2019 och Aftonbladets tillförordnade kulturchef Martin Aagård och kolumnisten Jan Guillou tävlar om att bagatellisera Gävleimamen och hans son och ifrågasätta journalistiken om dem.

Aftonbladets Martin Aagård. Foto: MICHAELA HASANOVIC

Abo Raad kan ha utsatts för ”rykten” och folk som ”snackar skit”, skriver Martin Aagård som ägnat flera apologetiska texter åt imamen. Detta baserar han på att han vet att imamen har skaffat sig många ”fiender”. ”Privatspanarna” som ligger bakom granskningen av Abo Raad är ”åsiktspoliser i ordets sanna bemärkelse”. Så beskrivs alltså den gedigna grävande journalistik som GD och Sandelin gjort.

Enligt honom är imamen fortfarande rasande på ”den smutsiga tidningen”.

Aagård skriver till och med: ”I oktober 2015, när GD:s granskning redan pågått ett år försäkrade Säpo Gävle kommunstyrelse att Abo Raad och hans moské inte hade några som helst kopplingar till radikal islamism”. Men den som slog fast detta var i själva verket Gävles S-märkta kommunalråd, Jörgen Edsvik, som ivrigt twittrade ut ”inga belägg för några kopplingar mellan extremism och Gävle moské, enligt Säpo.”

Men på frågor om enskilda i moskén gav Säpo inga svar, vilket Edsvik senare fick medge. Då hade dock redan moskéns dåvarande talesperson kommenterat saken i Arbetarbladet: ”Nu har Säpo sagt att det inte är så och det känns grymt.”

Senare kunde GD avslöja att talespersonen ingick i den lista över personer i Sverige som upptaxerats i Operation Snowball, efter att Säpo hade larmat Skatteverket om att de misstänks för terrorfinansiering.

Andra som upptaxerades av Skatteverket var Abo Raad och hans hustru, och två av hans bröder: medpredikanten Ali Al Ganas, då styrelseledamot i moskén, och en 34-årig Örebroare, tidigare talesperson i Gävlemoskén, misstänkt för att ha svindlat Medborgarskolan på miljonbelopp.

Allt det här och mycket mer vet den som grundligt granskat. Det är inte åsiktspoliseri, det är journalistik.

Jan Guillou slår fast att han inget vet om Abo Raad är skyldig till brott, men han vet ändå att den saken förefaller ”ytterst osannolik”. Inte heller vet Guillou om Abo Raad ”verkligen gjort sig skyldig till de knäppa uttalanden som Gefle Dagblad och så kallade terroristexperter på Försvarshögskolan pådyvlat honom.”

Jag har själv besökt moskén. Träffat imamen. Blivit guidad av hans son.

”Vad jag faktiskt tror mig veta om imamen Abo Raad i Gävle är alltså inte så mycket” skriver samtidigt Guillou, nu förvånansvärt klarsynt.

Kanske är det då läge att vara mindre tvärsäker och mer nogräknad när lansen ska dras.

Abo Raad är en salafistisk predikant omsluten i en familjeväv av kriminalitet som sträcker sig över flera svenska städer. En imam med kopplingar till både grova brottslingar och IS-sympatisörer, som kallar honom sin religiöse ledare i Sverige.

När Abo Raad och hans son nyligen släpptes i väntan på en utvisning så rapporterade SVT Gävleborg om feststämningen – ”kramkalaset” – vid Gävlemoskén där imamen ”gjorde entré som en rockstjärna”.

Denna relevanta rapportering fick SVT kritik för, trots att den speglade verkligheten.

Jag har själv besökt moskén. Träffat imamen. Blivit guidad av hans son.

Raad al Duhan berättade då med stolthet hur hans pappa är en av de viktigaste imamerna. Abo Raad är den som folk vänder sig till när de vill lösa sina problem och tvister utan att behöva blanda in polis och andra myndigheter, berättade han.

Denna alternativa rättsskipning sågs som ett bevis på något gott. Vi som tror på ett fungerande svenskt rättssystem skulle kunna hävda motsatsen.

Av Anna Gullberg

Anna Gullberg är journalist, mediekonsult och ledamot i Publicistklubbens styrelse. 2016 nominerades hon som chefredaktör på Gefle Dagblad till Stora journalistpriset i kategorin Årets röst.

LÄS MER: Jan Helin låter som en politiker

Unga män skriver inte romaner längre – utom dessa

Ensamma, patetiska, kränkta, fattiga, bittra.

De unga författarna Elis Monteverde Burrau och Jack Hildén diskuterar frånvaron av unga författarmän i Sverige med Daniel Sjölin. Se det senaste avsnittet av veckomagasinet Kultur-Expressen.