Men idealet är förstås en annan sak än verkligheten. Sedan 1970-talet har stad och land alltmer glidit isär. Avfolkning, centralisering och mekanisering har eroderat landsbygdskommunernas budgetar samtidigt som urbaniseringen driver på en allt mer hysterisk tillväxt i storstadsområdena.

Tanken att en rimlig del av de värden som skapas lokalt också ska stanna lokalt är gammal och har drivits att många olika partier. Moderaten Karl Pettersson från Stugun var en av de första och mest ihärdiga och under 1970-talet drev Centerpartiet en ständig kamp för återbäring från vattenkraften. I dag är det Vänsterpartiet och Sverigedemokraterna som, av olika skäl ska tilläggas, kräver fondering av gruvvinster för lokal användning medan Centern är internt splittrade. Inom socialdemokratin, där den starka staten fortfarande är ett ideal, är man som alltid kallsinniga. Skatter ska samlas in nationellt och välfärden ska distribueras i hela landet.

Det är inget fel på den tanken, problemet är att man inte bryr sig om att den inte längre fungerar. Det som är bra för nationen är idag nästan alltid detsamma som att något är bra för staden. Det är städerna som gynnas av tjänsteekonomin, av skattesystemet, av automatiseringarna. Det är inte rättvist längre. Det var faktiskt ganska länge sedan det var rättvist.

Det kan framstå som en rätt korkad tanke att den som har närmast till en resurs på något sätt skulle ha större rätt till den, och det är ett av de argument som alltid förs fram när frågan om Norrlands uteblivna råvaruinkomster kommer på tal. Det andra argumentet är att vi redan har skatteutjämning i det här landet och att stackars Danderyd redan betalar de lata inlandsbornas sjukpensioner.

Och med detta låter sig många nöjas. Diskussionen är slut.

Jag tror att det är dags att börja prata om den här saken på allvar. Vattenkraften har för länge sedan slutat gynna bygderna, gruvorna töms på allt kortare tid av färre arbetare, skogsindustrin behöver knappt människor i processen längre och vindkraften lovar mycket men har hittills inte levererat jobb och bygdemedel som uppväger ingreppen. För saken är ju den att råvaruindustrierna, som länge gödde Norrland, nu står i vägen för nya näringar.

Många länder, även sådana som betraktas om mer renodlat kapitalistiska än vårt, har system på plats; lokala skatter, fonder för naturresursintäkter och återföring av medel. När landet går isär kan det vara bra att släppa den nationella prestigen.

Po Tidholm