Za početak dvije činjenice. Prva kaže da je Jure Šundov osumnjičen kao lažni vojni invalid, a druga da je Jure Šundov predsjednik splitskog Gradskog vijeća. A imamo i treću činjenicu, a ona kaže da je riječ o istom čovjeku, o istom Juri Šundovu.



Kad smo to utvrdili, a jesmo, dalje bi trebalo biti lako. I bilo bi da ne živimo u Hrvatskoj. U nekoj drugoj zemlji, naime, Jure Šundov bi se još istu večer nakon objave policijske sumnje zahvalio na časnoj funkciji koju obavlja te bi se, ne opterećujući svoju stranku i vlast koju predstavlja, dao u prikupljanje dokaza koji bi svjedočili u prilog njegovoj nevinosti.



U nekoj drugoj zemlji, ako već Jure Šundov nekim čudom ne bi sam odstupio, Juru Šundova bi bez velikih pitanja – ostavimo ih istražiteljima – još jučer razriješili.



Ali ne, ovaj naš Jure Šundov i ovaj naš Petar Škorić, jer i to ime u ovoj priči valja zapamtiti, smislili su drukčiju obranu: koalicijski partneri složno su udarili po medijima.



Na jednostavno vijećničko pitanje – ajde probajte smisliti jednostavnije – je li istina sve ono što se Juri Šundovu stavlja na teret, a riječ je o ozbiljnim stvarima, i u zatvor se zbog toga može ići, Šundov i Škorić prstom su dogovorno pokazali prema novinarima.



Novinari su njima krivi što jedan karijeru završava kao osumnjičeni lažni vojni invalid, a drugi kao logističar koji se danas trudi obaviti zadatke koje nije bio u stanju riješiti ratnih devedesetih. Novinari su im krivi što njihovo veliko hrvatstvo pada i na najnezahtjevnijem testu poštenja i inteligencije.



Zašto se, međutim, Jure Šundov i Petar Škorić tako ponašaju, zašto na sjednici Gradskoga vijeća novinare prozivaju za javni linč i govore kako je posrijedi politički sud iako su mediji samo prenijeli rezultat policijske istrage?



Zašto? Zato što se to u Hrvatskoj tako radi. U Hrvatskoj nitko ni za što nije kriv. Osim novinara.