Eske Willerslevs sejre hænger som tavse monumenter over hans karriere på hans kontor. Dér et indrammet og forstørret cover af tidsskriftet Nature fra 2010, dér en forside af Science fra 2011, dér tidsskriftet Cell.

Men Eske Willerslev, hans tidsskriftsforsider og internationale berømmelse ville, siger han selv, slet ikke eksistere, hvis den tankegang, der i dag vinder frem i samfundet, havde haft samme magt, da han var ung og grøn forsker:

»I de senere år har jeg for første gang i min forskerkarriere tænkt, om det er besværet værd. Jeg siger til folk, der starter på en forskerkarriere herinde, at de kun skal gå den vej, hvis de virkelig ikke kan lade være. Jeg er succesfuld. Et navn. Men når man ser, hvor svært det er for mig at få enderne til at mødes – til at skaffe de forskningsmidler, jeg har brug for, simpelthen – må det godt nok være op ad bakke for andre,« siger Eske Willerslev.

Der hviskes undertiden »Nobelpris«, når den danske biolog, DNA-forsker og professors navn kommer op. Han er en slags naturvidenskabens rockstjerne - genreførende, nyskabende og god til at fyre den af på verdensscenen. I maj skrev selveste New York Times et over 3.000 ord langt portræt af Eske Willerslev (knap det dobbelte af denne artikel) – en profilering, som sjældent overgår folk født i Gentofte, men præcis denne Gentofte-dreng har med sine analyser af forhistorisk DNA kastet nyt lys over menneskehedens tidligste bevægelsesmønstre og indbyrdes slægtskab. Han har, med New York Times’ ord, simpelthen omskrevet verdenshistorien.

Men fremtidens Eske Willerslev’er er i fare for at blive kvalt i fødslen, fordi en smålig købmandslogik eller en »bondsk snusfornuft«, som Willerslev vrænger det ud i lokalet, har overtaget samfundstænkningen. En »noget-for-noget«-mentalitet.

Forskning er ikke længere et gode i sig selv. Viden er ikke et gode i sig selv, men skal have værdi i kroner og øre. Være »erhvervsrettet« og kunne omsættes til eksportsucceser, medicinske mirakelkure eller andet ultra-konkret. »Fra forskning-til-faktura« kalder man den tankegang, og i de senere år har den fået følgeskab af massive sparerunder på universiteterne.

»Ved at indtage den holdning underminerer man ethvert tænkeligt langsigtet afkast og enhver tænkelig strategi for, hvad vi skal leve af som samfund. Grundforskning er erkendelsesviden, og den kan du ikke målrette. Du er nødt til at vedtage, at det har en værdi i sig selv at lave erkendelsesviden, og så må vi ellers se, hvad der sker. Vi kan kun konkurrere på at lave noget helt nyt og uventet,« siger Willerslev. Som eksempel nævner han, at hans egen forskning i aboriginernes genomer har vist sig måske at kunne forklare, hvorfor nogle befolkningsgrupper er mere disponerede for sukkersyge. En afledt bonus, som ingen havde kalkuleret med, da projektet gik i gang.

»I de senere år har jeg for første gang i min forskerkarriere tænkt, om det er besværet værd,« siger Eske Willerslev. Fold sammen Læs mere Læs mere

Åndløst

Eske Willerslev er ikke ude i en slags akademikerklagesang, for tankegangen er ikke isoleret til Willerslev eller forskning som sådan.

Problemet er meget større, mener han.

Vi er ved at blive et åndløst samfund. Et samfund, hvor viden og ekspertise mødes med mistænksomhed. Hvor »elite« er et negativt prædikat. »Smagsdommer« kaldes den forsker, der formaster sig til at have en mening om noget, selv om han/hun efter årtiers fordybelse rent faktisk må formodes at have en mere kvalificeret holdning end din og min. Så forskerne dukker sig nervøst og undskyldende i samfundsdebatten og overlader scenen til de halvstuderede røvere og professionelle meningsautomater.

Selv begrebet »dannelse« har mistet sit værd, mener Eske Willerslev:

»Både dannelse og det at være akademiker er to begreber, som man engang så op til og syntes var væsentligt. I dag har de en negativ klang. I dag er en »dannet« sådan en, der sidder og boger den for andres skattepenge og ikke rigtig bidrager med noget til samfundet. Det, de har at byde ind med, bliver ikke set som relevant. Det er trist og meget forkert,« siger han.

Udviklingen har, mener Eske Willerslev, sin rod i daværende statsminister Anders Fogh Rasmussens (V) nytårstaleopgør med »smagsdommerne«, »eksperttyranniet« og »vildnisset af råd, nævn og institutioner« for 14 år siden. Skiftende regeringer og formentlig også finanskrisen har gjort sit til at fremme tankegangen lige siden. Måske fordi det er en tankegang, som passer storartet til konkurrencestatens tid. Og til en postfaktuel tid, hvor salvelsesfulde meningsudvekslinger har taget pladsen fra fakta i den demokratiske debat.

»Vi får et dumt samfund«

Eske Willerslev og de dygtigste af hans forskerkolleger kunne i princippet bare smutte til udlandet og finde fame and fortune og bedre arbejdsbetingelser dér.

»Jeg er ansat halvdelen af tiden i Cambridge (i England, red.) – og får halvdelen af min løn derfra. Men det var ikke med min gode vilje, at jeg flyttede halvparten af min forskning til England. Det var mangel på forskningsmidler simpelthen.«

Når respekten for dannelse, for viden og for eksperter svækkes, er det ikke kun nedtur for Eske Willerslev og hans venner i en lille elite af succesfulde forskere. Det er et problem for hele samfundet, mener Eske Willerslev. For vores debat, vores fremtid, vores velfærd, vores evne til at agere demokratisk, træffe kloge beslutninger på egne og på samfundets vegne – og det presser i sidste ende den næstekærlighed, som vores velfærdssamfund er bygget op omkring.

Kærligheden må vente. Eske Willerslev begynder ved gymnasiereformen, der efter lang tids politisk tovtrækkeri faldt på plads i begyndelsen af juni. I den endelige aftaletekst er en af gymnasieskolens historiske grundpiller – almendannelsen – indrømmet en central plads, men først efter en ophedet debat og voldsom kritik fra akademikere en masse. I regeringens første udkast til reformen stod der nemlig, at »den traditionelle dannelsestænkning er udfordret af samfundsudviklingen« og derfor måtte suppleres af fire mere målbare og konkrete »kompetencemål«. Eske Willerslev, der selv så lyset, opdagede bøgerne og sine egne evner til at tænke kreativt i gymnasiet efter en mildt sagt middelmådig folkeskoletid, var en af de argeste kritikere:

»Dannelse betyder, at du som individ kan navigere i det samfund, du er en del af. Med dannelse kan du træffe de rigtige valg for dig som individ – ikke ud fra en eller anden snæver fagsynsvinkel, men ud fra en bred forståelse af den verden, du lever i. Hvis dannelsen kommer under pres, er det også et problem for vores demokrati. Hvis du skal forholde dig til de komplekse, globale udfordringer, du bliver præsenteret for i medierne, er du nødt til at have en bred grundviden. Og jo mere komplekse de problemstillinger bliver, jo vigtigere bliver det, at man har en bred indsigt,« siger Eske Willerslev og tilføjer, at han selv i dag i sin verdensførende forskning trækker på viden, ideer og tankemønstre, han blev introduceret til i gymnasiet.

»For et land som Danmark, som i høj grad skal leve af viden, og hvor hele demokratiet bygger på, at folk er veluddannede, er det en sindssygt farlig udvikling at svække den almene dannelse. Også for virksomhederne er det vigtigt at kunne ansætte personer, der kender til mere end blot sit eget snævre felt, som er nytænkende og ikke alt for autoritetstro,« siger Willerslev.

Nogle vil sige, at du repræsenterer et elitært, forkælet synspunkt?

»Dannelse er ikke noget elitært. Respekt for dygtighed er ikke elitært. Dannelse skal alle danskere besidde – om du er professor eller arbejdsmand. Ellers får vi et dumt samfund, der træffer ukloge valg. Købmandsskabet, middelmådigheden, snusfornuften! Det er tre begreber, jeg hader. De er ødelæggende for vores samfund. Det er sådan en tankegang, som er rundet af bondemænd i bankuniform. Det er en tankegang uden udsyn og evne eller lyst til at kigge på den lange bane.«

Hvad betyder den snusfornuftige tilgang, du taler om, for samfundet generelt?

»Den almene dannelse er forudsætningen for en humanisme. For at kunne se ud over sig selv og sine allernærmeste. Det er sgu væsentligt, når man bor i et demokrati og et velfærdssamfund. Men noget, der er blevet kompromitteret i de senere år, er vores ... ja, næstekærlighed vil jeg kalde det. Altså lysten til eller evnen til at løfte i flok. Det hele handler om mig-mig-mig – i stedet for at sige, at det er væsentligt, at hele samfundet bliver løftet. Og det er her, snusfornuften og købmandsskabet bliver et problem. Når alle i dag skal kunne godtgøre, at det, de laver eller investerer i, har et umiddelbart målbart output, så mister det sin mening at gøre noget godt for de syge, de arbejdsløse og narkomanerne. For er narkomanen ikke ude af sit misbrug eller den syge ude af kørestolen efter to år, så er det ikke umagen værd. Det avler en frygtelig kynisme,« siger Eske Willerslev.

Forskningens U2

En modvægt til det er ifølge Eske Willerslev et samfund, hvor politikerne besinder sig på, at ikke alt kan eller skal måles og vejes for at være af værdi. Et samfund, hvor man udviser tillid til de dygtigste uden at hænge en møllesten af mistro, administrations- og bureaukratibøvl om halsen på dem.

De fleste er enige om, at vi bliver nødt til at gentænke – fundamentalt nytænke – meget, hvis vi skal have råd til velfærdssamfundet, tackle klimakrisen og dæmme op for migrantstrømmene, for blot at nævne et par af de overvældende udfordringer i nær fremtid. Men nytænkning kræver kreativitet, og kreativitet kan ikke måles på en »forskning-til-faktura«-målestok.

»Så,« spørger Eske Willerslev, »hvor skal løsningerne så komme fra?«

I et snusfornuftigt, købmandstænkende, middelmådigt Danmark var der aldrig blevet nogen Eske Willerslev. Og nogle gange overvejer han, om alt ikke ville være nemmere, hvis han flyttede sig selv, familien, forskningen og succeserne permanent til udlandet.

»Men jeg er ret nationalistisk. Jeg er glad for mit land og stolt af det. Danmark har finansieret min uddannelse og på mange måder gjort mig til den, jeg er. Jeg føler et stærkt ansvar for at være med til at løfte dansk forskning. Jeg ønsker ikke at blive en forskningens Victor Borge, som man husker som »ham danskeren, der gjorde det i udlandet«. Jeg vil være U2! Jeg har en drøm om at være en international stjerne, men som U2 besluttede sig for at bo i Irland og være irere før alt andet, så vil jeg være dansk forsker.«

»Både dannelse og det at være akademiker er to begreber, som man engang så op til og syntes var væsentligt. I dag har de en negativ klang. I dag er en »dannet« sådan en, der sidder og boger den for andres skattepenge og ikke rigtig bidrager med noget til samfundet,« siger Eske Willerslev. Fold sammen Læs mere Læs mere

Dette er femte og sidste interview i serien »Brydningstid«. De første interview med forfatter og historiker Anne Applebaum, antropolog Dennis Nørmark, radiovært og debattør Anne Sofie Allarp og forfatter Bent Vinn Nielsen kan læses her: