Hvis man kunne se ind bag øjnene på mange af de unge mænd på Nørrebro og helt ind i selvforståelsen, vil man opdage, hvordan de ofte spejler sig i den amerikanske rapper Tupac og andre, som personificerer og glorificerer forestillingen om ghettoens gangsterkonge.

Studiet »Gadeliv blandt unge mænd fra Nørrebro« giver et usædvanligt indblik i tankegangen blandt de unge mænd på Nørrebro, som overvejende har indvandrerbaggrund, og som i en del tilfælde ender i kriminalitet.

Sociolog Hakan Kalkan har de sidste otte år været en del af dette fællesskab, som tæller 50-100 unge mænd. Med studiet forsøger han at forklare hvorfor, mange af de unge mænd vender skolen ryggen, kaster sig i armene på gadens kriminelle og ofte angrer i 20-25-årsalderen.

Forklaringen er kort sagt, at de unge mænd søger anerkendelse og får det i gadelivet.

Den nye undersøgelse er udført af Statens Byggeforskningsinstitut, Aalborg Universitet. Minister for by, bolig og landdistrikter Carsten Hansen (S) kalder det »rystende læsning«.

»Det giver indblik i en kriminel kultur, som jeg tager klart afstand fra. Den form for normbrydende adfærd skal vi ikke acceptere,« siger ministeren.

Selv mener de unge på Nørrebro, at koblingen mellem dem og Tupac, som har solgt over 75 millioner plader og blev dræbt i et skyderi som 25-årig, er soleklar.

Nørrebro er blandt Danmarks mest belastede områder med f.eks. kvarterer på ghettolisten og den berygtede Blågårdsbande. Gadelivet beskrives dog hverken som glamourøst eller hæsblæsende. Det er snarere monotont og tungt som den hashrøg, de unge mænd dulmer kedsomheden med.

At rappere og karakterer fra amerikanske gangsterfilm er spejlbilleder, sammenfatter Hakan Kalkan med, at de unge dyrker »skildringen af gangsteren, da det viser en mand i samme marginaliserede situation som dem selv, som ender med at blive succesfuld og rig«.

Mange af de unge på Nørrebro føler sig ringeagtede, og det ses i skolen, hvor mange afspores. Eller rettere sagt vælger de at afspore, fordi det simpelthen ikke giver anerkendelse at være en god elev.

Gælder om at være hård

Det er derimod prestigegivende at lave ballade. Eller som sociologen formulerer det:

»Hvis ikke man laver ballade, bliver man set som »en fisse«, altså som feminin.«

Desuden er lærerne på nakken af dem, mener flere af de unge. Det gengives f.eks. i rapporten af en dialog mellem anonymiserede Daud og Farooq.

Farooq: »Jeg kan huske det klart og tydeligt. Min matematiklærer i 3. klasse, hun sagde: »dig , du ryger ind for røveri eller at rulle gamle damer eller et eller andet«.«

Daud: »Præcis.«

Farooq: »Hvem siger sådan noget til en 3. klasses elev?«

Daud: »Præcis. Og det er det samme faktisk, da jeg også gik i 5. klasse, der sagde hun også: »Jamen, dig, du har ikke nogen fremtid, du ryger ind at sidde«.«

Hvorfor sagde lærerinden sådan, spørger forskeren.

Daud indrømmer så, at han har haft fingrene alt for langt nede i lærerens taske:

»Da jeg var lidt yngre, der stjal jeg min lærers taske. Der lå lige 4.000 kroner i.«

Ballade og vold er de primære redskaber, som de unge bruger til at få anerkendelse, som de ikke mener, at de får i velfærdsstaten Danmark.

Sorteper

Men hvor er det personlige ansvar? Hvor er forældrene?

Mange af familierne bor i små, overfyldte lejligheder, og livet leves derfor på gaden, beskriver studiet. Det er et fænomen, som den amerikanske sociolog William F. Whyte identificerede hos unge italienske immigranter i 1940ernes USA og døbte »Street Corner Society.«

En anden del af virkeligheden på Nørrebro er det, som en deltager i undersøgelsen ved navn Edi beskriver som en form for dobbeltspil mellem forældrene hjemme i lejligheden og gadelivet:

»De har mange facader. Det er det, det hele handler om. Forstår du, hvad jeg mener? Nogle er engle hjemme hos familien, når de er udenfor, er de sataner.«

Carsten Hansen mener, at både de unge og deres forældre svigter.

»Det er absurd, at man sådan kan tale sig helt ned i et hul. Vi har et meget generøst samfund, og når man kobler den boligsociale indsats med den kriminalpræventive indsats, er der formentlig ingen andre områder, hvor vi yder en større indsats,« siger Carsten Hansen og fortsætter:

»Vi skal have rusket op i deres forældre. Og så har de unge selv et valg. Vi kan gøre det nemmere for dem at blive medlem af fodboldklubben end banden, men man kan ikke bare lægge skylden over på andre.«

Når de unge mænd i studiet begår kriminalitet, handler det som regel om indbrud, gaderøverier – det sker ofte spontant, når nogen f.eks. mangler penge til bytur – butiksrøverier samt salg af hash og kokain.

Og når de efterhånden voksne mænd kommer på bedre tanker, hvilket mange gør i 20-25-årsalderen, så står de uden uddannelse og med dårlige jobmuligheder. Derfor tager mange sort arbejde som f.eks. flyttemand eller nedriver og typisk til 100 kroner i timen.

Hakan Kalkan advarer mod, at man ser de pågældende unge som kun kriminelle. Han påpeger, at de ikke ser sig selv som ofre. Og sociologen mener heller ikke, at forældrenes rolle i det hér kan kaldes et svigt.

»Man er nødt til at sætte sig i forældrenes situation, og det har mange nok svært ved, når de ikke bor eller kommer i et sådan område. Hvis forældrene skal holde børnene ude af gadelivet, svarer det til, at de skal holde dem fra naboens barn og andre børn i kvarteret. De skal nærmest bures inde i lejligheden,« siger 32-årige Hakan Kalkan, som selv har kurdisk baggrund og er vokset op i Birkerød:

»Forældrene vil ikke have, at deres børn bliver en del af gadelivet, men det er svært, fordi de unge mænd holder det hemmeligt. Ofte finder forældrene først ud af, hvad deres sønner laver, når politiet banker på døren.«

Drengene i Danmarks ghettoer bliver en del af de kommende forhandlinger om en ny boligaftale.