Som debattør får man mange henvendelser mennesker, der har brug for hjælp. Og som mandlig ligestillingsdebattør, får jeg suverænt flest henvendelser fra én gruppe: Enlige mandlige forældre. De fortæller mig, at de ikke må se deres børn – eller kun i meget begrænset omfang. De siger, at de er rendt mod en mur i statsforvaltningen – nogle er endda blevet beskyldt for alt fra vold til pædofili af barnets mor.

Det stiller mig i en vanskelig situation. For jeg sympatiserer virkelig med de her fædre. Men jeg har ingen mulighed for at tjekke, om det de siger er sandt. Og jeg kunne aldrig nogensinde drømme om at hænge de her mødre ud, når jeg kun har hørt den ene part i sagen. Men alene omfanget af mænd, der føler sig trampet på, kunne jo tyde på, at der er tale om et systematisk problem. Og hvis fædre rent faktisk bliver diskrimineret i sager om samkvemsret, er det en oplagt feministisk kamp at tage op.

For feminisme handler om, at vi alle skal behandles lige – uanset, hvilket køn vi har.

Jeg talte sidste år med en advokat, der specialiserede sig i at repræsentere fædre i samkvemssager. For hende var det klart:

Mænd bliver systematisk diskrimineret i systemet.

En af årsagerne, mente hun, var at det primært at kvindelige socialrådgivere, og at det kan sætte manden i en dårlig situation, hvis moren sidder og græder, mens han på machomanér sidder med armene over kors. Endvidere spiller påstande om misbrug – uanset om det kan bevises eller ej – en afgørende rolle i sagerne, mener hun. Det er selvsagt et kæmpe problem for retsikkerheden, hvis det forholder sig sådan. Ingen andre steder i en retsstat, kan man risikere at blive straffet for noget, som ikke kan bevises.

Personligt tror jeg, at mange ting spiller ind. Det er jo nok også et helt afgørende element, at det oftest er kvinderne, der bruger mest tid sammen med børnene. Alene ud fra den måde, vi normalt indretter os på i familierne, står fædrene derfor fra start af i en dårligere position, hvis forældrene sidenhen bliver skilt. Hvis der ovenikøbet foregår diskrimination i forvaltningen, så kan det for mange mænd vise sig en umulig opgave, at få adgang til deres børn.

Jeg vil ikke gøre mig til dommer for, hvad der er op og ned. Men der mangler saftsuseme mere opmærksomhed på det her område – og der skal minutiøst undersøges, hvorvidt der bliver diskrimineret. For al diskrimination på baggrund af køn, kan aldrig accepteres – uanset om det rammer kvinder eller mænd.

Jeg er ikke selv ekspert på dette område. Jeg har ikke engang børn selv, så det er umuligt for mig at stå i spidsen for fædrenes kamp til at se deres børn. Men jeg kan støtte dem – og forsøge, at fortælle deres historie. Derfor er her til sidst tre historier fra mænd, der ikke kan se deres børn. De er anonymiseret, da jeg ikke har nogen måde, at verificere historierne på. Men de fortjener at blive fortalt – ikke fordi deres historier i sig selv fortæller alt, men fordi de kan være tegn på et systematisk problem.

Og jeg synes disse fædre fortjener at få svar på spørgsmålet: Hvorfor må de ikke se deres børn?

Paw:

”Jeg har ikke set mine børn fast i to år. Jeg har forsøgt at få en 7-7 ordning, hvor jeg og mine børns mor så børnene lige meget, men fik kun to timer med den mindste hver 14. dag. Jeg kunne ikke få samværserstatning, da jeg klagede over, at moderen kun lod barnet se mig tre gange på seks måneder – i øvrigt var sagsbehandleren god veninde med en fra moderens familie. Min eks meldte mig for vold - Politiet rejse dog ikke sigtelse. Det blev alligevel brugt som begrundelse ved frakendelsen til samkvemsret.”

Morten:

”Jeg havde samvær med mine to mindste hver anden weekend, indtil min ekskone søgte samvær ændret på baggrund af anklager om, at jeg skulle være psykisk ustabil og på stoffer og derfor skulle være til fare for vores børn. I hele forløbet er der ikke blevet præsenteret nogen beviser for anklagerne – og har min læges ord for, at der ikke er noget at komme efter, men alligevel blev jeg straffet. Da jeg kun er elev, har jeg ikke haft store penge til en advokat og kan derfor ikke gøre noget.”

Claus:

”Et halvt år efter min ex og jeg flytter hver til sit, flytter hun 300 km væk med min søn uden at varsle det. Så kommer beskyldningerne: Der skulle være jordstråler og radon i mit hus, at jeg drikker, at jeg serverer forkert mad og at jeg er pædofil. Jeg bliver chikaneret over SMS og oplever 14 gange at min søn ikke bliver udleveret til samvær og ferie. Moren bliver ikke straffet, men får kun en påtale. For hver anklage, går der måneder, hvor jeg ikke kan se min søn fordi der kommer en børnesagkyndig inde over. Derfor kan jeg ikke se min søn nu, og jeg får end ikke lov af moren til at tale med ham over telefonen.”