Kære læser, anskaf dig hurtigst muligt Theis Ørntofts nye digte og læs dem højt. For dig selv, for din elskede, for dine venner, for dine børn, for dine forældre, for insekterne og bierne, for bregnerne og gletsjerne, for den indre sumpnatur og de ydre galakser.

De her digte fortjener en tur gennem din strube, for deres rytmes skyld, for deres klangspor, for deres muterende gentagelser og fluorescerende billeder. For deres urnatur og ordnatur, sumpens grammatik og sprogets atomer. Lad digtenes tale finde vej »op gennem halsen og ud i haven/ hvor tungen fejer rundt som en slange/ fanget i et sprog der ikke længere skal indeholde ordet/ gud«.

Det er apokalyptiske eller ligefrem postapokalyptiske digte, digte fra en tid, hvor samfundene er forbi (»jeg har fået nok af at bilde mig samfundene ind«) og en urnatur af bregner og gærende celler smeltet sammen med en unatur af selvlysende fisk. Det er økokatastrofen ikke som menneskets sejr over naturen, men som naturens sejr over mennesket. Ikke den romantiske natur, ikke den for mennesket velbehagelige, men bier, insekter, plankton, maddiker, magma og fyrreskove.