Europa præges af et folkeligt oprør mod globalisering og folkeblanding. I Sydeuropa mest mod det første, i Frankrig mod begge dele, og i Nordeuropa mest mod det sidste. Her fylder problemer relateret til folkeblanding meget i forhold til (muslimske) indvandreres andel af befolkningen. Det hænger blandt andet sammen med, at betingelserne for indvandreres integration har ændret sig, og med at forskellige grupper i samfundet har haft forskellig opfattelse af, hvad der foregik på integrationsområdet. Det har gjort det ualmindeligt svært at løse integrationsproblemerne.

Historisk måtte indvandrere lære sproget og finde sig et arbejde for at klare sig. Hvor meget de ellers ville integreres, var op til dem selv. Men integreret blev de med tiden – ikke mindst på grund af datidens sparsomme muligheder for at kommunikere med oprindelseslandet. Sådan gik det min familie i Canada og Argentina.

Indvandrerne fra muslimske lande til Vesteuropa har siden 1960’erne haft andre betingelser. De første måtte lære sproget nok til at passe det arbejde, som stod parat til dem. Men det var blevet muligt at bevare kontakten til mindre fjerne, førmoderne, samfund, hvor islam og mandigt styret familiesammenhold er vigtigt, demokrati og ligestilling noget fremmed og myndigheder en fjende, som man prøver at snyde.

Den historiske forestilling blandt indvandrere – ’Vi er havnet i en mærkelig verden, men der er penge at tjene, som vi sender til familien eller sparer op til at etablere os hjemme’ – er gradvist blevet suppleret med: ’Vi får familien herop, så kan vi indrette os med andre indvandrere og leve på egne vilkår.’

I 1980-90’erne faldt antallet af børnefødsler i Europa. Import af arbejdskraft stoppede med 1970’ernes krise, men der kom flygtninge i 1980’erne, ikke mindst palæstinensere. Med familiesammenføring og illegal indvandring kom den muslimske indvandrergruppe op på flere procent af befolkningen. Parallelsamfund etablerede sig og prægede storbyforstæder og brancher som taxikørsel, grønthandel og bandekriminalitet. Som helligt sprog inden for Islam blev arabisk førende her.

Eliten vs. folket

En fremherskende dansk forestilling var: ’Indvandring er godt som kompensation for faldende børnetal. Når indvandrere får hjælp til at lære dansk, vil de få arbejde, uddannelse og overtage danske værdier. Kulturelle forskelle er o.k.’

Den mere folkelige danske version lød: ’Det er synd for flygtninge, som vi skal tage imod, men indvandrere er sære. De går i underligt tøj og beder til Allah. De får mange børn og lever på understøttelse.’ Hos de integrerede indvandrere lød forestillingen: ’Vi udnytter mulighederne i Danmark for at tjene penge og få uddannelse til vore børn, mens vi tilpasser tro og skikke.’

Den folkelige indvandrerversion lød snarere: ’Danskerne er vantro, drikker og spiser svin. Deres kvinder fører sig frem og får næsten ingen børn. Det er svært at finde gode job, men man kan få understøttelse. Kvinder skal undervises i dansk og søge arbejde, men får som regel ikke noget. I vores egne samfund værner vi om den rette tro og skik.’

Hos nogle unge mandlige efterkommere af indvandrere lød devisen: ’Danskerne vil ikke give os gode job, men der er penge og prestige i kriminalitet. Fængsel behøver man ikke frygte.’

Der var altså stor forskel på forskellige gruppers forestillinger om, hvad der foregik i det danske samfund på indvandrerområdet.

I det 21. århundrede spiller tre nye faktorer ind. For det første har indvandrere fået flere børn, hvorfor parallelsamfund er vokset. For det andet har international fremgang for politisk islam ført til øget muslimsk selvbevidsthed i disse parallelsamfund. Danmark opfattes i nogle grupper som del af Vestens krig mod Islam, hvilket udløser terrorisme. For det tredje giver internettet nye muligheder for international kontakt og organisering.

Igen ser vi en lang række forskellige opfattelser af situationen på indvandrerområdet.

Hos den danske elite er forestillingen nu: ’Multikultur er godt. Problemer med et lille mindretal betyder kun noget, hvis det radikaliseres – sker det, vil vi ikke bøje os, men køre på med satire mod profeten. Det er nødvendigt med mere politi og overvågning. Integration vil hjælpe problembørn, som så vil droppe kriminalitet og voldelig islamisme.’

Den folkelige danske forestilling lyder: ’Muslimske indvandrere er en byrde for samfundet, og deres unge er farlige. De gør dele af de store byer usikre, de kører råddent og overfalder jøder. De får mange børn, så problemet bliver ved med at vokse. Myndighederne stryger dem med hårene.’

Ny supplerende forestilling blandt (nogle, mest unge) indvandrere: ’Vi er gode og anderledes. Vores broderskaber bekæmper Vestens uretfærdige krig mod og forhånelse af muslimer. Vi bryder os ikke om demokrati og ligestilling, men bruger demokratiets svaghed.’

Folkesjælen havde ret

Efter et halvt århundrede kan man prøve at gøre op, om elitedanmark eller folkesjælen havde mest ret.

Med hensyn til økonomi bidrager også muslimske indvandrere, men i gennemsnit er deres beskæftigelse og uddannelsesniveau lavere end både befolkningens og andre indvandrergruppers. Behov for ufaglært arbejdskraft er siden EU’s udvidelse dækket af østeuropæere.

Socialt har gruppen et merforbrug af overførselsindkomst og offentlige services.

Kulturel mangfoldighed oplever man mest ved at køre taxi eller spise shawarma. Der er kommet flere moskeer, men man skal være muslim for at deltage i de fleste af deres aktiviteter.

Politisk har de påvirket sammenhæng og tillid negativt med parallelsamfund, bandekriminalitet og terrorismefrygt. Hertil kommer, at debatten om indvandring blev så betændt, at den gravede nye grøfter, hvor indvandringsskeptiske populistiske partier synes på vej til at blive de største, også i Danmark.

Folkesjælen må nok siges at have haft mest ret. Elitedanmark undervurderede betydningen af religiøse normer og slægtsværdier og ville ikke anerkende dem som faktorer af selvstændig betydning. Man forudså derfor ikke, at fremfor at svinde væk under integration ville de blive styrket i parallelsamfund, som kan styre piger, men ikke drenge, og forhindre blandede ægteskaber.

Udviklingen accelererede uplanlagt med de nye faktorer i dette århundrede. Bagklogt kan man sige, at man for længst skulle have forhindret parallelsamfund f.eks. med krav om effektiv beherskelse af dansk som betingelse for sociale ydelser.

Hvad så nu? Selv om fødselstal også falder i den muslimske indvandrergruppe, er den stadig højere, og gruppens andel af den samlede befolkning vil fortsat stige. Forhåbentlig kan grøftegravende terror forhindres, og den seneste integrationspakke viser, at problembørn ikke er uden for rækkevidde. Men parallelsamfund vil ikke forsvinde af sig selv.

Logisk set kunne en mulighed for fremtiden være at prioritere de mange udrensede kristne flygtninge fra muslimske lande, som objektivt er i den værste situation og møder værtslandet med en anden holdning. Aktuelt synes det stadig svært at komme uden om krav til reel beherskelse af dansk samt mere relevante sanktioner end almindelig fængselsstraf for unge kriminelle.

Et hurtigtvirkende middel mod radikalisering i Danmark ville være stop for krigsdeltagelse i muslimske lande. Endelig kunne ikkediskrimination bestå i, at den stadig eksisterende blasfemiparagraf faktisk blev brugt til at undgå provokationer mod profeter.