En prøvet tosomhed. Lidt træt af at være tæt; forsøger at tilgive hinandens lejlighedsvise sidespring; formår dog sammen at få noget fra hånden. Kort sagt: Et stort set vellykket parforhold.

Sådan er det mellem Socialdemokraterne og Radikale Venstre. Og sådan har det været i 102 år. I oktober 1909 dannede C.Th. Zahle sin første radikale regering. Socialdemokraterne var støtteparti. Partnere i regeringen kunne Socialdemokraterne ikke blive, for i 1908 havde deres partikongres besluttet at holde partiet ude af regeringer, indtil det opnåede absolut flertal i Folketinget. Desuagtet fik Første Verdenskrigs trusler mod Danmark Socialdemokraterne til at indsætte Th. Stauning i Zahles anden regering 1913-20.

Sidenhen droppede Socialdemokraterne drømmen om det absolutte flertal. I 1924 dannede Stauning en mindretalsregering støttet af de radikale. I 1929 tog slog SR kludene sammen og dannede Stauning-Munch-regeringen, der med et stabilt vælgerflertal bag sig holdt frem til den tyske besættelse af Danmark i april 1940. I løbet af 1930'erne fik SR gennemført omfattende progressiv lovgivning: Socialforsorg, folkeskole, byplanlægning, naturbeskyttelse. Reformerne var populære og styrkede dansk folkestyre mod nazistisk agitation.

Grundlovskampen

Efter krigen var de radikale optaget af at gøre VK-partierne regeringsansvarlige, så de ikke ville modsætte sig en grundlovsændring, der fjernede andetkammeret, Landstinget.

Da den ny grundlov blev gennemført i 1953, forestillede de radikale sig, at Folketinget fremover ville blive så altafgørende, at det ikke var nødvendigt for et midterparti at sidde i regering, men at ministrene kunne styres fra folketingssalen. Nogle anstrengende år som støtteparti for socialdemokratiske regeringer overbeviste de radikale om, at ministerposter stadig var grundlaget for magtudøvelsen. I 1957 gik de radikale igen i regering med Socialdemokraterne nu med Retsforbundet som akavet tredje hjul.

Retsforbundet røg ud af Folketinget i 1960, men SR bevarede flertallet og regerede videre. Et misforhold mellem de to partiers ledere Jens Otto Krag og Hilmar Baunsgaard kølnede alliancen. Efter valget i 1964 trådte de radikale ud af Krags regering og blev lunkent støtteparti. I 1966 fandt Krag sammen med SF, og i 1968 fandt Baunsgaard sammen med V og K.

Farligt for SF

Dette brud i SR-samarbejdsmønsteret udløste mange års dalren i dansk politik. Orden på økonomien kom der først, da de radikale i 1982 fik gjort de konservatives Schlüter til statsminister og holdt ham ved magten frem til 1993, hvor de radikale igen fandt sammen med Socialdemokraterne. Mens Nyrup var statsminister frem til 2001, holdt den radikale Marianne Jelved og S-finansminister Mogens Lykketoft et myndigt greb om dansk økonomi.

Undervejs fik SR opslidt deres regeringspartnere, Kristeligt Folkeparti og Centrum-Demokraterne, ligesom SR havde gjort kål på Retsforbundet i 1950'erne.

Ved dette valg er SF meget opsat på at komme med i en regering. Men historien er et varsel: SR er et prøvet gammelt par, og det er farligt at være tredje hjul i deres alliance. SR ender med at have nok i sig selv.