Det er forår i kyklopernes land. Æbletræerne blomstrer og står som hvide sejl i et hav af grønt. Himlen er blå, og over havet, der ligger nogle få kilometer fra, hvor jeg sidder, hænger de urørlige skyer. Det er så smukt, at det gør ondt. Og så fredeligt.

Landet er fuldt af velstand, butikkerne er fulde af varer, alle har det, de har brug for, og mere til. Alligevel er kykloperne ikke lykkelige. Mange af dem er vrede og fulde af had. Og mange af dem er bange.

Jeg har boet her i tretten år, og jeg har stadig ikke forstået, hvorfor der er så meget had og vrede her. Jeg ser mig omkring, og jeg bemærker nærmest ingenting at hade og næsten ingenting at være bange for.