Som indvandrer med et oprigtigt ønske om at være en del af det danske samfund, oplever jeg, at integrationsdebatten er kørt af sporet. Politikerne skiftes til at udlægge teksten. Nogle peger på, at indvandrere og flygtninge bare skal have uddannelse, mestre det danske sprog og en plads på arbejdsmarkedet, så bliver de en del af Danmark.

Andre mener, at en ikkevestlig kulturbaggrund bærer kimen til radikalisering og opposition mod danske værdier og foreslår kulturel opdragelse, kanoner – eller afskriver integrationsprojektet som umuligt på forhånd.

Hvordan sidstnævnte gruppe forklarer radikaliseringen af den pæredanske Kundby-pige, etnisk danske syrienkrigere, amerikanske skoleskydere eller Breiviks myrderier, står hen i det uvisse. Det er i hvert fald svært at henvise til en opvækst i en forkvaklet mellemøstlig kultur.

Også de, der ser uddannelse og sprog som vejen til integration, har et par problemer med virkeligheden. For selv om undersøgelse på undersøgelse viser, at især indvandrerpiger klarer sig markant bedre på gymnasiale og videregående uddannelser end deres etnisk danske kammerater, er mange forankret i traditioner, værdier og kulturelle normer, der adskiller sig markant fra de gængse danske – og intet tyder på, at det vil forandre sig markant.

Kan ikke nå hinanden

Fra min egen gang i indvandrersamfundet – jeg er selv indvandrer med kurdisk baggrund og har tidligere arbejdet med integration i kommunalt regi – kender jeg en del til unge indvandrers syn på sig selv og Danmark.

De fleste ser Danmark som deres eget land og hjem, hvorfor de ønsker at bo her. De vil ikke tilbage til det land, deres forældre kommer fra. Det gælder også for dem, der beundrer Tyrkiets præsident Recep Erdogan, og dem, der bor i Brøndby og for nylig fik lovning på en gratis billet hjem af de Nye Borgerlige. Trangen til hjemlandet eksisterer især om sommeren, når man ønsker sig væk fra Danmarks usikre vejr. Og i dagdrømme, når man har fået nok af danskerne.

Men det betyder ikke, at de har værdier, holdninger eller fremtidsdrømme, der minder om dem, man finder hos det danske flertal. Min datter, som ikke engang er ti år gammel, har allerede besluttet sig for at blive gift med en kurder, når hun bliver stor. Spørger jeg, hvorfor hun ikke vil have en dansker, svarer hun med modspørgsmålet: »Hvad er der galt med at blive gift med en kurder? Du er jo også kurdisk gift.«

Der er faktisk relativt få ægteskaber mellem etniske danskere og indvandrere. Man ser enkelte danske piger, der konverterer til islam og gifter sig med indvandrerdrenge, men det er fåtallet. Muslimer gifter sig med muslimer og fravælger bevidst danskere, hvis det ikke er muligt at få dem til at konvertere til islam.

Jeg befinder mig konstant i en situation, hvor jeg skal forsvare danskhed over for mine børn. De tror, at jeg er mere dansk end dem, selv om jeg først kom til landet som 23-årig, mens de er født her. De beundrer ikke min danskhed.

Det er mig en gåde, hvor alle deres fordomme over for danskere kommer fra. Vi bor ikke i et såkaldt ghettoområde. Vi har kun danske tv-kanaler. Mine børn bliver ikke undervist i religion. De går i en god dansk skole og har mange danske venner, legeaftaler, fritidsaktiviteter. Mine børn tilhører ikke umiddelbart et parallelsamfund, men de oplever sig alligevel ikke som danske. Det er, som om de to kulturer ikke for alvor kan nå hinanden.

Samme oplevelse har jeg, når jeg i den offentlige debat slår et slag for bedre integration. Indvandrerpiger, som har gjort sig selv til talsmænd for etniske minoriteter, sender mig hadefulde beskeder på Facebook. Ordet forræder går igen.

Det vidner om, hvor opdelt vores integrationsdebat er: Enten er du med danskere, eller også er du med indvandrerne. Der findes ikke en position midt imellem.

Når jeg modtager de hadefulde beskeder, får jeg lyst til at spørge angriberne: Sig mig engang, hvad har vi to til fælles ud over en religion, som vi forstår forskelligt? Hvorfor skulle jeg i højere grad være i gruppe med dig end med min nabo, Jesper, som jeg har mere til fælles med?

Danskhed som religion

Samtidig med, at jeg kæmper med hadefulde angreb fra muslimer, tordner en anden fløj løs i debatten. Den føres an af flertallet i Folketinget, som hele tiden stiller nye krav til indvandrere. Så skal man dyrke kristne værdier og traditioner for at være dansk. Så skal man have vestlige forfædre for at kunne kalde sig dansk. Højrefløjen og store dele af Socialdemokratiet har nærmest gjort danskhed til Danmarks nye religion, og det er umuligt at konvertere til den, selv om nogle af os har lyst. Det er tydeligt, at vi er kommet som indvandrere og forbliver indvandrere. Og vi kan heller ikke blive til andet.

Når den danske nationalidentitet tales op og gøres utilgængelig for ikke etnisk danske, får stadig flere unge indvandrere mindreværdskomplekser, som kan få dem til at søge værdier og livsstile, som kan være problematiske for integrationen. Helt banalt kan det aflæses, når de under en landskamp krydser fingre for, at Danmark taber. Uanset hvem Danmark spiller imod, skal det danske hold bare tabe. Mindre banalt kan det føre til radikalisering.

Det er, som om Danmark består af to forskellige folkeslag, der er tvunget til at bo sammen. Danskere og ikke vestlige indvandrere. Den sidste gruppe vokser hurtigere end den første (sikkert fordi vi alle sammen er på kontanthjælp, og har god tid til 1001 nats eventyr på lagnerne). Hver femte københavner er nu indvandrer. I Brøndby er der flere indvandrere end etnisk danske beboere.

Det rejser spørgsmålet om, hvem der skal integrere sig. Skal de etnisk danske i Brøndby integrere sig i indvandrerkulturen, mens indvandrere i Gentofte tilegner sig kristne middelklasseværdier?

Danmark er ikke længere en homogen nationalstat. Det er allerede et multietnisk og multireligiøst samfund. Det må også have konsekvenser for integrationspolitikken, som må tilpasse sig til den nye udvikling. Det er naivt at tro, at man kan bevare et gammelt vikingesamfund, når vikingerne for længst er uddøde.

Fællesidentitet

Det er på tide, at vi begynder at anskue integration fra nye vinkler og holder op med at tro, at alting ordner sig, når indvandrerne mestrer det danske sprog og lægger forældrenes kulturarv bag sig. Hvis udfordringer med integrationen ikke skal vokse, er det afgørende, at vi skaber bedre samhørighed mellem indvandrere og det danske samfund.

Det kræver nye kriterier for, hvad der kan kaldes vellykket integration. Det ligger i essensen i integrationsbegrebet, at det kræver tilpasningsevne fra flere sider. Integration kan alene ikke pålægges indvandrere, når vi alle sammen er Danmarks borgere. Derfor skal nye kriterier for integration gælde for alle, der bor i Danmark, ikke kun indvandrere. De skal give mening både i Brøndby og Gentofte.

Når vi ikke kan være som hinanden, så må vi mødes om nogle fælles, civiliserede og demokratiske værdier. Vi har brug for noget mere, end det den nuværende nationalidentitet tilbyder.

Vi har derfor brug for en ny danskhed, der ikke fremstår som Danmarks nye religion. Måske skal det være noget i stil med den franske opfattelse af, at uanset etnicitet og religiøst tilhørsforhold er man borger. Måske kan vi på den måde gøre vores indvandrere til verdens lykkeligste indvandrere. Det manglede da bare, når nu danskerne er verdens lykkeligste folk.