For 50 år siden, den 2. april 1970, var Information den første avis, der bragte en udtalelse fra den kvindebevægelse, som alle vidste, var på vej, men ingen vidste hvem og hvor og hvordan. Det var lykkedes journalisten Lasse Ellegaard at charmere munden åben på en af de tolv kvinder, der ellers havde vedtaget at holde mund over for pressen. Man kunne nu læse, at en aktion ville finde sted den 8. april. Mere kunne hun ikke sige, sagde hun, »men hold øje med Garden!«.

Om søndagen kunne Aktuelt fortælle, at de danske kvindeoprørere havde den amerikanske gruppe Society for Cutting Up Men (SCUM) som forbillede, så den Kongelige Livgarde måtte forberede sig på det værste – de kunne jo risikere at blive skåret i stumper og stykker.

Gamle gardere kom rejsende fra hele kongeriget og sluttede kreds om livgardens parade fra Rosenborg Kassernerne til Amalienborg. De fik følgeskab af et forstærket politiopbud, det samlede pressekorps og en hær af nysgerrige storbytosser. Efter sigende var det en sand folkeforlystelse.

På Kongens Nytorv kom en intetanende kvinde gående iført sine røde strømper og blev straks gelejdet væk med en betjent under hver arm. Garden marcherede ind på Kongens Nytorv og stemte i med »Her kommer Pippi Langstrømpe«.

Da de var trukket ned ad Bredgade, sprang vi frem fra kælderen under Kunstakademiet. Vi var iklædt parodier på tidens kvindemundering: store akrylparykker, kunstige øjenvipper, bh’er med balloner i uden på tøjet, netstrømper og tyk sminke. Vi bar på plakater med falske slagord om alt det, vi tog afstand fra: »Mandens favn – kvindens havn«, »Hvad var jeg uden min frisør?« og »Køb dig glad!« På et banner stod »Søstersolidaritet!«

Undervejs uddelte vi løbesedler, der fortalte, at vi ville gøre op med det kvindeundertrykkende kapitalistiske samfund, og at alle var velkomne til stormøde ugen efter. Under hujen og råben nåede vi Rådhuspladsen, hvor vores tilknyttede mænd stod klar med skraldeposer. En efter en afførte vi os de forhadte kvindelige attributter og rev det yderste lag af plakaterne, så nye slagord kom frem.

Vi fremstod nu som den nye tids kvinder med røde filthatte, der skulle fortælle, at vi var socialister, og på vejen tilbage råbte vi de positive slagord: »Vask kun din egen sok – nu har du sgu vasket nok!«, »Fri abort nu!« og »Køb mini og maxi og hele molevitten – det er Strecker og Nørgaard, der stryger profitten!«.

Igen og igen lød råbene: »Søstersolidaritet, søstersolidaritet!« og »Nul magt til mændene, nul magt til kvinderne, al magt til folket!« Og mange gange og meget højt råbte vi: »Det er ikke nogen bøn – kvinder kræver ligeløn«.

Vi tog ud til Tuborg, da dagskiftet gik hjem, og tilføjede et rungende »Det er din daler, det drejer sig om«. Nogle af kvinderne standsede og forklarede os, at ligelønnen nok kom et skridt nærmere ved næste overenskomst, men at alt jo tager tid. Andre mente, vi hellere skulle passe vores studier og os selv.

Hele den dag var vi under massiv pressedækning, og vi var lidt forundrede over, at det var så stor en begivenhed. Vi havde jo ikke gjort andet end at maje os ud og råbe højt. Men budskabet nåede ud, og der kom 200 deltagere til det stiftende møde, hvor der blev nedsat tretten grupper og aftalt nyt møde.

Uventet modstand

Derefter gik det slag i slag. Kvindekamp blev debatteret i hele samfundet, og det begyndte tit med ’Nu er jeg ikke rødstrømpe, men …’, og så fulgte hele den opsparede galde over uretfærdigheder, som alle kvinder kendte, men som nogle mente, vi måtte leve med, fordi tingene nu var, som de var.

For mig var den aktion ikke meget anderledes, end hvad jeg ellers havde deltaget i. Det var som mit øvrige engagement imod professorvældet, Vietnamkrigen, imperialismen og for en retfærdig fordeling af magten og goderne. Vores sag var en udvidelse af demokratiet, som ethvert fornuftigt menneske måtte tilslutte sig. Kvinder udgør trods alt halvdelen af befolkningen.

Helt ærligt, så troede jeg, at de venstreorienterede, frihedsstræbende mænd, som jeg kendte, ville klappe i hænderne og glæde sig til at få nogle mere jævnbyrdige medspillere, der ikke hang som en klods om halsen og benene på dem.

Aldrig havde jeg forestillet mig den modstand, vi mødte. Havde jeg gjort det, havde modet måske svigtet. Var det en misforståelse? Havde vi ikke fortalt tydeligt nok, at vi kæmpede for alle menneskers befrielse, også mændenes? Så de kunne slappe af fra den anstrengende manderolle som stor, stærk og uden tårer.

Nej, de var slet ikke begejstrede.

Vores kartotek blev stjålet fra Huset i Magstræde af en af de sure hanløver, der følte sig overset. Det blev mere og mere svært med de gamle venner, der gang på gang påpegede, hvordan vi tog fejl, splittede kampen og burde stå sammen mod den virkelige fjende – kapitalismen. Stå sammen betød altså for vores vedkommende at pakke sammen.

Vi oplevede latterliggørelse, hån, vrede, arrige udbrud og senere fysisk vold. Mest på Christianshavn, hvor vi havde taget Prinsessegade 7 til nyt kvindehus. De ville bare have os ud, både det gamle flyttemand Olsen-miljø og det nye alternative Christianiamiljø. Der var brosten ind gennem vinduerne, haglgevær og trusler om tæsk.

Havde de misforstået os? Nej. Slet ikke. Det kan jeg se i dag. De havde forstået, hvad vi ville, meget bedre end vi selv. Vi ville have del i magten, æren og pengene. Vi ville faktisk tage noget fra dem, og det ville de ikke give os. Der har aldrig været nogen, der bare giver privilegier fra sig. De skal tages, erobres, rives fra dem – det kan ikke lade sig gøre på anden vis.

Vi vandt kampen for fri abort. Med ligelønnen har vi stadig et godt stykke vej. Siden Anders Fogh afskaffede pligten til at offentliggøre kønsopdelte lønstatistikker for små og mellemstore virksomheder, har det været svært at få nøjagtige tal frem. Forholdene er ikke stort bedre i dag, end de har været i lange tider: Kvinder tjener 12,5 procent mindre end mænd. Regner vi livsløn, er forskellen langt større, og en saglig begrundelse findes ikke.

Den ’friske’ mandlige synsvinkel

Hvad var så Informations rolle i den kamp? I mine øjne er den ikke flatterende. Avisen har hårdnakket holdt fast på den ’friske’ mandlige synsvinkel. Den har haft svært ved at se og anerkende kvinders kunst og kamp og ageret legeplads for knægte, der frit kunne lufte deres kvindehad. Mange gange har veninderne og jeg skiftet rundt på kønnene i artiklerne, og der viser sig et hovmod og et kønshad, som vi aldrig havde kunnet udvise.

Alligevel er jeg blevet ved med at abonnere. Måske fordi forhåbningerne var højere her, og der trods alt var læseværdigt stof om for eksempel den tredje verden. De andre aviser var heller ikke bedre.

I dag er Information med blandt andet en artikelserie om drab med til at kaste lys over den strukturelle vold. Tak for det, så er der alligevel sket noget.

Indtil for få år siden var voldtægt kun et emne i kvindebevægelsen, og drab og andre former for vold mod kvinder blev i offentligheden set som tragiske enkelttilfælde. At mere end halvdelen af alle mord på kvinder begås af partneren eller en forhenværende partner, er stadig ukendt for de fleste. Volden ligger skjult i privatlivets skumle fred, og det er svært for truede kvinder at få beskyttelse med overfaldsalarm og tilhold mod de voldelige mænd.

Fortsætter Information på denne måde, kunne det ende med, at kvindekæmpere igen føler sig hjemme her i avisen. At vi måske omsider kunne stå sammen mod kvindeundertrykkelsen.