Det var et magisk øjeblik. Den dag under Copenhell, hvor Jakob Stegelmann introducerede Aarhus Symfoniorkester, der spillede temaer fra film, computerspil og tegnefilm. Det var ikke bare selve oplevelsen af at se publikum gå amok til lyden af kendingsmelodierne fra Star Wars, de oprindelige Batman-film og Super Mario.

De tidspunkter, der gav gåsehud, var dem, hvor et publikum på omkring 10.000 voksne mennesker messede »Jakob, Jakob, Jakob,« op mod scenen. De kaldte på deres barndoms helt, der helt uden fordømmelse, men med rendyrket begejstring som vært på DR-programmet Troldspejlet, har præsenteret dem for de nyeste film, spil, bøger og tegneserier gennem hele deres liv.

Med vanlig selvbevidsthed satte Jakob Stegelmann selv ord på: »Jeg har brugt de sidste 25 år af mit liv på at forsvare jer mod jeres forældre.« Det er sandt. Og det var det, publikum takkede ham for i lørdags.

Der skal nok være et vist sammenfald mellem de mest dedikerede Troldspejletseere og Copenhellpublikummet. Jakob Stegelmann og holdet bag Troldspejlet har altid hyldet nørderne. De, der kender forskellen på DC Comics og Marvel, de der stod i kø uden for boghandlen, når den nye Harry Potter-bog udkom, de der lavede små computeranimationer og sendte dem ind på adskillige disketter til redaktionen, i håbet om at de ville blive vist i det tilbagevendende indslag ’Pixels’.

Børnene fik en stemme

Netop Pixels indfanger ånden i Troldspejlet allerbedst. Børn havde brugt timevis på at konstruere de små animationer og grafikker, og deres flid blev så honoreret med ros og seriøse kommentarer fra Jakob Stegelmanns medvært, der selv var et barn.

I mange år var det tilmed en pige! Med ’Pixels’ viste Jakob Stegelmann, at Troldspejlet ikke bare var hans eget projekt, der udsprang af hans egen nørdede begejstring. Nej, der ligger en enorm respekt for børn og deres kulturforbrug i selve Troldspejlets kerne. Børnene fik selv en stemme som anmeldere og producenter af værker, som deres forældre måske ikke forstod, fordi intet af det den slags fandtes i deres egen barndom.

Historisk set har det altid været sådan, at nye kulturprodukter, der instinktivt blev opfanget af børn og unge, næsten lige så instinktivt blev kategoriseret som ødelæggende, socialt invaliderende, voldsfremmende og samfundsnedbrydende af de voksne. Tegneserier, film, rockmusik, tv, computerspil. Og nu smartphones, ipads og sociale medier.

Stigende skærmtid

Da JP/Politikens Hus for ganske nylig i en pressemeddelelse annoncerede, at de fra september vil udgive en avis for børn, var det blandt andet med denne salve fra koncerndirektør Dorthe Bjerregaard-Knudsen:

»Børneavisens publicistiske mission er at bidrage til børns demokratiske og sociale dannelse, som ofte er under pres i takt med den stigende skærmtid.« Og den nyudpegede børneavis-chefredaktør Louise Abildgaard Grøn supplerede: »Børneavisen vil tage barnet i hånden i en verden, hvor oplysning om samfundsforhold i stigende grad foregår via de sociale medier, hvor fake news florerer, og hvor børnene gennem deres brug af sociale medier bliver præsenteret for meget, som er vanskeligt at sortere i.« Med den indstilling skal man altså slutte, at der er et godt kulturforbrug og så er der et dårligt.

Et der danner, og et der misdanner. Og igen er det de voksnes gamle medier, der skal redde børnene fra de nye. Det er ligefrem en publicistisk mission.

Det var ikke udannet publikum, der tog imod Jakob Stegelmann i lørdags. Tværtimod. Det var et ovenud taknemmeligt publikum, der gennem hele deres liv har følt sig set og anerkendt af DR-værten.

Båret på hænder af begejstring crowdsurfede en mand med den ene knytnæve fremstrakt mod scenen, da Aarhus Symfoniorkester spillede temaet til Superman, og da »The Imperial March« fra Star Wars dundrede ud over Refshaleøen, gik publikum helt amok.

Og til sidst, da Jakob Stegelmann introducerede sit eget tema, serieintroen til Troldspejlet, der stammer fra filmen Gremlins, var det til stående bifald af den slags, hvor tårer i øjenkrogene pibler frem, og hårene på armene rejser sig.

Det er voksne som Jakob Stegelmann, der med en grundlæggende tiltro til børns evner, valg og smag inspirerer til at engagere sig i, eksperimentere med, udvikles med og begejstres over kunsten og kulturens påfund.

Det er voksne som ham, der med seriøs kulturformidling og fordomsfrit kulturfrådseri danner børn – måske mest ved et tilfælde. For det, han egentlig bare ville, var at dele glæden ved det nye med børnene. Det er ikke alle superhelte, der bærer kappe. Nogle holder bare døren. Og beskytter børnene mod de voksne.