Enhver aktiv på venstrefløjen kan efterhånden vækkes midt om natten og recitere den forudsigelige udvikling: Højrepopulismen stormer frem, og det selv om der mere end nogensinde er brug for progressive bevægelser, der kan tage kampen op med økonomiske kriser, klimakriser, terror og migration. Venstrefløjen burde have sin glansperiode netop nu, men den stråler ikke det mindste.

Efter at have været aktiv på venstrefløjen i flere år undrer det mig, at alvoren ikke er gået op for os. Vi læser de samme bøger, synger de samme sange og slår på de samme paroler, der har efterladt os solidt placeret uden for indflydelse.

Vi synger enstemmigt med på elitens sang om de dumme vælgere uden at forstå folks bekymringer. Populisme bliver brugt som et nedladende ord, men det er forfejlet. Beskyldninger om folkeforførelse er et manipulerende værktøj skabt af eliten, hvis mål er at afmontere større bevægelsers krav om forandring.

Der er intet galt i at være populist. Der er derimod noget galt i at være politisk tonedøv og fortsætte derudaf, som om den politiske elite bare har brug for et wakeupcall, før den lige pludselig tjener folket. Dem, der gør det, ryger heldigvis samme vej som Hillary Clinton og David Cameron.

Venstrefløjen har brug for at vælte eliten med vores egen populisme. Ellers ryger vi med i faldet, når det etablerede system centimeter for centimeter eroderer.

Lær af Socialdemokratiet

På den danske venstrefløj har man travlt med at diskutere bløde værdier og holde interne politiske møder om stort og småt, og sådan har det været i lang tid.

Men lige nu er der ikke brug for mere af det samme, der er brug for noget, der virker. Et af de partier, der rent faktisk har taget kampen op mod højrepopulismen i Danmark, er Socialdemokratiet, og målingerne belønner dem. Alligevel flokkes de tre partier til venstre om den samme lille vælgergrupper ved at konkurrere om, hvem der kan tilsmudse Socialdemokratiet mest. Måske skulle man tage ved lære i stedet.

Venstrefløjen bruger alt for meget tid på at realisere sit politiske projekt. Drejer man lidt til venstre eller højre på et spørgsmål, er der store diskussioner om, hvorvidt man på venstrefløjen virkelig kan se sig selv i den nye politik.

Konstant skal venstrefløjen bruge energi på at vurdere, om man nu mener det rigtige. Venstrefløjen har nærmest narcissistiske tendenser.

En af dem, der forstår, at den konstante trang til selvrealisering er en klods om benet, er Pablo Iglesias, generalsekretær i den spanske massebevægelse Podemos og en af hovedarkitekterne bag det tætteste, vi kommer på en succesfuld venstrepopulisme. Iglesias påstand er meget simpel: Politik handler ikke om at have ret, det handler om at vinde.

Venstrefløjen må i gang med at afveje sine værdier i forhold til, hvad folket vil have. Venstrefløjen lægger alt for ofte alt for meget vægt på sine abstrakte værdier. Som Iglesias formulerede det i en artikel i magasinet Jacboin i 2014: »Man kan have den bedste analyse, men hvad skal man gøre med den? Måske dine børn kan skrive på din gravsten: Han havde altid ret, men ingen fik det at vide.«

Glem traditionerne

Om man analyserer Donald Trump, Emmanuel Macron eller Podemos, vil man i alle tilfælde finde frem til, at de forsøger at gøre op med den traditionelle ideologiske venstre- og højreakse i politik.

Selvfølgelig ved vi, at Macron og Podemos springer ud af venstrefløjen og Trump af højrefløjen, men de har haft en klar strategi om at formulere et projekt, der ikke kan sættes i en traditionel bås.

Podemos fokuserede på at rense sig fuldstændig for socialistiske symboler, og på samme måde forsøger Macrons En Marche at skille sig ud fra Socialistpartiet. Selv Trump formåede at skabe et budskab, som var bredere end republikansk eller demokratisk politik.

Lektien er, at hvis man vil være en modsætning til eliten, så går det ikke, at man er eliten eller bruger elitens begreber om sig selv. Om man vil det eller ej, er venstrefløjen en af de mest elitære politiske grupper i Danmark.

Jeg husker, da jeg som 18-årig nyudklækket student med et bankende hjerte for social retfærdighed begyndte at engagere mig i SF Ungdom. Her skulle man læse Marx og synge sange fra den røde sangbog.

Problemet er, at størstedelen bliver skræmt væk fra partierne på grund af de uigennemskuelige normer, der hersker. Her viser Podemos, at den folkelige appel, som er nødvendig for at vinde, ikke udspringer af, om man kan sin ideologiske teori eller socialistiske traditioner. En kampdygtig venstrepopulisme må tage udgangspunkt i en folkelig efterspørgsel, og den skal komme i en form, som alle kan finde sig til rette i.

Ansvarsfriheden spøger

Sidste trin i vores make-over er at gøre venstrefløjen klar til at gribe ud efter magten. Vælgerne vurderer ikke kun partierne på holdninger, men også på, om de tror, partierne kan omsætte holdningen til politik.

Den selvsikkerhed, som Trump og Macron på hver deres måde står for, er nødvendig. Vi har brug for at tro på, at en politiker har et svar på samfundets problemer. Det er ikke nok, at de kritiserer andres løsninger.

Her fejler venstrefløjen i forhold til at skabe et projekt, der samler en bred skare i troen på forandring.

Det er ikke noget tilfælde, at partinavnet Podemos betyder ‘vi kan’, eller at danske SF stoppede venstrefløjens magttørke med sloganet »Det kan la’ sig gøre«. Vi vil tro på, at politikerne kan mere end bare mene noget rigtigt.

Alligevel er der intet parti på den danske venstrefløj, der tør gå efter regeringsmagten. Dermed har de allerede afskåret sig fra at være et troværdigt alternativ til de nuværende magthavere.

Når magten er svær for venstrefløjen, skyldes det, at man hverken i opposition eller som støtteparti fremlægger et samlet bud på en politik på svære områder som finans- og udenrigspolitik. Og vader man ind i regeringskontorerne uden en samlet plan, bliver man overrumplet af den eksisterende måde at gøre tingene på.

Da Podemos gik til parlamentsvalg i 2015, valgte man derfor at fokusere på et økonomisk program, som var realistisk at gennemføre, men politisk set lå til højre for, hvad de fleste i toppen egentlig mente.

Venstrefløjen i Danmark må ligesom Podemos lære at kommunikere en ansvarlig, trinvis ændring af samfundet fremfor at fremstå som indehaver af et slags quick fix, som partierne i sidste ende kun skuffer med. Ansvarsfrihed er måske behagelig, men i kampen for et nyt samfund er ansvarsfriheden den værste fjende.

Venstrefløjen og eliten har brug for en separation, hvis venstrefløjen skal have succes. Men det kræver, at vi går på kompromis med vores nuværende måde at drive politik på. Lyt til folkets krav, drop ideologiernes støvede slagsange og grib magten uanset hvad.

Det er selvfølgelig ikke rart at gå på kompromis, og selv på den progressive venstrefløj er udviklingen fra parti til bevægelse svær. Og måske er der mest behageligt i lænestolen, hvorfra vi kan forbande verdens gang med vores rigtige holdninger. Men verden skriger på løsninger, så vi kan ikke tillade os at blive siddende.