Vi er nødt til at have en mere tidssvarende og rationelt funderet boligpolitik i Danmark, hvilket kræver et reelt opgør mod de almene boliger, hvis logik tilhører et andet århundrede og ikke hører hjemme i for eksempel Københavns nye boligområde, Carlsberg Byen og en række andre byers nye kvarterer.

I Danmark findes grundlæggende to slags velfærd, begge med en konsistent logik bag sig. Den universelle velfærd, som f.eks. vores sygehuse, som alle har adgang til, og den anden type velfærd, som vi giver, når folk i en kortere eller længere periode har brug for det, f.eks. kontanthjælp.

De almene boliger er ikke nogen, som alle har tilgang til i lighed med sygehusene, simpelthen fordi der er langt færre boliger end indbyggere, men det er heller ikke nogen, vi alene giver til folk, hvis økonomiske situation tilsiger det, hvilket man ser i flere andre lande, der har statsligt støttet boligbyggeri.

Nogle steder er situationen så grotesk, at man i samme bygning har almene boliger med statstilskud, mens naboerne intet statstilskud har. Det duer ikke. Vi kan heller ikke oprette statsstøttede madbutikker, hvor 100.000 tilfældigt udvalgte får lov at handle.

Det indvendes ofte, at almennyttige boliger gør byen mere diversificeret, da såkaldte almindelige mennesker ellers ikke har råd. Problemet er bare, at argumentet ikke holder, når vi kigger ned i de økonomiske data.

Læs også: Disse fem københavnske bydele vil opleve store forandringer de næste år

Hvis vi f.eks. i dagens marked kigger på en almindelig treværelses lejlighed på Nørrebro i København, er prisen oppe omkring tre millioner kr. for 80 kvm til to mennesker. Hvis banken gerne udlåner ca. fire gange en årsindtægt, vil det med en almindelig udbetaling betyde, at man skal have en årsindtægt på 350.000 kr. hver, eller ca. 29.000 kr. månedligt.

Det er simpelthen ikke rigtigt, at det er helt umuligt for folk med almindelige indtægter at komme i nærheden af de boliger. Rykker man bare lidt væk fra de indre kvarterer, falder priserne kraftigt.

Ser man i dag tilbage på artikler fra 1970erne eller 80erne, kan man med et smil konstatere, at det økonomiske argument og brokkeriet var præcis det samme, fra de samme grupper i samfundet. Sangen var den samme om, at almindelige mennesker ikke havde råd til huse og lejligheder, skønt der også dengang manglede empiriske belæg for argumenterne. Husene og lejlighederne blev naturligvis solgt gennem årene, eftersom empirien var stik imod argumenterne, og det var altså hverken rige amerikanere eller tyske turister, der købte dem.

Læs også: Carlsberg Byen kæmper med at få solgt luksuslejligheder

Helt almindelige mennesker købte huse i Herlev eller lejligheder på Nørrebro til, hvad der viste sig at være markedspriser, som svarede til deres indkomst. Gennemsnitlige mennesker har altid haft råd til gennemsnitlige boliger.

Angst for det frie marked

Tilmed skaber de almene boliger nogle nærmest groteske situationer. Et par med almindelige indkomster, der vælger at bruge en større andel af deres disponible indkomst på boligen, kommer til at bo et lidt mere attraktivt sted, end deres indkomst egentlig tilsiger.

Men med almene boliger som faktor kan de blot kigge ind hos naboen, der har fået en helt magen til bolig, blot langt billigere, med argumentet om, at alle skal bo overalt. Det er ingen menneskeret at bo i Rungsted, på Indre Frederiksberg, i Nordhavn eller de få andre steder, hvor der rent faktisk er en relativt høj kvadratmeterpris. Og det er at gøre helt grin med de folk, som møjsommeligt sparer op for at bo der, alligevel at lade naboerne bo der til statsbetalt spotpris.

Vi er simpelthen nødt til at gøre op med den helt irrationelle berøringsangst over for det frie marked, når det gælder lige præcis boliger. Vi har et frit marked for biler, madvarer, tøj, telefoni og for stort set alle andre produkter i dag. Priserne og det frie marked på boliger har ikke overraskende vist sig at fungere præcis som andre markeder, og for de aftagere, som ikke ønsker den risiko, der er ved at købe, fungerer et lejemarked uden tilskud helt fint. Se bare hvor hurtigt en platform som Airbnb formidler lejeboliger til markedspriser nemt og gennemskueligt.

Og politikerne kan naturligvis stadig regulere på boligmarkedet der, hvor man ikke favoriserer tilfældige enkeltgrupper. Der kan stilles krav om, at der i nye områder f.eks. bygges nogle rækkehuse som har lavere markedspris end villaer, og nogle lejligheder, som opføres lidt tættere eller billigere, og hvis markedspris så vil være lavere. Det kræver ingen økonomisk statsstøtte at lave regulativer, men gør, at der er forskellige boliger i de områder, der opføres.

Vi er nødt til at gøre op med at tilgodese tilfældige enkeltgrupper på boligmarkedet og i stedet sørge for, at de penge, vi bruger til velfærd i dette land, enten kommer alle til gode eller kommer dem til gode, som reelt er i en penibel situation. Laver man en sådan ændring, vil ingen rationelt kunne argumentere for at gå tilbage til en gammel model, hvor nogle helt tilfældige får statsstøtte. Og bare det, siger egentlig tilstrækkeligt om, hvordan situationen på boligmarkedet er i dag.