﻿

מסמכי 73' מגלים את היקף רצח שבויי צה"ל במלחמת יום כיפור

אמיר אורן

במלחמת יום כיפור נשבו כ-300 חיילי צה”ל. כעת מתברר כי בתום הקרבות קיבלו קברניטי המדינה את הבשורה: כ-90 נוספים נרצחו לאחר שנכנעו למצרים ולסורים

לפחות 86 חיילי צה"ל שנפלו בשבי בחזית המצרית והסורית במלחמת יום הכיפורים נרצחו, כמעט כולם לפני הגעתם לבתי הכלא שבאזורי קהיר ודמשק. נתון זה, שכיום אינו נמצא במאגרי המידע של צה"ל, לדברי גורמים צבאיים רשמיים, נחשף בתדרוכים סודיים לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת בנובמבר־דצמבר 1973, שבועות מעטים לאחר תום המלחמה.

סיווגם של התדרוכים הוסר באחרונה ועתה הם זמינים לעיון בארכיון המדינה. במלחמת יום הכיפורים נשבו כ-300 חיילי צה"ל, רובם בסיני. השבויים ממצרים הוחזרו בנובמבר 1973 ומסוריה ביוני 1974. הנתונים שנאספו בסמוך לתום המלחמה סויגו בהערה שיידרש עדכון שלהם לאחר החזרת השבויים מסוריה ותחקורם. ככל הידוע נוספו למספר שנמסר בשלהי 1973 שני קציני צה"ל, בהם סא"ל אבי לניר מחיל האוויר - שגופתו הוחזרה לישראל לאחר שמת או הומת בכלא הסורי.

ראש אגף כוח אדם במטכ"ל בעת המלחמה, אלוף הרצל שפיר, דיווח באחד התדרוכים הסודיים, ב-23 בנובמבר, כי רוכז חומר ודאי על 42 מקרי רצח של חיילים ישראלים בשבי הסורי. "חקרנו את המקרים, ואני מתכוון כאן לרצח השבויים ולהתעללויות”, אמר שפיר. “המידע נאסף מממצאים בשטח; מחקירה של אנשים שלנו, בהם שהיו במוצב החרמון והצליחו לצאת ממנו; משבויים סורים שנתפסו, בהם שבוי שהיה במוצב החרמון; וממקורות מודיעיניים למיניהם”.

בעקבות חקירה זו הועבר התיק לפרקליטות הצבאית הראשית ולאחר עיבוד משפטי - למשרד החוץ, שהגיש למוסדות בינלאומיים מחאה רשמית. "אין ספק שהחומר הזה נכון לחקירה שאותה עשינו", אמר שפיר. "כשיחזרו שבויים שלנו מסוריה, נוכל לעשות שלב ב׳ בחקירה, על סמך חומר שנקבל מהם”.

גם בחזית המצרית הצטברו נתונים על מספר דומה, 42 עד 44 מקרי רצח. "המידע מבוסס על חקירת שבויים שלנו (שהוחזרו), על חקירת שבויים מצרים ועל חומר מודיעיני", דיווח שפיר. "בשלב ראשון נאסף חומר מספיק מהימן על 29 מקרים, בנוהל דומה לחקירה הסורית. גם הוא הועבר לפרקליטות הצבאית הראשית וממנה למשרד החוץ, שהגיש מחאה ראשונה. על 14-13 מקרים נוספים נערכת השלמה. ביחס למצרים איני מניח שבעתיד הקרוב נקבל מידע נוסף, כי השבויים הוחזרו. ייתכן שכאשר יאפשרו לנו להיכנס לשטח לפינוי חללים שלנו, נמצא פתרון לסימן שאלה שיש לנו לעתים לגבי המספר. אם, לדוגמה, חייל מסוים שחזר מהשבי מעיד שלמרות שבפתח המעוז חבריו הרימו ידיים, המצרים פגעו בשלושה, ומישהו אחר יאמר ׳בארבעה׳ ואחר ׳בשניים׳, אני מקווה שניתן יהיה לומר בוודאות כמה נפגעו”.

לדברי שפיר, "המידע המודיעיני על מצרים פחות מבוסס ממידע שהופק ממקורות אחרים, כי יש בו התפארות מצרית על כמה מקרים שאנחנו יודעים שהם לא מדויקים. המספרים שהמצרים מדברים עליהם אינם אמיתיים. אם הם מדברים על עשרות, אנו יודעים שזה יחידים שנרצחו”.

בשלב זה שאל ח"כ יצחק רפאל אם כל מקרי רצח השבויים במצרים היו בשלבי השבי הראשונים. “זה היה משך שלבי הלחימה”, ענה לו האלוף שפיר, “כל עוד היה מגע בין אנשינו למצרים וכל עוד היו בתהליך של נפילה או של קרב, כשנפגעו ונשארו בשטח”.

שר הביטחון משה דיין, שהודיע לפני כן פומבית ששבויים נרצחו, אמר שהתבסס בהודעתו "על עובדות שמסרו אנשים שלנו, שראו איך יורים בשבויים. לא דיברתי על תוצאה אריתמטית, שהואיל וחסרים כך וכך חיילים, ייתכן שהאחרים נהרגו. שמעתי זאת, במו אזני מפי מפקד מעוז, (שראה) שירו בקבוצת אנשים. במקרה אחר יש ידיעות עקיפות על טייסים שצנחו, שהיו איתם בקשר, אחר כך פסק הקשר, והם לא הוחזרו. מה שאמרתי לא היה על יסוד השערה, שאם חסרים אנשים ברשימה ייתכן שהם נהרגו; אמרתי זאת על יסוד עובדות מעשיות. שוחחתי עם שבויים שאמרו, ‘מולנו הרגו שבויים’. אז חשבתי שאי אפשר להסתיר זאת. השבויים מספרים זאת בבתיהם, ואני אגיד שאינני יודע מה קרה? וכך יגידו שממשלות ישראל ומצרים עושות יד אחת, כדי לחפות על כך? ולכן, כאשר נשאלתי איך נהגו במצרים בשבויים, אמרתי, היו מקרים שהם רצחו שבויים”.

שבויי צהל שבים ממצרים, ב-1973 צילום: אי–פי

רפאל: “שמעתי ממשפחות ששבויים שחזרו הביתה מסרו דרישות שלום מאנשים שהיו איתם בשבי ולא חזרו. היו אנשים שראו אותם בטלוויזיה ולא חזרו. לכן אני שואל, האם לא היו גם מקרי רצח בתוך השבי במצרים?”

שפיר: “אף לא מקרה אחד. נשאלתי על כך מספר פעמים. אין אף מקרה אחד, שאני יכול להצביע על חייל ישראלי שהיה בשבי, או נשמע ברדיו, או נראה בעיתונות, שלא חזר מהשבי. היו שלושה־ארבעה מקרים של חיילים שנפטרו בשבי ולפי עדויות, המצרים עזרו להם למות בשבי. זה כן. גופותיהם הוחזרו לנו. אין לנו אף מקרה של שבוי שאומר שהוא ראה מישהו בשבי ולא הוחזר. אף תמונה של מישהו שזוהה שהיה בשבי ולא הוחזר. שיבושי שמות היו. אם נניח ניתן שם ברדיו קהיר וביקשתי לברר את השם הזה, כשאני בודק אצלנו, בקובץ אישי במחשב, אם יש שם כזה בצה"ל והוא נעדר - אין שם כזה.

"לצערי”, הוסיף שפיר, "היו משפחות שהצביעו על תמונות וזיהו. נאלצנו לעשות מעשה קצת אכזרי מבחינת המשפחות. הבאנו 11 משפחות כאלה והפגשנו אותן עם השבויים. הפגישה היתה בנוסח כזה: התמונה היתה על השולחן, המשפחה אמרה כי הבן בתמונה ונאלצנו להכניס לחדר את השבוי שבתמונה, כי בלי זה אי אפשר היה לשבור את האמונה של המשפחה שזה אכן בנה”.

לדברי שפיר, "בחזית הסורית יש לנו יותר קשיים לקבוע תאריך רצח, פרט לכמה מקרים, כמו במוצב החרמון. במקומות אחרים התאריך משוער, לפי מקום מציאת החללים וההשערה היכן בערך אירע הקרב, עם תוספת של מועד הנסיגה הסורית. ההשערה שלנו היתה שבעת שנשבו החזיקו בהם. כשצה״ל לחץ עליהם והם התחילו לסגת, זה היה המועד שכנראה בו רצחו אותם”.

ח"כ גדעון האוזנר: “אני מניח שהגופות שהוחזרו על ידי המצרים נבדקו. האם הבדיקה העלתה מידע או סברה על התעללות המצרים בגופות?”

שפיר: “לצערי הרב, קשה להוכיח זאת. לדוגמה, אחד השבויים נרצח בבית החולים, על ידי כך שחובש מצרי הוציא ממנו את החמצן ומנע ממנו את האינפוזיה. שום חקירה ושום בדיקה גופנית לא מגלות את זה. זו עדות של שבוי שהיה בבית החולים, פצוע קל יותר. גם לגבי שאר המקרים, כשקיבלנו גופות עם תעודות, איננו מאמינים שלפי התעודות ולפי בדיקת הגופות ניתן לומר שהמוות נעשה בצורה זו או אחרת”.

בתדרוך אחר אמר הרמטכ"ל, רב־אלוף דוד (דדו) אלעזר, כי צה"ל מסר לצבא המצרי רשימת נעדרים "שלפי עדויות, של שבויים וחברים, אנחנו חושבים שהם בידיהם. הם התחייבו לבדוק ולתת תשובה. אני חושש שנקבל הסברים ולא נקבל שבויים. אני יודע ששבויים שלנו נרצחו בדרך מהחזית לבית הכלא. יש לנו כמה ידיעות כאלה. הגופות שלהם לא הוחזרו. בעיר סואץ, לפי הודעתם הרשמית, אין שבויים, יש בין 20 ל-25 חללים. לארמיה השלישית אין שבויים שלנו, לפי הודעתם, ואני מניח שזה נכון. מה-22 באוקטובר לא נפל שום שבוי שלנו בסואץ. אני מניח שאין להם יותר שבויים”.

האוזנר: "(בתדרוך קודם אמרת) לנו שבקרבות בסואץ היו לנו שבויים”.

אלעזר: "חשבנו כך. יכול להיות שהם רצחו אותם”.

שבויים ישראלים בקהיר, אוקטובר 1973 צילום: גטי אימג`ס

סוגיית הטענות ההדדיות בדבר רצח שבויים משני הצדדים, במלחמות ישראל, לא נדונה בהרחבה בתדרוכי ועדת החוץ והביטחון. קצינים בצבא המצרי הודו לאחר מלחמת יום הכיפורים שחיילים בצה”ל נרצחו לאחר שחדלו להילחם ונכנעו, אך טענו שהיה זה נקם על רצח שבויים מצרים במלחמות קודמות.

צה"ל חתר לחילופי שבויים מהירים בשתי החזיתות, אך נענה בחיוב רק במסגרת הסכמת הנשיא המצרי אנואר סאדאת למתווה שהציע שר החוץ האמריקאי הנרי קיסינג'ר. החילופים נכללו בהסכם לביסוס הפסקת האש ולהתנעת תהליך נרחב יותר להפרדת כוחות וליציקת תוכן מדיני במגעים. הם לא התבססו על להיטות מצרית להחזרה מיידית של אלפי השבויים שנפלו בידי צה"ל ושבניגוד לתקווה הישראלית רק מעטים מהם היו קצינים בכירים או בני משפחות המקורבות לשלטון.

ב-24 באוקטובר, לקראת הפסקת האש השנייה והמחייבת בחזית המצרית, אמר דיין, "אנו עוד לוקחים שבויים עכשיו. היום לקחנו מאות או אלפי שבויים”. האלוף רחבעם (גנדי) זאבי הוסיף, "ההתרשמות (במטכ"ל) היא מהאזנה לרשתות. למשל, מפקד אחד (הכוחות) שואל ברשת את מפקדו, יש אלפים, כמה שבויים לקחת? אז המפקד אומר, תיקח אלף וחמש מאות. זה מעייף לקחת שבויים”.

מאיר ודיין בשיחה עם חיילים, 1973 צילום: רויטרס

דיין: “היום ומחר אנו בגזרה זו בשלב של לחימה, וכשהם ירימו את ידיהם אנו בשלב של לקיחת שבויים. לכן אי אפשר לומר עכשיו, מדוע אינכם מחליפים שבויים”.

בדצמבר 1973, בתשובה לשאלה בוועדת החוץ והביטחון אם צה”ל גירש אזרחים מצרים מהעיר סואץ, אמר אלעזר, “היו באזור כ–6,000 איש. לפי הדיווחים שלנו עזבו 4,000 עד 4,500 מהם ולפי הערכתנו יש עדיין בשטח כ–1,500. התושבים עזבו בחלקם בגלל חשש מפני חידוש הלחימה, בגלל בעיות מים והתייבשות תעלת המים המתוקים. לא היתה מדיניות של גירוש ולא היתה אף פקודת גירוש. אם בשטח היה גירוש פה או שם, זה יכול להיות. אני לא יודע”.