Mikä takaisi seksityöntekijöille turvalliset työolosuhteet? Stigmatisoinnin ja totaalisten kieltojen sijaan pitäisi keskittyä kysymään seksityönteijöiltä itseltään, mitä he itse haluavat, kirjoittaa Ina Mikkola.

"Kaverini hässii työkseen", on lause, jota en olisi voinut sanoa vielä pari vuotta sitten, koska en yksinkertaisesti tuntenut yhtäkään seksityöntekijää. Nyt tunnen. Tehdessäni dokumentaarista tv-sarjaa pornosta pääsin tapaamaan ympäri maailmaa lukuisia pornonäyttelijöita sekä strippareita, maksullisia seuralaisia ja seksipalveluita myyviä henkilöitä.

Pääsin keskustelemaan itsevarmojen ja älykkäiden persoonien kanssa. Etenkin kohtaamani naiset tekivät minusta vahvemman ja viisaamman. Silti edelleen seksityöntekijät ovat ympäri maailmaa halveksituin ammattiryhmä. Heidät kaikki niputetaan samanlaisiksi alistetuiksi uhreiksi ja kakkosluokan kansalaisiksi.

Seksityötä kohtaan liittyvistä ennakkoluuloista ja tietämättömyydestä pitää päästä eroon. Mitä meidän jokaisen tulisi ymmärtää seksityöstä?

Valtaosa seksityöntekijöistä on naisia, mutta seksityötä on monenlaista, ja jokaisen seksityöntekijän tausta, tilanne ja syyt tehdä työtä ovat erilaiset. On eri asia olla kuuluisa nuori pornotähti Hollywoodissa kuin seksiä myyvä keski-ikäinen äiti Etelä-Afrikassa, tai seuralaispalveluita tarjoava transnainen Brasiliassa. Olen tavannut nämä kaikki, eikä mieleeni tulisikaan niputtaa näitä naisia johonkin yhteen kategoriaan.

Seksityö ei ole sama asia kuin ihmiskauppa.

Jotkut päätyvät tekemään seksityötä taloudellisesta pakosta, vaikka heitä ei suoranaisesti siihen kukaan pakotakaan. Joillekin seksityö on täysin oma valinta, intohimoammatti, josta he nauttivat. Tämän hetken yksi suosituimmista yhdysvaltalaisista räppäreistä nimeltään Cardi B on taustaltaan strippari (siirryt toiseen palveluun). Hän on painottanut, ettei homma todellakaan sovi kaikille, mutta itse hän pääosin piti työstä ja sai sen avulla mahdollistettua unelmiaan.

Seksityö ei ole sama asia kuin ihmiskauppa. Siksi asenteiden näitä kahta kohtaan ei pitäisi olla samanlaiset. Jos ihminen on ihmiskaupan uhri, se on aina halveksittavaa sekä tuomittavaa. Halveksittavaa niitä kohtaan, jotka siihen pakottavat, ei koskaan uhrien suhteen. Mutta jos ihminen haluaa itse omasta tahdostaan tehdä seksityötä, sen ei pitäisi olla halveksuttavaa. Meillä jokaisella tulisi olla itsemääräämisoikeus omaan kehoomme.

Maksulliseen seksiin suhtautuminen on hyvin sukupuolittunut kysymys. Vaikka nykyään Suomessa Väestöliiton tekemien tutkimusten mukaan miesten ja naisten seksuaaliasenteissa (siirryt toiseen palveluun) ei ole yleisesti ottaen kovinkaan suuria eroja, maksullista seksiä koskevat asenteet (siirryt toiseen palveluun) ovat kuitenkin merkittävä poikkeus. Enemmistö miehistä hyväksyy seksin myymisen, kun taas enemmistö naisista vastustaa sitä.

Sukupuolittuneet asenteet eivät toki yllätä. Monia naisia puistattaa ajatus seksin harrastamisesta rahaa vastaan, ja kun kuvittelee itsensä tilanteeseen, on reaktio aiheeseen helposti negatiivinen. Miehet puolestaan ovat se pääsiallinen asiakasryhmä, joten suopeampi suhtautuminen on loogista. Suomessa noin joka kymmenes mies kertoo joskus elämänsä aikana ostaneensa seksiä. Naisista vain alle puoli prosenttia. Naiset hässivät suomalaisia, mutta miehetpääosin ulkomaalaisia. Toisaalta, vaikka miehet hyväksyvät seksin myymisen helpommin kuin naiset, ei se kerro suoraan ammatiryhmän kunnioittamisesta.

Muutos alkakoon huorittelusta. Se, että kaikkia naisia ammatista riippumatta haukutaan alentavaan sävyyn huoriksi, lutkiksi ja horoiksi kertoo asenteestamme seksityötä ja laajemmin naisen seksuaalisuutta kohtaan. Naisen suurin häpäisy tapahtuu seksualisoimalla.

Ideaalissa maailmassa horo ei ole haukkumasana, vaan ammattinimike, josta voi olla ylpeä kuten mistä tahansa ammattinimikkeestä.

Seksuaalisesti aktiivinen tai seksuaalisuutensa esiin tuova nainen, oli se hänen ammattinsa tai vain tapansa elää, olla tai pukeutua, nähdään edelleenkin halveksuttavana, vaikka asenteemme ovatkin vuosikymmenien mittaan tulleet avoimimmaksi. Ideaalissa maailmassa horo ei ole haukkumasana, vaan ammattinimike, josta voi olla ylpeä kuten mistä tahansa ammattinimikkeestä. Ideaalissa maailmassa naisia ei ylipäätään haukuta huorittelemalla.

*Seksuaalista häirintää ja hyväksikäyttöä *vastustava #metoo-kampanja koskettaa eniten seksityöntekijöitä, koska he ovat moninkertaisessa vaarassa joutua hyväksikäytetyiksi. Siksi onkin hyvä tiedostaa, että jos keskustelukulttuurissamme kaikkien naisten kokemuksia hyväksikäytöstä ammatista riipumatta vähätellään, on tilanne seksityöntekijöiden kohdalla vieläkin huonompi. Seksityöntekijöitä koskevat täysin samat oikeudet kuin muitakin ihmisiä, oikeus turvalliseen työympäristöön ja omien rajojen kunnioittamiseen. "Ei" tarkoittaa ei, myös seksityöntekijän suusta.

Tapaamiani seksityöntekijöitä on suivaannuttanut eniten se, ettei valtiotason päättäjät tai muut ihmiset aidosti kuuntele heidän toiveitaan ja ajatuksiaan.

Fanaattisen yksinkertainen seksityön vastustaminen ei auta seksityöntekijöitä. Heitä auttaa liikkumavaran ja päätäntävallan antaminen omista asioistaan. Eri puolilla maailmaa tapaamiani seksityöntekijöitä on suivaannuttanut eniten se, etteivät valtiotason päättäjät tai muut ihmiset aidosti kuuntele heidän toiveitaan ja ajatuksiaan.

Tämä aiheuttaa pahimmassa tapauksessa sen, että kun pyritään “kitkemään ihmiskauppaa”, saatetaankin luoda seksityöntekijöille vaarallisia systeemejä. Tästä viimeisimpänä esimerkkinä ovat Yhdysvalloissa laaditut seksin myymiseen käytettäviä verkkoalustoja rajoittavat lakiesitykset SESTA ja FOSTA (siirryt toiseen palveluun). Lait ovat seksityöläisiä ja heitä edustavien henkilöiden näkemyksien vastaisia (siirryt toiseen palveluun), koska lakien seuraukset voivat olla hengenvaarallisia.

Suomessa Pro-tukipiste on huomauttanut (siirryt toiseen palveluun), että myös Pohjoismaissa tuotetuissa prostituutiolainsäädännön arvioissa on epäonnistuttu tekemällä liian yksinkertaisia johtopäätöksiä monimutkaisesta sosiaalisesta kysymyksestä.

Ei ole yksinkertaisia vastauksia, ratkaisuja ja malleja monimutkaiseen kysymykseen. Ympäri maailman niin pornon tekemiseen ja kuluttamiseen, strippiklubeihin, seuralaispalveluihin kuin seksin myymiseen ja ostamiseen liittyy hyvin erilaisia säännöksiä. Ei ole helppoa tai edes mahdollista löytää kaikkialla maailmassa toimivia ratkaisuja, koska ympäröivä yhteiskunta kaikkine eri muuttujineen vaikuttaa niin vahvasti siihen, miten jotkut ratkaisut voivat kyseisessä kontekstissa toimia.

Samaan aikaan globaali maailma hälventää maiden välisiä rajoja ja myös seksityöhön liittyvät kysymykset ovat entistä enemmän yhteisiä kuin maiden sisäisiä. Suomi on maailman mittakaavassa varsin tasa-arvoinen, ihmisoikeuksia kunnioittava ja korruptiovapaa maa. Eikö tässä yhteiskunnassa olisi oiva maaperä kehittää ideaali seksityön toimintamalli? Se on ainakin varmaa, että meidän pitää Suomessa avata tämä keskustelu kunnolla ja kehittää lainsäädäntöämme.

Pitää hyväksyä ajatus, että tämä “maailman vanhin duuni” on kaikessa moninaisuudessaan olemassa ja tuskin tulee katoamaan mihinkään. Stigmatisoinnin ja totaalisten kieltojen sijaan pitäisi keskittyä kysymään ainoastaan seuraavia kysymyksiä: mitä seksityöntekijät itse haluavat? Mikä takaisi heille aidosti parhaat, turvalliset, miellyttävät ja toimivat työolosuhteet?

Ina Mikkola

Ina Mikkola on toimittaja, juontaja, sisällöntuottaja ja dj. Hän on toiminut mm. Ylen Hullu juttu-ohjelman toimittajana ja Bassoradion juontajana. Mikkolan Ideoimaa ja toimittamaa dokumentaarista tv-ohjelmaa Ina <3 Porno esittettiin Subilla ja on nähtävissä Katsomossa. Ina rakastaa vintage-vaatteita ja on intohimoinen elokuvien kuluttaja action-elokuvista art house teoksiin.