Aloitetaan ääripäästä, Pohjoisesplanadilla sijaitsevan valtuustosalin vasemman laidan takarivistä.

Siellä istuu yhden miehen valtuustoryhmä, kommunistien Yrjö Hakanen. Sieltä hän on tentannut kaupungin johtajistoa ja tivannut vastauksia, myös taloudellisesta tilanteesta.

”Helsinki on rikas kaupunkikonserni, joka teeskentelee köyhää erityisesti budjettia käsiteltäessä. Kaupunki alibudjetoi systemaattisesti palvelujaan”, hän väittää.

Hakasen mukaan kaupunginvaltuusto halutaan tietoisesti pitää erillään kaupungin tytäryhteisöistä, liikelaitoksista ja yhtiöistä.

”Ne näyttävät elävän omaa elämäänsä samalla, kun valtuusto sopeuttaa käyttötalouden menoja eli ajaa palveluja alas.”

Hakanen toimii valtuutettuna kymmenettä vuotta. Hän sanoo oppineensa paljon kaupunginhallinnosta.

”Eri virastot eivät seurustele keskenään. Riittää kun kukin säästää omia kulujaan, vaikka se tapahtuisi asukkaiden ja kaupungin kokonaisedun kustannuksella. Virastojen virkamiesjohdolla on kohtuuttoman vahva asema.”

Niin, millainen Helsinki oikeasti on?”

Virkamiesvaltainen ja kasvoton.

Rikas. Vai sittenkin köyhä?

Palveluissaan tehoton – ellei peräti tuhlari.

Ja sitten on Helsinki, joka kohoaa erilaisilla rankinglistoilla maailman metropolien kärkikymmenikköön kaupunkiarjen laadun tai vaikkapa kilpailukykynsä ansiosta.

Katsotaan faktat.

Helsinki on vain kunta kuntien joukossa – ainakin valtiovarainministeriön kuntaosaston ja Kuntaliiton kuntataloustilastoissa. Pääkaupunki on samassa jonossa Haminan, Hangon ja Heinäveden kaltaisten kuntien kanssa.

Tilastoissa tarkastellaan pitkälti peruskunnan tilinpitoa – erittelemättä kuntakonsernin tunnuslukuja laajemmin.

Ilman omistuksiaan Helsinki näyttääkin melkein tavalliselta kunnalta.

Todellisuudessa Helsinki elää kaupunkikonserninsa sisällä melkeinpä kolmea erillistä elämää. Siksi viestit kaupunginhallinnosta julkisuuteen ovat keskenään ristiriitaisia. Helsinki näyttää vuoroin rikkaalta ja köyhältä.

On kaupungin käyttötalous, jonka kanssa valtuusto pelaa rajoitetuilla panoksilla palvelutuotannon järjestämiseksi.

Ja sitten ovat kaupungin tytäryhteisöt: liikelaitokset ja yhtiöt – ja erikseen vielä ”investointien maailma”.

Liikkeenjohdon neuvonantaja, talousanalyytikko Bo-Erik Ekström on laatinut analyysit Kauppalehden sarjaan, jossa on käsitelty kymmenen suurimman kaupunkikonsernin tilinpäätöksiä. Analyysit löytyvät myös hänen Asukasomistajat.fi-verkkosivuiltaan.

Luvut ovat hätkähdyttäviä.

”Kaupungin käyttötalouden investoinnit olivat viime vuonna 400 miljoonaa ja liikelaitosten 250 miljoonaa. Konsernin investoinnit olivat yhteensä noin 1,2 miljardia. Tämä kertonee, miten mittakaava kasvaa puhuttaessa koko konsernista.”

Ekström sanoo, että Helsingin palveluiden käyttötalous on ”köyhtymässä”, mutta konserni on ”erittäin vauras”.

”Kaupungin käyttötaloudesta pyritään tekemään suuria säästöjä samalla, kun konsernilla on merkittävä omaisuusmassa, jota voisi hyödyntää myymällä tai omistamalla se tehokkaammin.”

Vuoden 2013 tilinpäätöksestä tiedottaessaan Helsingin kaupunginjohto kertoi, että tilinpäätös osoitti ennen tilinpäätöseriä 159 miljoonan euron ylijäämää, mutta ilman liikelaitoksia kaupungin alijäämä oli 29 miljoonaa euroa. Liikelaitosten yhteenlaskettu ylijäämä oli 188 miljoonaa euroa.

Ekström kysyy, onko kaupungin tällaisessakin tilanteessa syytä pitää kaikista omistuksistaan kiinni.

”Helsingiltä löytyy taseestaan myytävää, mutta omaisuuden myynnistä saatuja tuottoja ei pidä siirtää yleiseen kassaan. Pitäisi varoa, ettei Jeppe juo kirkon takana kaikkea”, Ekström kiteyttää.

”Tuotot pitäisi kanavoida sinne, missä on kriittisin ja keskeisin tarve palvelutuotannossa. Palveluja vartenhan kunta on olemassa. Helsinkikin.”

Helsingistä ja sen palveluiden epäonnistumisista kiertää lukemattomia tarinoita, jotka elävät jo omaa elämäänsä.

Kun kaupunkilaisia on yli 612 000, jokin tarinoista tuppaa olemaan tottakin jonkun asukkaan kohdalla.

On vanhoja aviopareja, jotka Helsinki on erottanut eri hoitolaitoksiin ja korjannut erheensä median puututtua asiaan.

On kahdeksanvuotiaana sänkyynsä menehtyneen Vilja Eerikan tragedia, jonka jäljiltä tutkitaan Helsingin lastensuojelun järjestelmien pettämistä.

On viikkoja tai jopa kuukausia kaupungin palvelutaloissa maanneita vainajia, joita omaiset tai viranomaiset eivät ole osanneet kaivata.

On säästötoimien synnyttämiä taisteluja, joissa vanhemmat peräävät päättäjiltä perusteluja lastensa lähikoulujen lakkauttamisille.

Eikä syksyllä puhe hiljene, päinvastoin. Keskusteluun nousee sote-viraston palveluverkkoehdotus, joka karsisi muun muassa lähiterveysasemia, mutta toisi tilalle kuusi terveys- ja hyvinvointikeskusta, viisi perhekeskusta ja 14 monipuolista palvelukeskusta. Tavoitteena on vuosi 2030.

Yrjö Hakanen kohtaa Helsingin monet kasvot päivittäin.

Oletettavasti tänäänkin joku asukkaista soittaa hänelle pyytääkseen apua kaupungin kasvotonta koneistoa vastaan.

”Yhteydenottoja tulee päivittäin. Kun asiat eivät etene virkamiesten kanssa, seuraava osoite saatan olla minä.”

Viime vuoden ajan Hakanen on selvittänyt muun muassa päihdehuollon jälkikuntoutuksessa olevien asunnottomien ja velkaantuneiden lapsiperheiden asiaa.

”Osalla heistä on aiemmilta vuosilta muun muassa vuokravelkoja. Kaupungin sosiaali- ja terveysviraston toimintamallissa heitä on vaadittu lyhentämään ensin velkoja, ennen kuin he pääsevät edes hakijaksi kaupungin asuntojonoon”, Hakanen kertoo.

Kun lapsiperheitä ei voida jättää kadulle, kaupunki on joutunut järjestämään tilapäismajoitusta.

”Sitä on hankittu esimerkiksi Forenomilta kalliilla hinnalla. Lisäksi perheillä on teetetty sopimuksia velkojen perintäfirmojen kanssa. Jopa toimeentulotuen perusosasta on siirretty rahaa perintäfirmalle. Kaiken lisäksi näin on tehty sopimuksilla, joiden tuloksena perittävä pääoma ei lainkaan lyhene. Velallisen rahaa riittää vain korkoihin.”

Pahimmillaan yksittäisen perheen kohdalla lasku kriisimajoituksista ja perintätoimista saattaa tulla muutamassa vuodessa kaupungille kymmeniä tuhansia euroja kalliimmaksi kuin se, että perheet asutettaisiin kaupungin asuntoihin ja velkojen lyhentäminen aloitettaisiin vasta asunnon saamisen jälkeen.

Kommunisti Hakaselle soittavat toisinaan myös kokoomusrouvat. He valittavat, että kokoomusvetoinen kaupunginhallinto on pettänyt palvelulupauksensa.

Kokoomuslaisella kaupunginhallituksen puheenjohtajalla on tähän sanansa sanottavana.

Tatu Rauhamäki ymmärtää valtuutettuihin yhteyttä ottaneiden huolen.

Hän johtaa puhetta kaupunginhallituksen kokouksissa. Ne pidetään samassa Pohjoisesplanadin kiinteistössä, jossa on valtuustosalikin.

Rauhamäen mukaan tosiasia on, että uudistamis- ja sopeuttamispaineet kohdentuvat sinne, missä suurimmat säännölliset menotkin ovat: palvelutuotantoon – sekä kaupungin omistamiin seiniin.

”Yksi keskeisistä haasteistamme on saada kaupungin käyttötalouden tulot ja menot tasapainoon näennäisestä varallisuudesta huolimatta”, Rauhamäki sanoo.

Hän ei kaunistele havaintojaan kotikaupungistaan.

”Kaupungin hallinto- ja palvelurakenne on osin siiloutunut, jäykkä ja hidas reagoimaan. Haasteita riittää sekä johtamisessa että palveluiden laadun ja tehokkuuden parantamisessa.”

Hän sanoo vilpittömästi kadehtivansa Espoon joustavuutta ja uudistumiskykyä.

”Espoon nopea kasvu viime vuosikymmeninä on mahdollistanut sen, että kaupunki on voinut ottaa rohkeasti käyttöön esimerkiksi uusia palveluntuotantotapoja. Helsinki on vanhana kaupunkina kiinni perinteisessä hallintokulttuurissaan ja palvelurakenteessaan.”

”Espoo on kuin Viro, joka on voinut kasvaessaan tehdä asioita uudella tavalla ilman vanhoja rasitteita. Helsinki on se Suomi, jota painavat vanhat rakenteet ja toimintakulttuuri.”

Vaikka kaupunginvaltuusto käyttää Helsingissä ylintä valtaa, Rauhamäki arvioi, että kaupungin sisällä merkittävää valtaa käyttävät myös vahvat henkilöstöjärjestöt.

”Espoolla on ollut poliittiset edellytykset kilpailuttaa palveluja toisin kuin Helsingillä. Toivoisin, että keskustelua palveluntuotantotavoista voitaisiin käydä myös Helsingin kaupunginvaltuustossa entistä avoimemmin.”

Yllättävimmät luvut ovat vielä kertomatta.

Mitä jos Helsingin kaupunkikonserni olisi yritys? Silloin sen ”liikevaihto” olisi liki saman verran kuin hissyhtiö Koneen liikevaihto.

Bo-Erik Ekströmin analyysin mukaan Helsinki on siis enemmän kuin vauras.

Helsingin kaupunkikonsernilla oli viime vuonna nettovelkaa 3,7 miljardia euroa ja nettovarallisuutta 9,4 miljardia euroa.

Käsite ”nettovarallisuus” kuvaa tilannetta, jossa kuntakonsernin kaikki omaisuuserät myytäisiin kirjanpito-arvoihin perustuen ja lainat maksettaisiin pois.

Helsingin kaupunkikonsernin nettovarallisuus oli vuoden 2013 päättyessä kaikkiaan 15 327 euroa asukasta kohden. Esimerkiksi Turussa nettovarallisuus oli 5 494 euroa asukasta kohden.

Helsingin kaupunkikonsernin nettotulos oli viime vuonna 202 miljoonaa euroa. ”Liikevaihto” oli 6,4 miljardia euroa, siis lähes yhtä paljon kuin Koneen liikevaihto.

Vuoden lopulla konsernikassassa oli 1,1 miljardia euroa.

Konsernin kruununjalokivet takoivat hyviä liikevoittoja: Helsingin Energia teki viime vuonna 200 miljoonan euron liikevoiton – ja liikevoittoprosentti oli peräti 25. Helsingin Sataman voittoprosentti oli 23.

Jos kaupunkikonsernin tulosta tarkastellaan viiden viime vuoden ajalta, Ekströmin mukaan yhteenlaskettu nettotulos on yli 1,1 miljardia euroa.

Konsernianalyysinsä valossa Ekström ihmettelee, että Helsingin kaupungin 480-sivuisessa talousarviossa 2014 konsernitaso loistaa poissaolollaan.

”Miksi? Talousarvioissaan konsernitason unohtavat useimmat suuret kaupungit.”

Ekström korostaa, että päättäjät eivät voi miljardiluokan talouspäätöksissään piiloutua virkamiesten selän taakse. Kuntakonsernista vastaavat viime kädessä valtuutetut.

”Jokaisen valtuutetun pitäisi osata lukea konsernitilinpäätöstä tai ainakin pyytää asiantuntija-apua sen ymmärtämiseksi.”

Kaupunginvaltuustossa istuu 85 keskeisintä helsinkiläispäättäjää. Miten he ovat ottaneet kuntakonsernin haltuunsa?

Se ei ole valtuutetuille yksinkertaista, arvioi valtuuston puheenjohtaja Mari Puoskari (vihr).

”Kaupungin liikelaitokset ja yhtiöt ovat saattaneet jäädä etäisiksi päättäjille. Kaupunginhallituksen konsernijaosto toimii nyt toista valtuustokautta ja nähdäkseni tämä on parantanut tilannetta. Valtuutetut saavat seurantaraportit kaupunkikonsernin taloudesta säännöllisin väliajoin.”

Puoskari myöntää, että Helsinki on vauras. Köyhää sen ei sovi edes leikkiä.

Puoskaria häiritsee kaupunkikonsernin virkamiesvaltaisuus.

”Sivutoimisena harrastuksena on vaikea valvoa, että lähes viittä miljardia veroeuroa käytetään oikein ja tehokkaasti.”

Puoskari kertoo, kuinka vasta vajaa vuosi sitten päätettiin Helsingin investointiraamista, joka laittaa tulevan kymmenen vuoden investoinnit tärkeysjärjestykseen.

”Nyt järjestystä oli jo merkittävästi muutettu ’ihan vaan virkamiestyönä’. Pormestarimalli – suorilla vaaleilla valittu kaupunginjohtaja – parantaisi tilannetta ja tekisi selväksi eron poliittisesti valitun johdon ja virkamiesten välillä.”

Vaikka peruutuspeilissä näkyy Helsingin kelpo tulos, edessä on ongelmia.

Helsingin Energia on tulouttanut vuosittain kaupungin palvelukoneiston käyttöön noin 200–300 miljoonaa euroa. Se vastaa noin kahden veroprosenttiyksikön tuottoa.

Nyt Helsingin Energia yhtiöitetään. EU potkii linjauksillaan kuntien liikelaitoksista yhtiöitä. Jatkossa veroetuudet katoavat ja osakeyhtiönä Helsingin Energiakin joutuu maksamaan tuloksestaan kohtuullisen tuntuvaa veroa.

Valtuutettuja on varoiteltu konsernin rahasammon tuloutusten hiipumisesta, koska Helsingin Energia joutuu investoimaan omaan tulevaisuuteensa.

Palataan vielä Yrjö Hakasen huoleen asunnottomista lapsiperheistä.

Hakanen kertoo kaupungin nyt korjanneen käytäntöä: toimeentulotuen perusosasta ei enää peritä velkarästejä.

Mutta voiko Helsingin kaltainen vakaa kaupunkikonserni luukuttaa asunnottomia lapsiperheitään tilapäismajoitukseen?

”Ei voi”, kaupunginhallituksen puheenjohtaja Tatu Rauhamäki vastaa.

”Olisi hyvä, jos kaupungin vuokra-asunnoista saataisiin jokin kiintiö käyttöön kaikista kipeimmin vuokra-asuntoa tarvitseville vähävaraisille kaupunkilaisille. Siksihän niitä on alun perin myös rakennettu.”

