Moni päätyy yrittäjäksi vastoin tahtoaan, mutta töitä ei ole riittävästi. Eivätkä ne ainakaan saisi maksaa juuri mitään. Jos työstä kuitenkin sovitaan, se tilataan ja tehdään, yhä useampi jättää laskun maksamatta. Totuus on, että yrittäjää laitetaan sata–nolla, kirjoittaa Ajankohtaisen kakkosen toimittaja Ami Assulin.

Saanko esitellä itseni? Olen yrittäjäsuvun kasvatti, entinen freelance-yrittäjä ja yrittäjän vaimo. Tuttavapiirissäni on paljon yrittäjiä. Viime vuonna tein puolituntisen ohjelman_, Silminnäkijä: Yrittäjäksi pakosta_. Se vahvisti käsitystäni entisestään: yrittäminen on perseestä ja kaikista ei yksinkertaisesti ole yrittäjäksi.

Ikävä kyllä sitä ei ymmärretä tänä aikana, jolloin lähes jokaisen koululaisenkin tulisi perustaa yritys ja starttirahaa annetaan ties mihin kuolemaantuomittuihin projekteihin – siitä huolimatta, että jopa 90 prosenttia start up-yrityksistä elää vain vuoden. Ei, pienyrittäjien pitäisi pelastaa Suomen talous vaikka oman taloutensa hinnalla.

Suomi on taantumassa jo seitsemättä vuotta. Se taas tarkoittaa, että töitä ei ole riittävästi. Eivätkä ne ainakaan saisi maksaa juuri mitään. Jos työstä kuitenkin sovitaan, se tilataan ja tehdään, yhä useampi jättää laskun maksamatta. Totuus on, että yrittäjää laitetaan sata–nolla, kaikkialla, koko ajan.

Pakko- näennäis- ja vahinkoyrittäjät. Näillä nykyajan torppareilla on monta nimeä. Moni elää köyhyysrajan alapuolella.

Yrittäjän puhelin soi jo kukonlaulun aikaan: siellä on toinen yrittäjä, joka yrittää myydä ilmoituksia, lisävakuutuksia, näkyvyyttä, välineitä, mainetta, viisautta, elämyksiä, tarjouksia, tuotteita – ihan mitä vaan. Yrittäjiä riittää, mutta rahaa ei.

Niinpä yrittäjäparka yrittää yhä enemmän. Yrittää kaiket päivät, illat, yöt, viikonloput. Yrittää lomalla ja yrittää sairaana, on pakko painaa. Niin yritti myös isäni ja hänen isänsä, silloinkin, kun talous oli nousussa ja töitä tarpeeksi. He onnistuivat hyvin, selvisivät lamastakin, mutta emme me lapset heitä paljoa nähneet. Yrittäjän pitää tehdä pitkää päivää myös hyvinä aikoina.

Yrittäjänä oleminen, vaikka sinulla ei olisi ensimmäistäkään alaista, tarkoittaa sitä, että hoidat itse sosiaaliturva- , eläke- ja vakuutusmaksusi. Ja arvonlisäveron. Ne ovat lakisääteisiä, ja kalliita. Jos palkkaat yritykseesi toisen työntekijän, sinusta tulee työnantaja. Sekin velvoittaa, ja se vasta maksaa.

Ohjelma Silminnäkijä: Yrittäjäksi pakosta opetti minulle, että ns. pakkoyrittäjien määrä on kaksinkertaistunut kymmenessä vuodessa. Yhä useampi alkaa yrittäjäksi vastoin tahtoaan, koska muita töitä ei ole. Yrittäjyydestä on vaivihkaa tullut yksi työllistämisen peruspilareista.

Pakko-, näennäis- ja vahinkoyrittäjät, itsensä työllistäjät. Näillä nykyajan torppareilla on monta nimeä. Moni elää köyhyysrajan alapuolella ja jättää pakon edessä esimerkiksi eläkemaksut maksamatta. Tuleeko heistä uusi eläkepommi? Ehkä ei – moni tappaa itsensä työllä ennen sitä.

Itse olin yrittäjänä eli freelance-toimittajana 1990-luvulla heti laman jälkeen. Jutut tekivät kauppansa, ja niistä maksettiin paljon paremmin kuin tänä päivänä. Tein töitä vanhalla tietokoneella olohuoneen nurkassa ja sain yksinhuoltajanakin perheeni elätettyä jotenkuten.

Ja voi miten minä yritinkään! Kun konttori on kotona, en malttanut olla yrittämättä öisinkin, aina tilaisuuden tullen, lastenhoidon, siivouksen, tiskien ja pyykkien lomassa. Ja tietysti Pikku Kakkosen aikaan, se oli sääntö eikä poikkeus. Tein töitä kuin alkoholisti, salaa jopa itseltäni.

Ja voi miten minä yritinkään! Tein töitä kuin alkoholisti, salaa jopa itseltäni. Sitten tuli kesä.

Sitten tuli kesä: lehdet julkaisivat kaksoisnumeroita, ja televisio-ohjelmat jäivät tauolle. Päiväkoti suljettiin kuukaudeksi, ja minä vietin lasten kanssa lomaa – palkatonta lomaa. Niillä lomilla ei matkusteltu eikä hurviteltu, kun ei ollut rahaa.

Ellei yrittäjä tee töitä, hänellä ei ole myöskään tuloja. Jos yrittäjä tai hänen läheisensä sairastuu niin pahasti, että töitä ei voi tehdä, tilanne on sama.

Freelance-toimittajana sain toki korvausta Journalistiliitosta julistautumalla työttömäksi (siitä piti olla kirjalliset todistukset toimeksiantajilta), kunhan olin maksanut kalliit jäsenmaksut. Byrokratia piti huolen siitä, että vähäisiä rahoja sai odottaa myöhäiseen syksyyn. Yritin hakea lisää lainaa – mutta ei sitä silloinkaan saanut, kun ei ollut tuloja.

Freelancerina minun oletettiin siitä huolimatta osallistumaan monenlaisiin palavereihin, seminaareihin ja muihin ideariihiin. Asiakkaani, ne vakituiset työntekijät, saivat siltäkin ajalta palkkaa. Minä en.

Viitisentoista vuotta sitten aloin nauttia säännöllistä kuukausipalkkaa. Yleisradio sai minusta kiitollisen työntekijän: vähempikin raha riittää, ja Siperia on jättänyt jälkensä – teen edelleen töitä yrittäjän mentaliteetilla, paljon ja ripeästi, tarpeen vaatiessa vaikka öisin.

Mutta minulla on palkallinen kesäloma, työterveyshuolto ja taittovian vuoksi jopa työnantajan kustantamat työpäätesilmälasit. Niiden avulla oli helppoa naputella tämäkin Näkökulma.

Yrittäjäksi en halua enää ikinä.

A2 Yrittäjäilta YLE TV2 2.12. klo 21 alkaen.