Lähdin tekemään dokumenttisarjaa huumeiden historiasta suurin toivein: tämä on aihe, josta irtoaa taatusti mielenkiintoisia tarinoita ja ihmiskohtaloita. Luulin, että aika olisi vihdoin, vuonna 2015, kypsä aiheen neutraalille ja asialliselle käsittelylle.

Toiveeni murskautuivat pian. Löysin kyllä ihmisiä, joilla oli omakohtaisia muistoja huumaavista aineista, mutta he eivät halunneet kertoa niitä kameralle. Kohtasin torjuntaa, jopa pelkoa. Monet tarkastelivat muistojaan varoen, mielestäni jopa vääristävien linssien läpi.

Eräs nyt kuusikymppinen nainen oli lapsena seurannut isoäitinsä kamppailua riippuvuuden kanssa. Isoäiti oli saanut 1950-luvulla laillista morfiinia kipulääkkeeksi syöpäkipuun ja jäänyt koukkuun. Isoäidin tytär, siis naisen äiti, oli joutunut hakeutumaan apteekkiin töihin voidakseen pihistää äidilleen morfiinia. Lopulta tytär jäi kiinni, ja työ apteekissa loppui. Isoäiti korvasi morfiinin rautaviinillä ja Hota-pulverilla. Kiinnostava tarina, joka kertoo paljon 1950-luvusta, jolloin huumaavat lääkkeet olivat nimenomaan apteekkitavaraa, laillisia lääkkeitä. Olimme sopineet jo ajan ja paikan haastattelun tekemiseen, kun nainen soitti ja perui kaiken. Yritin vielä taivutella, mutta turhaan.

Yritin myös selvitellä kannabiksen varhaisvaiheita. Arvellaan, että hasis saapui Suomeen ruotsalaisten jazz-orkestereiden mukana jo 1950-luvulla. Halusin kuulla silminnäkijähavaintoja. Tavoitin helsinkiläisestä palvelutalosta erään tunnetun suomalaisen jazzmuusikon, joka oli soittanut orkestereissa jo 1940-luvulta lähtien. Hän oli hyvin torjuva minua kohtaan ja sanoi, ettei tiedä huumeista mitään. ”Mutta onhan se olennainen osa jazzin historiaa”, yritin sanoa. ”John Coltrane on ollut riippuvainen heroiinista, samoin Miles Davis, ja aine on myös vaikuttanut heidän tapaansa tehdä musiikkia…” Edes keskustelu aiheesta ei koskaan alkanut. Vastaus oli jyrkkä ei ja en tiedä.

Jazzmuusikko Henrik Otto Donner esiintyi 1960-luvun puolivälissä julkisesti kannabiksen ja meskaliinin käytön puolestapuhujana. Valitettavasti Donner kuoli toissavuonna. Soitin hänen tyttärelleen. Tytär Donner ei tiennyt isänsä huumekokeiluista mitään, ”ei isä sellaisia”. Donnerin ystävien mukaan kannabiksen polttelu ei suinkaan loppunut lastensaantiin.

Edesmennyt gonzojournalisti Veikko Ennala onnistui ostamaan palan hashista Helsingin satamasta vuonna 1952. Hän raportoi ostoksistaan Apu-lehdessä. Vuonna 1968 Ennala syötti LSD:tä Hymy-lehden tuolloiselle sarjakuvataiteilijalle Jyrki Paavolalle, joka tunnetaan myös muusikkona ja ravintolayrittäjänä. Soitin Paavolalle. ”Emmä oo törmännut huumeisiin millään tavalla missään koskaan. Ei mulle ole kukaan kaupitellut. Tää oli ainoa sellainen, että semmosta tuotiin kokeiltavaks mulle. Että se oli ihan ainoa. Mä en ole ikinä törmännyt mihinkään huumejengeihin?” Häkellyin. Kuka mistään huumejengeistä puhui?

Huumeiden käyttö kriminalisoitiin Suomessa vasta vuonna 1966. Sitä ennen käyttö ei ollut rikos. 1960-luvulla huumekauppa ei ollut vielä jengiytynyt tai ammattimaistunut, vaan aineet liikkuivat lähinnä kädestä käteen, kaverilta kaverille. Nuorisotutkija Mikko Salasuo kuvailee ensimmäistä huumeaaltoa, että ”tää on jotain kivaa, uutta, hauskaa, tätä tehdään ulkomailla. Siihen ei liity ajatusta, että me ollaan tekemässä jotain väärin, me ollaan tekemässä jotain pahaa, me ollaan tekemässä jotain mikä on moraalisesti, juridisesti väärin, se on viattomia kokeiluja.”

Eräs jututtamani näyttelijä vahvisti, että 60-luvun puoliväli oli viattomuuden aikaa. ”Kannabis saapui Suomeen, kuin lehti olisi pudonnut puusta”, hän maalaili puhelimessa. Pyysin tätä näyttelijää haastateltavaksi. Olisin halunnut kuulla, millainen oli ajan henki ja miten kannabiskokeilut heijastivat sitä. Aluksi näyttelijä suostui. Sitten hänkin perui haastattelun.

Ihmiset pelkäävät yhä leimaantumista. Stakesin entinen pääjohtaja Vappu Taipale erehtyi vuonna 2001 kertomaan nuoruutensa LSD-kokeilusta. Taipaleen kokeilu tapahtui lääketehtaan valmisteella ja sairaalaolosuhteissa; aikana, jolloin aine oli vielä täysin laillista. Julkisuudessa nousi valtava myrsky. Ymmärrettävistä syistä Taipale ei halunnut joutua samaan kurimukseen uudestaan ja - yllätys, yllätys- kieltäytyi haastattelusta.

Kymmenet kuulemani tarinat jäivät kertomatta tv-dokumenteissa, koska ihmiset eivät uskaltautuneet kameran eteen. Aloin olla epätoivoinen. Eihän tämä voi olla näin vaikeaa!

Mistä on kyse? Historiantutkija Mikko Ylikangas puhuu 1960-luvun lopulta alkaneesta ”demonisaatiovaiheesta”, jossa huumeille on annettu hyvin kielteisiä merkityksiä. Huumeiden paikka yhteiskunnallisessa keskustelussa on lukittu. Kaikki muu kuin tiukka huumeiden vastainen puhe on vaarallista ja epäilyttävää.

Monet jututtamistani ihmisistä eivät pystyneet muistamaan aikaa ennen huumeiden käytön kieltämistä, vaikka olivat itse eläneet sitä. Heidän muistikuviaan värittivät myöhempi lainsäädäntö, mediakirjoittelu ja valistus. Kansakunnan tajuntaan kaiverretut, huumeisiin liitetyt mielleyhtymät muuttuvat hitaasti.

Onneksi sitkeys tuotti tulosta, ja pikkuhiljaa löysin myös ihmisiä, joiden mielestä viisikymmentä vuotta vanhoista asioista puhuminen on mahdollista ja peräti tärkeää. Kiitos heille.