Juutuin Twitter-väittelyyn yliopistojen pääsykokeista huomautettuani, että on epäloogista väittää, että Helsingin eliittilukioiden laudatur-hirmut valtaisivat aloituspaikat, jos sisäänotto perustuisi ylioppilaskirjoituksiin eikä pääsykokeisiin. Ei heitä yksinkertaisesti riitä ja vaikkapa oikikseen nämä kyllä pääsisivät halutessaan nytkin, mutta eivät kaikki halua.

Keskustelussa sinkosi niin paljon väitteitä, ettei niitä voinut kommentoida 140 merkin vastauksilla. Siksi teen yhteenvedon esitetyistä väitteistä.

Lähtökohtani on se, että on sinänsä tärkeätä valita korkeakouluihin niitä, joilla on parhaat edellytykset menestyä opinnoissa. On esitetty sellaistakin, että opiskelijat pitäisi valita ”demokraattisemmin” niin, että huonojakin menestyjiä valittaisiin, mutta tähän en oikein löydä perusteita.

Oikeiden opiskelijoiden valinta on niin tärkeätä, että se saa vähän maksaakin – joko rahaa tai opiskelijoiden aikaa. Niinpä, jos voitaisiin osoittaa, että pääsykokeiden validiteetti on selvästi parempi, kannattaisin pääsykokeita, mutta tästä ei ole kukaan esittänyt mitään näyttöä.

Tämä vielä julkaisematon tutkimus osoittaa – niin tutkijat ainakin väittävät – että ylioppilastutkinto ennustaa opinnoissa menestymistä paremmin kuin pääsykokeet. Kun tutkimus ensi kuussa julkaistaan, tiedämme tästäkin enemmän.

Jos tuo väite pääsykokeiden kehnoudesta pitää paikkansa, asian pitäisi olla selvä. Jos koejärjestely on kallis, vie opiskelijoiden aikaa kohtuuttomasti, johtaa tilanteeseen, jossa pääsee sisään vasta muutaman vuoden jälkeen, ja kaiken tämän rumban jälkeen testi on huonompi kuin ylioppilaskirjoitus, en näe järjestelyissä järjen hiventäkään.

Niiden, jotka väittävät pääsykokeiden valitsevan opiskelijat paremmin, pitäisi tuoda jotain tutkittua tietoa väitteensä pohjaksi.

On selvä, että teatterikorkeakouluun ja Sibelius-akatemiaan kannattaa valita oppilaat toisin ja ehkä myös arkkitehdiksi opiskeleviksi. Voi olla joitain muitakin aloja, jossa kannattaisi mitata soveltuvuutta työskennellä alalla. Lääkiksen opiskelijavalintoihin tällaista soveltuvuustestiä ei tietääkseni kuulu, vaikka ehkä pitäisi. Juristiksi valmistuneet sijoittuvat niin erilaisiin tehtäviin, ettei mitään yleispätevää soveltuvuuskoetta voi olla, joten opinnoissa menestyminen on parasta, mitä voimme mitata.

Pääsykokeet eivät lisää aloituspaikkoja

Moni kirjoittaja on kertonut, että hän ei olisi päässyt minnekään surkean ylioppilastodistuksensa perusteella, mutta menestyi pääsykokeissa. Se ei kuitenkaan tuonut opiskelijapaikkoja lisää, joten hän pudotti jonkun toisen pois. On inhimillistä pitää omaa etuaan muita tärkeämpänä, mutta päättäjät eivät voi näin ajatella. Pitäisi tietää, miksi hänen pääsemisensä opiskelemaan tärkeämpi asia kuin sen toisen, jonka hän pudotti?

Saadaan motivoituneimpia opiskelijoita

Pääsykokeiden puolesta on sanottu, että kun sisään ei pääse vain ilmoittautumalla ,vaan on osoitettava motivaationsa valmistautumalla kokeisiin, saadaan motivoituneempia opiskelijoita, jotka eivät keskeytä opintojaan niin herkästi. Jos on tarkoitus mitata vain motivaatiota, pääsykoe voidaan korvata puhelinluettelon opettelulla ulkoa tai muurahaispesässä istumisella, ja sitä eräät pääsykokeista muistuttavatkin.

Aika hyvin motivaatiota mittaa sekin, että valitsee juuri tämän alan kaikista niistä aloista, joihin voisi päästä.

Kun osaan korkeakouluista vaaditaan tätä puhelinluettelon ulkoa oppimista ja osaan pääsee suoraan paperien perusteella, silloin tietysti jälkimmäiset saavat vähän huonommin motivoituneita, mutta ei, jos kaikkialle pääsee suoraan papereiden perusteella.

Nykyjärjestelmä tuottaa paljon opintojen keskeyttämisiä esimerkiksi kemian laitoksella, jonne lääkiksen sisäänpääsykokeissa epäonnistuneet tulevat vuodeksi pyrkiäkseen uudestaan lääkikseen. Se ei itse asiassa ole mitenkään huonosti käytettyä aikaa, mutta tätä ei olisi, jos lääkikseen otettaisi papereiden perusteella. Tätä ei siis voi käyttää argumenttina sen puolesta, että pääsykokeiden kautta tulevat keskeyttävät opintojaan harvemmin.

Ei tarvitse taktikoida

Jos korkeakouluihin haettaisiin papereiden eikä työläiden pääsykokeiden perusteella, voisi hakea moneen paikkaa yhtä aikaa. Nyt joutuu hakemaan käytännössä vain yhteen, joten joutuu taktikoimaan: tuonne haluaisin, mutta on epävarmaa, pääsenkö, joten varminta hakea tuonne. Tämä johtaa epäoptimaalisiin valintoihin.

Opinnot voivat alkaa heti

Toinen argumentti ylioppilastodistuksen puolesta on se, että jos valitaan papereiden perusteella, melkein kaikki voivat aloittaa opiskelun heti lukiosta päästyään. Jotkut jäävät sakkokierrokselle parantaakseen ylioppilastodistusta, mutta jos lukio-opinnot ovat kerran jääneet vähän kesken, on aivan rationaalista lukea lukio loppuun sen sijaan, että haaskaa aikaa muurahaispesässä istumiseen tai puhelinluettelon ulkoa oppimiseen. Mitään lisäopetusta ei tarvitse antaa. Kirjoja on osattava lukea, jos kerta on tarkoitus opiskella korkeakoulussa.

Ylioppilastutkinto suosii nopeammin kehittyviä tyttöjä

Tämä on koko koulujärjestelmämme ongelma. Se on pahimmillaan lukioon pyrkimisen vaiheessa, koska pojilla on siinä vaiheessa murrosikä vielä vähän kesken. Olen ehdottanut ennenkin ja ehdotan taas: tyttöjen pitäisi aloittaa koulu puoli vuotta poikia nuorempina – siis niin, että ikäluokka pantaisiin poikki heinäkuun alusta ja pojilla tammikuun alusta.

Poikien hitaampi kypsyminen on syy painottaa ylioppilastutkintoa eikä lukion päästötodistusta, koska ylioppilastutkinto mittaa osaamista lukion lopussa ja päästötodistus koko lukion aikana. En sinänsä ymmärrä, miksi vaikkapa englanninkielen arvosanaan vaikuttaa se, kuinka hyvin osasi englantia jo lukion ensimmäisellä. Eikö sen pitäisi mitata sitä, kuinka hyvin osaa englantia lukion lopussa. Ei juoksukilpailussakaan anneta mitaleita väliaikojen perusteella vaan siitä, mikä on sijoitus maalissa.

Toinen syy käyttää nimenomaan ylioppilastodistusta on siinä, että arvosteluasteikko eri kouluissa on aivan erilainen – peruskouluissa vaatimustason ero voi olla jopa kaksi arvosanaa niin, että osaaminen, jolla yhdessä koulussa saa kasin saa toisessa koulussa kutosen. Jos sisään otettaisiin opettajan antaman arvosanan perusteella ilman tasokokeita, syntyisi numeroinflaatio, jossa kaikki saisivat vain hyviä arvosanoja.

Miksi uskonnon arvosanan pitäisi vaikuttaa sisään pääsyyn

Ei pitäisikään. (Se on jopa uskonnonvapauden vastaista, mutta tämä on oma tarinansa.) Korkeakouluilla on oikeus ja jopa velvollisuus vähän miettiä, mitä ylioppilastodistuksen arvosanoja ne painottavat. Teknillisille aloille pyrittäessä varmaankin kannattaisi painottaa matematiikan, fysiikan ja kemian arvosanoja – aivan oikein, lukiossa pitäisi vähän miettiä, mitä siellä opiskelee, jotta opetus korkeakouluissa ei joutuisi alkamaan aivan alusta.

Lukiossa on omat kurssinsa vaativalle ja yksinkertaistetulle matematiikalle. Niiden arvosanoja ei tietenkään pidä verrata suoraan toisiinsa. Lyhyen matematiikan laudatur vastaa korkeintaan pitkän matematiikan cumua, jos sitäkään.

(Sinänsä on pieni ongelma, että matematiikan arvosanoja on vain yksi, kun kielitaitoa mitataan usealla eri kokeella niin, että jokaisesta kielestä saa oman arvosanan. Todennäköisyyslaskenta esimerkiksi on aivan eri asia kuin integraalilaskenta, ainakin enemmän eri asia kuin espanja ja ranska. Matematiikan kokeen matala informaatioarvo on yksi peruste mitata lukion matematiikan osaaminen uudestaan pääsykokeissa vähän detaljoidummin.)

Se mitä aineita korkeakoulujen sisäänpääsyssä painotetaan, vaikuttaa tietysti siihen, mitä aineita kannattaa lukiossa lukea. Joku voi pitää tätä ongelmana, mutta minusta sen, joka aikoo lukemaan teknillstä fysiikkaa, on syytäkin lukea matemaattisia aineita ja luonnontieteitä lukiossa.

Nuoret ovat liian nuoria valitsemaan uraansa

Mikä näissä suomalaisissa lukiolaisissa on niin nössöä? Muissa maissa suuntaudutaan jo lukiossa tietyille urille ja meilläkin ammattikoululaiset joutuvat heti peruskoulun jälkeen päättämään, kouluttautuvat kampaajiksi vai autonasentajiksi. Miksi lukiolaiset ovat epäkypsempiä kuin ammattikoululaiset?

Sinänsä olen sitä mieltä, että alan vaihtaminen kesken opintojen pitäisi olla helppoa ja suotavaa. Oman elämänuran hahmottuminen sujuu aikomaansa alaa opiskellen paremmin kuin välivuotta bilepainotteisesti viettäen.

Pitää olla uusi mahdollisuus

Moni kaihtaa sitä, että yliopistoon pääsy olisi kerrasta poikki ja tunnetasolla ymmärrän tämän hyvin. Mietitäänpä tilannetta, jossa johonkin otetaan 400 oppilasta vuodessa arpomalla. Koska on aivan kohtuutonta, että yksi arpominen ratkaisee kaiken, on oltava mahdollisuus uuteen arvontaan. Hyvä, otetaan vuosiluokasta ensimmäisellä kerralla arpomalla 200. Vuoden kuluttua samasta ikäluokasta otetaan 100 lisää ja jotta tämäkään ei olisi lopullista, seuraavaksi 50, sitten 25 ja niin edelleen. Millä tavalla tämä olisi parempi.

Pääsykokeet eivät kuitenkaan ole arpomista. Näiden liian myöhään miehistyneiden – palautteen perusteella sukupuolittunut ilmaisu näyttää perustellulta – on saatava uusi tilaisuus. Ehkäpä näin. Miksi he eivät voisi vain parannella sitä ylioppilastutkintoaan. Mutta tämä on jonkinlainen argumentti sen puolesta, että vaikka pääosa otettaisiin heti lukiosta ylioppilastutkinnon perusteella, osa voitaisiin ottaa pääsykokeilla.

Monipuolisempaa joukkoa

Korkeakouluihin tarvitaan monipuolisempaa poukkoa. Sama testi kaikille tuottaa liian samanlaisia osaajia. Tämä on minusta hyvä argumentti. Tosin pääsykokeissa on sama ongelma. Nekin suosivat kovin samanlaisia, koska on vain yksi testi eikä monta rinnakkaista.

Siitä papereilla sisään ottamisestakin voidaan tehdä monimuotoisempaa. Tehdään tällainen kuvitteellinen esimerkki, että jokin korkeakoulu päättäisi ottaa suoraan päältä ne, joilla on laudatur matematiikassa, fysiikassa, historiassa tai äidinkielessä, missä tahansa näistä. Silloin sisään tulisi eri tavalla hyviä kuin siinä tapauksessa, että noissa neljässä aineessa laskettaisiin puoltoäänet yhteen.

Otetaan 75 % papereiden perusteella, loput pääsykokeilla.

Harkinnanarvoinen kompromissi voisi olla, että otetaan 75% opiskelijoita ylioppilaskirjoitusten perusteella ja loput pääsykokeilla., Silloin valtaosa pääsisi opiskelemaan suoraan lukiosta. He voisivat taktikoimatta hakea mihin haluavat eikä heille tulisi välivuosia lukion ja korkeakouluopintojen välille, mutta olisi takaportti noille ”erilaisille oppijoille”. Koska jokin väylä pitäisi olla myös ammattikouluista, tämä pääsykoeväylä voisi sopia myös heille.

Lahjakkuustestit?

Työpaikkahaastatteluissa käytetään yhtenä kriteerinä palikkatestejä. Se on siis hyväksyttävää työhön otossa. Hallituksen mukaan korkeakoulujen pääsykokeita on kehitettävä sellaisiksi, ettei niihin voi valmistautua. Mitä muuta se voi tarkoittaa kuin lahjakkuustestejä?

Enemmän sisään?

Aika moni kommentoija tuntuu ajattelevan, että sisäänpääsykriteereitä pitäisi muuttaa niin, että hän itse tai joku lähisukulainen pääsisi. Tämä onnistuu vain, jos sisäänpääsyä lisätään.

Aloituspaikkoja pitäisi tehdä. Suomessa koulutetaan muita maita vähemmän kandeja – olemme jäämässä koulutustasossa jälkeen ­– mutta vastaavasti muita enemmän maistereita. Otettakoon siis sisään enemmän, mutta karsittakoon opintomenestyksen perusteella puolet pois maisterivaiheessa. Silloin valtion on kyllä muutettava kelpoisuusehtojaan niin, että kandin paperitkin kelpaavat silloin, kun maisterinopintoja ei tosiasiassa tarvita.

Jos sääntöjä muutetaan niin, että yhä useampi pääsee korkeakouluihin suoraan lukiosta, pitää sisäänottoa joka tapauksessa lisätä tilapäisesti, sillä muuten meille tulee kohortti, joka ei pääse sisään juuri lainkaan.

Aivan olennaista on tutkia sitä, mikä ennustaa opintomenestystä. Pääsykokeet vai ylioppilaskirjoitusten arvosanat ja jos ylioppilaskirjoitusten arvosanat, mitkä niistä missäkin opinnoissa.