Sipilän hallitus on työstänyt yhteiskuntasopimustaan pitkään. Tavoitteet ovat selvät ja hyväksyttävät. Suomen velkaantuminen on pysäytettävä, rakenteet uusittava ja talous saatava kasvuun. Yhteiskuntasopimus on kielikuva, jolla tavoitellaan kaikkien yhteistä panosta ja yleistä hyväksyntää toimenpiteille – vaikeillekin. Se mitä Sipilän hallitus ei ole onnistunut saamaan aikaan, on tunne siitä, että sopimus todellakin koskee kaikkia tasapuolisesti.

Oikeudenmukaisuus on syväänrakennettu tarve ihmisessä. Vaikeatkin asiat voidaan hyväksyä, jos syntyy tunne siitä, että ihmistä kohdellaan tasapuolisesti. Yhteiskuntatasolla yksilö hyväksyy heikennykset omaan asemaansa, jos hän näkee ympärillään olevien eri ryhmien kohtelun samankaltaiseksi. Jos ihminen kokee, että häntä kohdellaan epäoikeudenmukaisesti, on hän valmis vaikka mieluummin tuhomaan sen vähän, mitä hänellä on, kuin katsomaan vierestä, kuinka toinen saa miltei kaiken ja muruset jaetaan pöydästä. Yhteiskuntasopimuksen vastustus kumpuaa epäoikeudenmukaisuuden tunteesta.

Maailmantalous ja rahamarkkinat ovat tuottaneet tilanteen, jossa varat keskittyvät yhä pienemmälle väestönosalle. Varojen keskittyminen tarkoittaa sitä, että se kuuluisa kakku, josta pitäisi hyvää jakaa, jaetaan yhä epätasaisemmin. Epäoikeudenmukaisuuden tunne johtaa ennen pitkää yhteiskuntarauhan rikkoutumiseen. Pohjoismaissa tulonjaon voimakas tasaaminen onneksi hidastaa yhteiskuntarauhan rikkoutumista.

Sipilän hallitus ei ole kyennyt osoittamaan sitä, että kakkua jaetaan sopimuksen myötä tasaisemmin. Hallitus on toistanut EK:n ajatusta siitä, että kakun kasvaessa siitä riittää enemmän jaettavaa. Se on totta, mutta silloin pitää varmistaa, että kakun leikkaaja osaa ottaa muut huomioon. Ei ole hyvä, että syntyy tunne siitä, kuinka vain muutama yksilö syö kakusta suurimman osan ja muille jäävät murut.

Toinen haavoittuvuus yhteiskuntasopimuksen viestinnässä on se, että yrityksille tuotetut verohelpotukset ja apu ei palaudu yhteiskuntaan. Työpaikat eivät lisäänny eikä investointeja tule monista helpotuksista huolimatta. Jos viestinnällinen lopputulos yhteiskunnan vastaantulosta on se, että esiin nousevat vain yritysten jakamat osingot, verosuunnittelu ja johdon palkkiot, ei lopputulos taida edistää yhteiskuntasopimuksen syntyä. Maalaisjärjen mukaan voitot ja johtajien palkkiot seuraavat positiivista talouskehitystä. Näin ei valitettavasti ole.

Vanha kauppakorkean mantra on se, että yritysten ainoa tehtävä on tuottaa voittoa omistajilleen. Jos olisin kauppatieteen opiskelija, esittäisin tämän mantran opettajien siirtämistä eläkkeelle. Yrityksillä on nykyään aina myös yhteiskunnallinen vastuu. Se on nykyään vahvuus, ei haitallinen tuotantotekijä. Tämän ymmärtäminen on monissa yrityksissä vasta alkumetreillään. Tätä valaistumista edustaa Suomessa Supercell, joka näyttävästi osallistuu yhteiskunnan ylläpitämiseen ja kehittämiseen maksamalla veronsa Suomeen. Supercellin omistajien menestystä tai osinkoja ei kadehdi juuri kukaan, sillä he ovat osoittaneet olevansa osa yhteiskuntaa ja yhteiskuntarauhaa. Tällaiset yritykset ovat tulevaisuuden menestyjiä. Sipilän hallitus ei näytä ymmärtävän, että tämän kaltaiset esimerkit ovat osa yhteiskuntasopimuksen hyväksyttävyyttä.

Ammattiliitot ovat pirstoutuneet yhteiskuntasopimuksen rumputulessa. PAM yritetään saada näyttämään vastarannan kiiskeltä, joka pilaa kaikkien tulevaisuuden. Tässä näkyy hallituksen kyvyttömyys ymmärtää ihmisten mieliä. Miksi pienipalkkaisen pitäisi olla mukana talkoissa, jos hänellä on tunne siitä, että talkooväki koostuu vain omasta väestä? Sipilän on pakko kyetä todistamaan toisin, jos hän haluaa koko kansan talkoisiin. Kaikkien on nöyrryttävä antamaan omastaan. Ei vain pienipalkkaisten ja työtä tekevän keskiluokan. Talkoita ei tule ilman tunnetta oikeudenmukaisuudesta.

Pelottelu pääoman karkaamisesta ulkomaille ei toimi. Viestit yhteiskunnallisen vastuun puuttumisesta vain ruokkivat epätasa-arvoisuuden tunnetta. Vain pelkurit pakenevat vaikeuksia. Riskejä korostaessa pitää muistaa, että myös työntekijä ottaa riskin mennessään töihin. Työntekijä, joka irtisanotaan kannattavasta yrityksestä voiton maksimoinnin nimissä putoaa tyhjän päälle ja kokee suurta epäoikeudenmukaisuutta. Kateus ja yhteistyökyvyttömyys liittyy lähes aina kokemukseen eriarvoisuudesta. Ihminen on valmis hyväksymään ja siunaamaan menestyksen, jos se perustuu tunteeseen siitä, että kaikki on tapahtunut reilusti.

Hallituksen tavoitteet ovat hyvät ja rakenteita on todella pakko uudistaa. Paluuta entiseen ei näy. Kannatan talkoita ja osaan luopua eduistani, vaikka keskiluokkaiset perheelliset ovat aina se ryhmä, jota raskaimmalla kädellä lätkitään. Teen sen miellelläni, jos näen, että muut ovat mukana. Se tarkoittaa sitä, että huonoina aikoina hallituksen viestit ja toimet osoittavat vahvan paheksunnan ja toimenpiteet vapaamatkustamisen suhteen. Vapaamatkustajia ovat ne, jotka eivät näe ja ymmärrä yhteiskuntavastuutaan – kaikilla tasoilla.