Pienikokoinen mies ravaa vanhan puutalokaupungin kupeessa sijaitsevan jalkapallokentän reunalla edestakaisin.

On vuosi 1966 Kristiinankaupungissa, Pohjanmaalla.

Peli on käynnissä ja ruohokenttä tömisee. Vastakkain ovat paikallinen jalkapalloseura Unitas ja vaasalainen Kiisto.

Mies manaa kovaan ääneen, kun vierasjoukkue tekee maalin.

”Laitapeliä, pojat!” hän huutaa ja potkaisee ilmaan.

Muu katsomon väki hymyilee miehen innolle, mutta pitää häneen kohteliasta etäisyyttä. Kaikki tietävät, että varpaitaan myöten peliin eläytyvältä Onni Talakselta satelee lähietäisyydelle potkuja, oltiin sitten voitolla tai häviöllä.

Talas on täyttänyt jo 70 vuotta, mutta hän valmentaa yhä seuran juniorijoukkuetta.

Iltaisin samalla kentällä pallon perässä juoksevat pojat eivät tunne valmentajansa menneisyyttä. He eivät tiedä, että Onni Talas on vain muutamaa vuotta heitä vanhempana istunut vankilassa toisella puolella maailmaa, sähkötuoliin tuomittuna.

Ei sitä tiedä moni muukaan kaupungissa.

New York syksyllä 1915. Onni Talas, 21, työskentelee miljonäärileski Elisabeth Nicholsin talossa second manina, hovimestarin apulaisena.

Talo sijaitsee Upper East Sidella, Manhattanin yläluokkaisella alueella lähellä Central Parkia. Talo on lähes Viidennen avenuen kulmassa, vain 150 metrin päässä Metropolitan-museosta.

On keskiviikkoilta, 8. syyskuuta. Kello lähenee yhdeksää. Paikalla on Onnin ja toisen kerroksen kirjastossa iltaa istuvan leskirouvan lisäksi vain tämän huonepalvelija, myös skandinaavi, Edith Langfeldt, joka on juuri menossa nukkumaan.

Nuori nainen asettuu hovimestarin huoneeseen, sillä tämä on vapaalla.

Ovisummeri soi. Unen kynnyksellä Edith kuulee Talaksen kävelevän ala-aulaan. Hetken hiljaisuuden jälkeen naisen huoneeseen tulee mies, joka on verhonnut kasvonsa mustaan maskiin.

Edith herää kunnolla ja tunnistaa miehen hahmon Arthur Waltoseksi, joka on aikaisemmin työskennellyt talossa hovimestarina. Nainen epäilee, että puhumaton mies pilailee. Hän juttelee Waltoselle, tuloksetta. Lopulta hän tuntee pistoolin painuvan ohimolleen ja työntää sen sormillaan etäämmälle.

”Ota tuo kapine pois. Kuuletko?” hän sanoo vihaisesti.

Waltonen ei reagoi. Huoneeseen tulee naamio kasvoillaan toinen mies, jota nainen ei tunnista. Pian Edith on sidottu. Kolmas mies, paljain kasvoin mutta tuntematon, tulee huoneeseen.

Edith tajuaa, että meneillään on jotain pilaa vakavampaa.

Kaksi miehistä katoaa yläkertaan. Tuntematon jää vartioon. Heti, jos Edith raottaa huuliaan sanoakseen jotain, mies sähähtää.

”Hiljaa!”

Upper East Siden talossa palvelijan kutsukello soi kahdesti, ja vielä kolmannen kerran. Edith Langfeldt ei voi tehdä mitään, koska vartija seisoo ase ojossa hänen vierellään.

Hän kuulee noin kymmenen minuutin kuluttua, kuinka Waltonen kumppaneineen pakenee pihanpuolen portaita alas. Vartijamies vannottaa häntä pysymään edelleen hiljaa ja katoaa.

Edith saa siteet käsistään auki ja menee aulaan, jossa Onni Talas on sidottuna. Vapautettuaan tämän Edith kiiruhtaa yläkertaan, Onni perässään.

He löytävät Elizabeth Nicholsin lyyhistyneenä kirjaston lattialle, lakanankappale suun edessä. Hänen käsissään olleet timanttisormukset ovat kadonneet, samoin kaulassa ollut kultakello ketjuineen. Silmälasien linssit ovat murskautuneina lattialla. Kehysten kultainen keskiosa on takertuneena rouvan etusormeen.

Edith uskoo, että leskirouva on menettänyt säikähdyksestä tajuntansa. Kasvojen valelu kylmällä vedellä ei auta.

Palvelijat ryntäävät ikkunaan ja huutavat apua. Poliisit tulevat pian paikalle, samoin ambulanssi lääkäreineen. Rouva Nichols todetaan kuolleeksi. Kuolinsyy on sydänkohtaus.

Kadoksissa on yhteensä 17 000 dollarin edestä koruja ja arvoesineitä.

Seuraavana aamuna etsivät taluttavat talosta Onni Talaksen pidätettynä osallisuudesta ensimmäisen asteen murhaan.

Onni Talas syntyi Kristiinankaupungissa vuonna 1893, Itäisen Pitkänkadun ja Koulukadun kulmassa olleessa talossa. Äiti Alma Wörsten sai toisen pojan Aarnen kolme vuotta myöhemmin. Poikien isä oli suomalaisuustaistelija ja kauppias Wilho Parmanen, jolla oli vihityn vaimonsa Rosan kanssa neljä lasta. Parmanen oli vuoteen 1895 orvon ja alaikäisen Alman holhooja.

Alma kuoli keuhkotautiin toukokuussa 1898, vain 24-vuotiaana. Haudalle lasketun seppeleen surunauhaan kirjoitettiin 2- ja 5-vuotiaiden pikkupoikien puolesta runo:

Aikaisin menit meiltä pois

Kodissa jätit taimet pienet

Muistot monet; Kaipaukset suuret

Nuku rauhassa Äiti Kulta!

Parmanen – nimensä 1864 suomalaistanut Wilhelm Parman – otti pojat hoiviinsa. Isän nimeä pojat eivät saaneet, eikä heillä ollut asiaa kauppiaantalon salin puolelle. Onni ja Aarne kasvoivat keittiön puolella piikojen kanssa. Sukunimi muuttui Wörstenistä Talakseksi.

Kristiinankaupungissa eletään sortokausien jälkeistä aikaa 1900-luvun alussa. Hiljainen pikkukaupunki ei riitä kuvataiteesta kiinnostuneelle Onnille, joka on alkanut maalata tauluja. Hän haaveilee matkasta äitinsä Alman sisarten Hilda ja Ida Wörstenin luokse Yhdysvaltoihin.

Heinäkuussa 1911, kun Onni on 17-vuotias, hän matkustaa muiden suomalaissiirtolaisten tavoin Hangosta Hulliin, Englantiin. Sieltä juna vie Onnin Southamptoniin, jossa Adriatic odottaa lähtijöitä.

Lähes kolmetuhatta matkustajaa kantava valtamerialus saapuu New Yorkiin kahdeksan päivän matkan jälkeen, torstaina 3. elokuuta.

Laiva ohittaa Vapaudenpatsaan ja Ellis Islandin ja kiinnittyy Hudsonjoen rantaan, johonkin niistä Chelsean laitureista, joita White Star Line -varustamo hallitsee. Seuraavana keväänä laituriin 54 odotetaan saman varustamon Titanicia.

Ensimmäisen ja toisen luokan matkustajat hoitavat maahantulomuodollisuudet laitureiden terminaaleissa. Onni kuljetetaan Ellis Islandille maahanmuuttajien vastaanottokeskukseen muiden kolmannen luokan matkustajien tavoin lautalla. Ammatikseen Onni ilmoittaa painter, taidemaalari, ja se kirjataan kaavakkeisiin.

Äidin sisaret asuvat New Yorkin pohjoispuolella Bridgeportissa, Connecticutissa, mutta sinne asti Onni ei koskaan mene. Hän asettuu Ellen Gylanderin, Wilho Parmasen ystävättären, luokse New Yorkiin. Ellen on kirjeenvaihdossa Parmasen kanssa ja luvannut pitää Onnista huolta.

Ellen Gylanderin kontaktien avulla Onni pääsee töihin, muttei viihdy pitkään missään työpaikassa. Hän toimii perheissä apumiehenä ja palvelijana, erilaisissa konttoritöissä ja autotalleissa, joissa puhdistetaan autojen messinkiosia.

Kun kaupunki tulee tutuksi, rahat alkavat valua hänen käsistään juhliin, tupakkaan, juomiin ja tanssisaleihin. Viulunsakin Onni vie panttikonttoriin. Kun rahaa ei ole, huveiksi riittävät pikkuteatterit ja elävät kuvat. Onni käy myös sosialistien kokouksissa.

Huoli nuoresta miehestä kasvaa kotona ja New Yorkissa. Onni menettää työn ja asunnon toisensa jälkeen. Hän palaa aina Ellenin luokse, juopottelee ja alkaa käydä Ellenin ja tämän pojan Urhon hermoille.

Keväällä 1913 Ellen kieltää Wilho Parmasta lähettämästä rahaa kotimatkaan, vaikka Onni pyytäisi.

”Älä usko häntä. Hän ei tule kotiin. Rahat hän käyttää parissa päivässä”, Ellen varoittaa.

Viimeisessä kirjeessään Parmaselle lokakuun lopulla Ellen kertoo, että Onni on ollut töissä autohuollossa, joka on sulkenut ovensa talven lähestyessä.

Mutta on sama paljonko hän tienaa. Kun työ loppuu, hänellä ei ole senttiäkään eikä hän maksa, mitä hän on velkaa.

Wilho Parmanen kuolee 29. marraskuuta 1913 aivoinfarktiin.

Tuona talvena Onni alkaa viettää yhä enemmän aikaa Harlemin yökerhoissa ja kapakoissa. Hän tutustuu Arthur Waltoseen, joka on suomalainen ja samanikäinen kuin Onni.

Waltonen on töissä leskirouva Nicholsin hovimestarina, mutta jättää paikan. Onni pääsee hänen kauttaan heinäkuussa 1915 töihin Upper East Siden taloon.

Juuri siellä murha tapahtuu seuraavana syksynä.

Murhaillan jälkeen Waltonen ja kaksi muuta taloon tunkeutunutta miestä, Joseph Mulholland ja Eddie Lehto, katoavat jäljettömiin. Valtakunnan lehdet seuraavat tarkasti tapauksen selvittelyä.

Syyskuun ja lokakuun alun 1915 Onni odottaa oikeudenkäyntiä New Yorkin poliisin pidätyssellissä. Todennäköisesti hän tietää, että jos tuomio tulee murhasta, häntä odottaa sähkötuoli.

New Yorkin osavaltiossa teloitettiin tuona vuonna 18 ihmistä, kaikki Sing Singin vankilassa, jossa sähkötuoli tunnettiin nimellä Old Sparky, Vanha Kipinä. Kaikissa tapauksissa tuomio oli annettu murhasta tai ryöstömurhasta.

Yhdysvalloissa vuonna 1890 käyttöön otettu sähkötuoli oli sen ajan käsityksen mukaan hirttämistä inhimillisempi teloitustapa. Keksintö oli seurausta sähkövirran yleistymisestä. 1870–1880-lukujen taitteessa otettiin käyttöön jopa 6 000 voltin sähkövirtaa vaativat kirkkaat katuvalot. Niiden korkea jännite tappoi paljon ihmisiä, useimmiten varomattomia sähkömiehiä.

Sähkötuolin kehittely nytkähti eteenpäin vuonna 1881, kun humalainen satamatyöläinen tunkeutui voimalaitokseen, tarttui suuren sähködynamon napoihin ja kuoli välittömästi.

Kuolinsyyntutkija valotti tapausta tieteilijöiden kokouksessa. Mielenkiintoa herätti erityisesti, se, että sähkö näytti tappavan uhrin välittömästi, jättämättä mitään merkkejä ruumiiseen.

Teknillisen koulutuksen saanut hammaslääkäri Alfred P. Southwick kiinnostui ja ryhtyi rakentamaan laitteistoa hammaslääkärintuoliin. Eläimillä tehtyjen kokeiden jälkeen laite otettiin käyttöön. Lopullisessa versiossa sähkö johdettiin teloitettavan päähän ja keskiselkään.

Ensimmäisenä sähkötuolissa teloitettiin vaimonsa kirveellä murhannut William Kemmler. Tuomio pantiin täytäntöön Auburnin vankilassa New Yorkin osavaltiossa 6. elokuuta 1890. Viimeinen teloitus Sing Singin Old Sparkylla tehtiin 1963.

Leskirouva Nicholsin murhaa käsitellään oikeudessa useana päivänä lokakuun lopulla 1915. Lehdet kirjoittavat tarkasti ja avoimesti oikeudenkäynnin kulusta.

NOW DENIES PART IN NICHOLS MURDER, ”Nyt kieltää osallisuuden Nicholsin murhaan”, otsikoi The New York Times 29. lokakuuta viitaten Onniin.

Artikkelista selviää, että pidätykseen johtanut tunnustus on saatu käyttämällä niin kutsuttua kolmannen asteen kuulustelua eli pahoinpitelyä. Käytössä ovat olleet pamput ja potkut sekä käsien vääntäminen.

Murhailtana puoli tusinaa poliisia ristikuulustelee Onnia. Hän tajuaa olevansa vaikeuksissa, jos hänen yhteytensä Waltoseen ja Lehtoon selviää. Hän päättää valehdella. Mitä rajummiksi kuulustelijoiden otteet käyvät, sitä enemmän hän valehtelee, jotta säästyisi syytteeltä.

He pitivät minua koko yön, aamuun asti. Halusin nukkumaan, mutta en päässyt. Joka kerta kun sanoin ’ei, en tehnyt sitä’, sain uuden iskun tai potkun, Talas kertoo The New York Timesin artikkelin mukaan.

Kahdentoista tunnin pahoinpitelyn jälkeen Onni on valmis sanomaan kaiken, mitä etsivät haluavat.

Oikeudessa hän vakuuttaa antaneensa peloissaan väärän todistuksen.

Waltonen oli kuukausia aikaisemmin maininnut ajatuksestaan ryöstää rouva Nichols, mutta Onni on pitänyt koko ajatusta hullun päähänpistona.

Kun miehet tulivat taloon, hän yritti ensin työntää heitä ulos, mutta joutui sidotuksi ja lattialle makaamaan. Kun hän näki miesten nousevan portaita yläkertaan, hän tajusi, ettei kyse ollut vitsistä.

Anoin Arthuria, ettei hän tee sitä, mutta miehet vain nauroivat minulle. Olin liian peloissani liikkuakseni.

Oikeudessa Talas kyynelehtii. Hänen puolustusasianajajansa Charles E. Le Barbier usuttaa häntä puhumaan.

Anna mennä, puhu nyt, puhu. Nyt ei ole itkulle aikaa, Onnie. Olet nyt oikeudessa, josta elämäsi riippuu, ja sinun on kerrottava jurylle kaikki mitä tiedät asiasta.

Le Barbier sanoo oikeudelle, ettei hän suosittele poikaa uhrattavaksi poliisin tehottomuuden vuoksi.

Poliisi on epäonnistunut tehtävässä vangita ne kolme miestä, jotka ovat oikeasti syyllisiä rikokseen, Le Barbier jyrisee.

Samana päivänä, viiden tunnin käsittelyn jälkeen, jury tekee päätöksensä syyllisyydestä ja tuomari Malone määrää kuolemantuomion. Onni palautetaan poliisin holviin odottamaan sähkötuolia.

Myöhemmin hänet siirretään New Yorkin pohjoispuolella sijaitsevaan Sing Singiin, jossa teloituksen on määrä tapahtua.

Kesällä 1916 Onni on yhä hengissä.

Moni muistaa hänen oikeudenkäyntinsä. Rouva Nicholsin murha kuohutti koko kaupunkia.

Brooklynissa asuva suomalaispastori John E. Lillback ottaa Onnin tapauksen sydämelleen ja vie tuomioistuimelle vetoomuksen tuomion muuttamisesta.

Yhdysvalloissa ilmestyneissä suomalaislehdissä levitetään Waltosen ja Lehdon kuvia, jotka Lillback on toimittanut lehtiin.

Tapaus käsitellään uudelleen, ja elokuussa New Yorkin osavaltion kuvernööri Charles S. Whitman muuttaa Onnin sähkötuolituomion elinkautiseksi vankeudeksi.

Perusteena on se, että rikoksen tekivät yhä pakoteillä olevat kolme miestä. Onnin kannalta lieventävinä asianhaaroina pidetään Onnin nuoruutta ja olosuhteita, joissa hän oli rikoshetkellä, tietämättömänä suunnitellusta rikoksesta.

Syksyllä 1916 Arthur Waltonen ja Joseph Mulholland saadaan kiinni. Waltonen tunnistetaan kämmenselässä olevansa arvesta, kun hän työskentelee parturina Michiganin järviseudulla. Hän yrittää paeta hyppäämällä junasta matkalla New Yorkiin, mutta pako epäonnistuu. Mulholland napataan kotoaan New Yorkissa.

Molemmat tekijät tunnustavat ja kertovat, että Onnia on houkuteltu mukaan ryöstöön, mutta hän on kieltäytynyt koskemasta leskirouvaan tai tämän omaisuuteen. Päätekijä ja rikoksen aivot on Waltonen.

Tuomittuna syylliseksi murhaan ja ryöstöön Arthur Waltonen, 24, teloitetaan Sing Singin sähkötuolissa 12. heinäkuuta 1917.

Joseph Mulholland, 29, teloitetaan samassa sähkötuolissa 30. elokuuta 1917. Tuomio on annettu murhasta.

Edward eli Eddie Lehdon kohtalosta ei ole tietoa.

Onnin pitkä taival on vasta alussa.

Hänet siirretään ennen vuosikymmenen vaihtumista Sing Singistä toiseen New Yorkin osavaltion vankilaan, Auburniin, joka sijaitsee sisämaassa.

Tädit Ida ja Hilda ovat Onnin hatara linkki ulkomaailmaan ja koti-Suomeen. Harvat kirjeet kiertävät heidän kotikaupunkinsa, Bridgeportin, kautta.

Tädit yrittävät vedota Onnin puolesta eri henkilöiden kautta oikeusistuimeen ja hakea apua, mutta turhaan. Onni kirjoittaa tädeille ja yrittää parhaansa mukaan lohduttaa heitä. Hän ei jaksa olla kirjeenvaihdossa kotimaahan, vaikka Aarne-veljen perhe kirjoittaa hänelle.

Ymmärrän, ettei siitä tule mitään. Siitä paikasta, missä hän on, ei ole mitään kovin mukavaa kirjoitettavaa, Ida Wörsten kirjoittaa Aarne Talakselle Kristiinankaupunkiin.

Tammikuun 24. päivänä vuonna 1924 Onni lopulta istuu vankilassa pöydän ääreen, ottaa kirjoitusvälineet esiin ja kirjoittaa veljelleen pahoitellen pitkää hiljaisuutta:

Rakas Veli Aarne! Olen lukenut kirjeesi useaan kertaan liikutuksella jota on vaikea minun kuvata. Monta kerta olen istuutunut ajattelemaan sinua ja sitä muistojen pikku kaupunkia siellä mutta on ollut heitettävä sikseen.

Vuosi toisensa jälkeen hänessä on virinnyt toivo vapauteen pääsystä, turhaan. Silti hänen asiaansa viedään eteenpäin. Apuna on yhä sama pastori Lillback, jonka vetoomus muutti sähkötuolituomion elinkautiseksi.

Toivoa on taas, sillä New Yorkin osavaltiossa on edessä kuvernöörin vaali.

Aika alkaa lähestyä, jolloin on ajateltava ulospääsyä. Olen kuluttanut tässä ja eräässä toisessa vankilassa useampia vuosia. Tämä kaikki on ollut koettelemuksen aikaa minulle kuten hyvinkin ymmärrät, ja monta katkeraa palaa on ollut nieltävä, mutta tähän päivään on kumminkin päästy ja monta arvokasta läksyä opittu.

Onni antaa tunnustusta vankilassa kohtaamilleen ihmisille.

Vankilassa kuitenkin on monta kunnon miestä, joku ehkä viaton ja kelpo mies vaikka ei viaton mies ole aina kelpo mies.

Kahdesta lähimmästä ystävästään hän kirjoittaa lämmöllä. Toinen on pitkää tuomiota kärsivä yhdysvaltalainen, toinen on käynyt vapaudessa eikä sen aikana ole unohtanut muurien sisällä istuvia tovereitaan.

Olen vuosia takaperin tullut huomaamaan että ”ystävyys” sanan täydellisessä merkityksessä on harvinaista ja etenkin vankilassa, vaikka toisin luulisi. Kuitenkin löytyy poikkeuksia ja ilolla voin sanoa, että ystävyytemme on tällainen poikkeus.

Kirjeissään Suomesta Aarne on kertonut kaupasta, joka hän perustanut kotikaupunkiin. Se ilahduttaa Onnia suuresti.

Ehkä jonain kauniina päivänä saan astua puotiisi sinua tervehtimään, hän toivoo.

Kolme vuotta myöhemmin Onni on yhä Auburnissa.

Aika käy pitkäksi varsinkin pyhäpäivisin, jolloin noin 76 senttiä leveästä, 2,5 metriä pitkästä ja yhtä korkeasta kopista pääsee ulos vain hetkeksi iltapäivällä.

Arkena Onni käy töissä.

Vankilassa valmistetaan esimerkiksi ajoneuvojen rekisterikilpiä. Työstä maksetaan kahdeksan senttiä päivältä.

Onni yrittää pitää huolta itsestään, syödä niin terveellisesti kuin vankilassa voi ja hengittää aina tilaisuuden tullen raitista ilmaa.

Tammikuussa 1927 Onni kirjoittaa taas toiveikkaana veljelleen:

Näyttää siltä, että nämä täällä viettämäni vuodet ovat vihdoinkin loppuun kuluneet.

Vapautuspäätöstä ei tule, mutta seuraavan joulukuun kirjeessä on yhä toivoa. Vuotta aikaisemmin vuorineuvos Gösta Serlachius Mäntästä on vieraillut vankilassa ja jättänyt yhteystietonsa. Onni on ollut hänen kanssaan kirjeenvaihdossa.

Suomeen palattuaan Serlachius on selvittänyt, miten pitää toimia, jos Onni halutaan vapaaksi.

Vuorineuvos kirjoittaa Aarnelle ja pyytää tältä allekirjoitusta ulkoasiainministeriölle osoitettuun kirjelmään, jossa annetaan takuut siitä, että Onni palaa heti vapauduttuaan Suomeen.

Asiat etenevät hitaasti.

Serlachiuksen lisäksi Onnia on käynyt yhdentoista vuoden aikana Auburnissa katsomassa vain saarnaajapariskunta, joka on saanut tiedon Onnin kohtalosta pastori Lillbackilta.

Aarne-veli kirjoittaa Auburnin vankilaan kesällä 1930 taas uuden anomuksen Onnin vapauttamiseksi. Hän saa vastauksen laitoksen johtajalta F. L. Heacoxilta, joka lupaa toimittaa kuvernöörille raportin.

Talaksella on hyvä maine, ja hän on käyttäytynyt hyvin täällä olonsa aikana. Jos hän jättää tämän maan ja asettuu asumaan teidän valvontanne alle omassa maassaan, anomuksenne otettaneen huomioon. Tietenkään en voi tietää, mihin tulokseen kuvernööri tulee tutkimuksissaan, mutta laitoksen kannalta hänen vapauttamisensa voitaisiin suorittaa näillä ehdoilla, johtaja kirjoittaa.

Lokakuussa 1930 New Yorkin valtion kuvernöörille lähtee Pohjanmaalta vielä yksi kirje. Allekirjoittajina on kahdeksan Onnin lapsuudentoveria ja koulutoveria, jotka ovat hyvässä yhteiskunnallisessa asemassa.

He vakuuttavat, etteivät voi eivätkä tahdo arvostella rikoksen suuruutta ja monimutkaisia olosuhteita, joiden vuoksi Onni Talas on tuomittu elinkautiseen, mutta he tuntevat hänet elämänhaluisena, hyvin käyttäytyvänä ja reippaana nuorukaisena.

Kun Onni Talas nyt jo ehkä 15–16 vuotta on kärsinyt ankaraa rangaistusta ja kun hän tuona pitkänä ajanjaksona, käsityksemme mukaan, on saanut kärsiä niin paljon, ettei yleinen oikeudentunto tulisi loukatuksi, jos hänen katsottaisiin täydelleen kärsineen rangaistuksensa, toivoisimme, että Te, Herra Kuvernööri, suostuisitte siihen, että Talas mahdollisimman pian armahdettaisiin.

Helmikuun 12. päivänä Aarne Talas ilmoittaa ulkoasiainministeriölle asettaneensa 5 000 markan vekselin käytettäväksi Onnin kotiinpaluuseen.

Varhain lauantaiaamuna 9. toukokuuta vuonna 1931 Onni Talas ja tädit Ida ja Hilda Wörsten astelevat New Yorkin Manhattanilla 57. katua kohti Hudsonjoen rantaa.

Kadun länsipäässä näkyy Swedish American Line -varustamon tiilinen terminaalirakennelman pääty.

Laiturista 97 on lähdössä iltapäivällä kohti Göteborgia MS Kungsholm, johon mahtuu 1 428 matkustajaa kolmeen eri luokkaan.

Tädit hyvästelevät Onnin, ja laivan portit sulkeutuvat puoli kymmeneltä. 37-vuotias mies, joka tuli nuorukaisena maahan, katoaa 181-metrisen valtamerialuksen uumeniin.

Ennen kuin tädit lähtevät kotimatkalle sadan kilometrin päässä sijaitsevaan Bridgeportiin, he marssivat postikonttoriin.

Viittä vaille neljä iltapäivällä Kristiinankaupungin posti- ja lennätinkonttoriin saapuu Onnin veljelle osoitettu sähke:

ONNIE LEAVES TODAY MAY NINTH ON SS KUNGSHOLM

AUNTS IDA AND HILDA

Palattuaan kotikaupunkiin Onni viettää ensin levotonta elämää suvun vanhalla huvilalla, mutta rauhoittuu vanhemmiten. Hän ei mene koskaan naimisiin ja viihtyy yksikseen. Sukujuhliin hän osallistuu, mutta lähtee niistä aina ensimmäisenä pois.

Onni käy Aarnen kaupassa auttamassa, mutta usein veli ajaa sosiaalidemokraattien lehtiä jakavan ja politiikkaa puhuvan Onnin ulos.

Aarnen kaupan yläkerrassa on pieni huone, jossa Onni asuu ja maalaa tauluja, esimerkiksi muotokuvia tilaustöinä. Hän keittää itse öljymaaleja värijauheista ja pellavaöljystä.

Onnin intohimona ovat jalkapallo ja veikkauskuponkien täyttäminen. Veikkausrivit hän arpoo itse kehittämällään järjestelmällä, pieniin lasipurkkeihin pudotettujen herneiden avulla.

Onni Talas kuolee Kristiinankaupungissa vuonna 1973.

Marraskuisena iltapäivänä vuonna 2015 Kristiinankaupungissa on hiljaista.

Urheilukenttä on samalla paikalla kuin 1960-luvulla, jolloin Onni valmensi siellä nuoria jalkapalloilijoita.

Muutaman korttelin päässä on Kauppatori ja sen ylälaidassa Onnin lapsuudenkoti, Wilho Parmasen talo. Siinä ovat nyt kaupungin elinkeinokeskus ja matkailutoimisto.

Kun päivä hämärtyy ja katulamput syttyvät, niiden valo osuu torin laidan tavaratalon oven yläpuolella oleviin kirjaimiin:

A. TALAS

Lähteinä on käytetty muun muassa The New York Timesin ja muiden Yhdysvalloissa ilmestyneiden sanomalehtien artikkeleita vuosilta 1915–1917 sekä suvun kirjeenvaihtoa ja Onni Talaksen vapauttamiseen liittyviä kirjeitä ja asiakirjoja.