Aluksi rock oli nuorison musiikkia. Keskeinen tehtävä oli herättää pahennusta vanhemmissa ihmisissä.

Sitten kävi niin, että kaikki eivät lopettaneetkaan rockin kuuntelua, kun saivat vakituisen työn ja perheen. Rockin idea uhkasi vesittyä.

Erilaiset alakulttuurit hakeutuivat kohti äärimmäisyyksiä. Yksi pisimmälle menneistä oli black metal.

Black metal -musiikin tyypillisiä piirteitä ovat nopea tempo, suttuinen äänikuva, ohut kitarasoundi ja murinalaulu. Sanoituksissa palvotaan saatanaa, ainakin vastustetaan kristinuskoa. Heviä kuuntelevat kirkonpolttajat ovat usein juuri black metallin harrastajia.

”Aidointa” mustaa metallia tehtiin 1990-luvun Norjassa. Pirunkehto-kirjan valossa monet suomalaisbändit tuntuvat Norjan Burzumin ja Mayhemin hurjan meiningin jäljittelijöiltä. Nuorukaiset lainasivat kirjastosta Anton LaVeyn Saatanallisen Raamatun ja rupesivat vihaamaan.

Harrastajien ulkoiset tunnukset – valkoinen ”corpse paint”, mustatut silmänympärykset, piikkirannekkeet – menevät alaan vihkiytymättömien silmissä huumorin puolelle. Ne edustavat ulkoa määrättyä toimintaa, heimoon kuulumista, eivätkä sellaista individualismia, mihin LaVeyn kaltaiset satanistit kai pyrkivät.

On vaikea nähdä suomalaisten black metal -harrastajien toimissa mitään ylevää. Ehkä jonkun pitäisi halata heitä ja kertoa, että ongelmia voi ratkaista muutenkin kuin tuhoamalla ja tappamalla.

Paksu Pirunkehto-historiikki on raskas rupeama erityisesti toiston takia. Peräkkäin kerrotut yhtyeiden tarinat ovat samankaltaisia, ankeita. En usko esimerkiksi jatkuvien demosessiokertomusten kiinnostavan kuin vannoutuneimpia bläkkis-faneja.

Tero Ikäheimonen: Pirunkehto – suomalaisen black metalin tarina. 512 s. Svart Publishing, 2016.