Jos olisin suomenruotsalainen, nousisin barrikadeille vaatimaan huonon järjestelmän välitöntä romuttamista, kirjoittaa Heidi Sabanadesan.

Lyödäänpä heti alkuun kortit pöytään: kannatan kaksikielisyyttä enkä esitä ruotsin kielen asemaan minkäänlaisia heikennyksiä, saati muutoksia perustuslakiin. Siitä huolimatta, tai oikeammin juuri siksi, vastustan pakkoruotsia intohimoisesti. Hallituksen päätös palauttaa ruotsin kieli pakolliseksi aineeksi ylioppilaskirjoituksiin on varmasti yksi hallitusohjelman huonoimpia päätöksiä.

Jostakin käsittämättömästä syystä Rkp:lle pakkoruotsi on aina ollut eräänlainen pyhä lehmä. Se, että Rkp ehdottaisi ruotsin kielen pakollisesta opiskelusta luopumista, olisi suunnilleen sama kuin jos keskusta ehdottaisi maataloustuista luopumista tai kokoomus pääomaverotuksen kaksinkertaistamista.

Argumenttikin on vuodesta toiseen sama: pakkoruotsilla turvataan ruotsinkielisten ihmisten perustuslaillinen oikeus saada julkisia palveluita omalla äidinkielellään. Muuten hyvä argumentti, paitsi että ei turvata.

Pakkoruotsi nimittäin tuottaa kyllä varmasti monia asioita, mutta ruotsia osaavia ja sitä puhuvia virkamiehiä se ei tuota. Tämä olisi oikeastaan jo teoriassakin mahdotonta, kun tiedetään, että Suomessa yliopistosta ei voi kukaan valmistua ilman, että läpäisee niin kutsutun virkamiesruotsin (tai -suomen).

Virkamiesruotsin läpäisee luokattomalla kielitaidolla

Kielitaidon pitäisi tutkintoasetusten mukaan olla jokaisella korkeakoulusta valmistuvalla sellaisella tasolla, jota vaaditaan kaksikielisenä viranomaisena toimimiseen (poikkeuksena ulkomaalaiset opiskelijat). Riittäväksi tasoksi on määritelty B1, joka vastaa sitä tavoitetaitotasoa, joka oletetaan olevan henkilöllä, joka on aloittanut ruotsin opinnot 7. luokalla. Siis teoriassa.

Käytännössä jokainen peruskoulun käynyt ihminen kuitenkin tietää, että aineessa kuin aineessa oppilaiden osaaminen vaihtelee suuresti. Toiset ovat huippuosaajia, toiset saavuttavat nipin napin tavoitetason ja toiset pääsevät rimaa hipoen opinnoista läpi oppimatta matkan varrella oikeastaan juuri mitään.

Tutkijat Taina Juurakko-Paavola ja Anne-Maj Åberg laskivat, että lukio-opintojen jälkeen kaikista pojista vain noin 10 prosenttia on tasolla B1 ja tytöistäkin vain viidennes. Tähän arvioon päästiin ottaen huomioon, että kaikista opiskelijoista vain alle puolet kirjoitti ruotsin, ja heistäkin selvästi alle puolet saavutti B1-tason (joka tässä oli määritelty siten, että yo-kirjoitusten arvosana ruotsista oli vähintään magna cum laude).

Jos lukiolaisista vain noin 15 prosenttia saavuttaa virkamiesruotsin kielitaitovaatimuksen, miten heidän jokaisen kielitaito sitten korkeakoulussa kuin salaman iskusta kohenee vaaditulle B1-tasolle? Ei tietenkään mitenkään.

Karu tosiasia onkin, että nykysysteemillä virkamiesruotsin läpäisee käytännössä täysin luokattomalla ruotsin osaamisella. Jos näin ei olisi, pianhan tämä maa olisi täynnä tutkintotodistusta vaille valmiita insinöörejä, ekonomisteja ja lääkäreitä, jotka eivät koskaan valmistuisi puutteellisen ruotsin osaamisen vuoksi.

Monella kielitaito on kielitaitoa vain paperilla

Tosin B1-tason osaaminenkaan ei välttämättä kerro mitään kielitaidosta. Itsekin kirjoitin ruotsista eximian (hiukan aiemmin arvosana olisi ollut laudatur, mutta vuonna 1996 vanha laudatur epäonnekseni jaettiin kahtia).

Kunnianhimoisena ihmisenä opettelin nimittäin kiltisti kielioppisäännöt ja harjoittelin ainekirjoitusta, ja myöhemmin läpäisin myös virkamiesruotsin helposti. En kuitenkaan osannut silloin, enkä etenkään nyt, kertoa edes harrastuksistani ruotsiksi, puhumattakaan, että osaisin käydä ruotsiksi vaativampaa keskustelua. Tämä tuskin on ihme, sillä pakollisia puhetilanteita ei koskaan tullut edes koulussa, ellei ruotsinopettajan ”diskutera, var så goda” -kehotuksia lasketa.

Suomi onkin siitä erikoinen maa, että täällä mitataan kielitaitoa ilman yhtäkään pakollista suullista koetta. Sen hämmästelemisestä saisikin ihan oman kolumnin.

Jos ihminen on kasvanut koko ikänsä lähes täysin suomenkielisessä kunnassa (kuten minä Tampereella) ja kuullut ruotsia lähinnä ruotsin opettajan suusta koulussa, ei ruotsin kielen taito kehity samaan tapaan ”itsestään” kuin Paraisilla tai Vaasassa kasvaneella.

Tuloksena on kaltaiseni kansalainen, jonka kielitaito on lopulta kielitaitoa vain paperilla. Viralliset kielitaitovaatimukset voivat täyttyä, vaikka tärkeämpää olisi varmistaa, että ruotsinkieliset kansalaiset todella voivat saada laadukasta palvelua omalla äidinkielellään. Eivät ruotsinkieliset tietenkään itsekään kuvittele, että virkamiesruotsi toimii: miksi muuten olisimme nähneet verisen taistelun päivystyksen siirtymisestä Vaasasta Seinäjoelle?

Pakkoruotsin kustannuksia ei haluta laskea

Yhtä hyvää ruotsinkielistä palvelua pitäisi nykylogiikan mukaan jo nykyisin saada niin Vaasasta kuin vaikka Kainuusta, mutta ei tietenkään saa. Huonoon ruotsintaitoon on havahduttukin, mutta ratkaisuehdotus menee metsään. Säätämällä ruotsi pakolliseksi yo-kirjoituksissa ei edelleenkään korjata rakenteellista ongelmaa, joka syntyy virkamiesruotsista. Tunnustetaan siis tosiasiat ja todetaan, että järjestelmä on rikki:

1) Se ei vastaa tarkoitustaan eli turvaa ruotsinkielisen vähemmistön perustuslaillista oikeutta saada julkisia palveluita omalla äidinkielellään.

2) Se on kallis ja äärimmäisen kustannustehoton järjestelmä.

Pakkoruotsin kustannuksia ei haluta laskea, koska sitä pidetään epähienona – onhan kyse (paperilla) perustuslaillisen oikeuden turvaamisesta. Ne oikeudet eivät nykyjärjestelmässä toteudu, joten voisiko myös kustannuksista puhua?

Edellisessä kommentissani ihmettelin, miten Suomella voi olla varaa rahoittaa opiskelijoiden yksiöasumista 200 miljoonalla eurolla vuosittain. Nyt ihmettelen, miten meillä on varaa tuhlata satoja miljoonia euroa vuodessa ruotsin kielen osaamisen parantamiseksi luotuun järjestelmään – joka ei paranna ruotsin kielen osaamista?

Kanadassakaan ei ole pakkoranskaa

Kaksikielisyys ei tietenkään edellytä Suomen kaltaista globaalissa mittakaavassa uniikkia järjestelmää, vaan asian voi hoitaa myös fiksummin.

Kun kerron ulkomaalaisille ystävilleni, että Suomessa kaikkien on pakko opiskella ruotsia, he yleensä kysyvät, onko meillä sitten valtavasti ruotsinkielisiä – esimerkiksi 30 prosenttia väestöstä?

”Ei”.

Entä onko ruotsinkielisiä joka puolella Suomea?

”Ei”.

Kanadakin on kaksikielinen maa: viralliset kielet ovat ranska (jota puhuu äidinkielenään noin 20 prosenttia väestöstä) ja englanti. Ei ole kuitenkaan mitään ”pakkoranskaa”, vaan ranskan opiskelu on englanninkielisillä alueilla vapaaehtoista. Kansalaisten oikeus laadukkaisiin palveluihin onkin turvattu alueellisilla järjestelyillä sekä tarvittaessa tulkkauspalveluilla. Näin tulisi toimia myös Suomessa.

Perusteita pakkoruotsille joskus yritetään esittää, mutta niissä ei ole mitään järkeä. Puhutaan yleisesti sivistyksestä, viitataan historiaan ja kaksikielisyyden rikkauteen, ja tietysti siihen perustuslakiin. Ruotsin opetus on kuitenkin poissa muiden kielten ja muiden kouluaineiden opetuksesta, joten sillä on seurauksia niin opiskelijalle itselleen kuin laajemminkin yhteiskunnalle.

Ennen kaikkea nykyjärjestelmä polkee ruotsinkielistä vähemmistöämme. Jos olisin suomenruotsalainen, nousisin barrikadeille vaatimaan huonon järjestelmän välitöntä romuttamista.

Kirjoittaja on tamperelainen viestintäalan ammattilainen.