Najdynamickejšie mesto východnej Európy

Portrét Varšavy. Mesta, ktoré rastie do výšky aj krásy.

Naznačil to už film Miasto 44, ktorý sa dal vidieť aj v našich kinách. Film bol o Varšavskom povstaní, ale na jeho konci tvorcovia ukázali dnešnú Varšavu, podčiarklo to pointu celého filmu.

Do Varšavy chodím už takmer dve desaťročia, kedysi som na Varšavskej univerzite študoval, rád sa tam vraciam. Keď som sa minulý týždeň prechádzal po Varšave po asi dvoch rokoch, zažil som prekvapenie, s ktorým sa chcem podeliť: Mesto sa ohromne zmenilo, po každej stránke.

Varšava bola dlho pre Stredoeurópana niečím východným, mohol za to obludný Stalinov park kultúry, odporná stanica, široké ulice, zanedbané cesty, historické centrum, ktoré bolo síce obnovené a po vojne nanovo postavené z ruín, ale chýbal mu duch. Do Varšavy som chodil rád za ľuďmi, vždy som tam našiel veľa inšpirácií, ale mesto so svojimi ulicami tomu robilo kontrast. Nebol to Kyjev, ale Varšava bola bližšia postsovietskemu než západnému mestu, k strednej Európe ju neviazalo nič.

Teraz je všetko inak. Kaviarne ponúkajú dobrú kávu, espreso sebaisto vytláča americano (aj keď osobný odber pri pulte je rušivý stále), krčmy si začínajú variť vlastné pivo, víno, kedysi neznámy nápoj, má dnes širšiu a lepšiu ponuku ako u nás či v Budapešti. V okolí Placu Zbawiciela, Námestia Spasiteľa, vzniklo vyše tucta krčmičiek a reštaurácií, v ponuke nájdete Vranac aj stredoueurópske odrody, skrátka Varšava, ako ju takmer dve dekády poznám, nikdy tak nechutila, nevoňala. Talianske, ázijské či miestne reštaurácie, sezónne jedlá, domáca zmrzlina, ale tiež pekné interiéry, vkusné doplnky, štýl.

Móda. Varšava má vkus, potvrdzujú to strihy, farby, vzory, doplnky. Na Koszykowej ulici, ale aj inde v centre nájdete butiky s miestnou módou, ženy tu viac ako lodičky nosia balerínky, tak to bolo vždy, ale odvážne a originálne strihy košelovitých topov, jarníkov či svetrov im Bratislavčanky, ale aj Pražanky môžu závidieť, minimálne šírku ponuky.

Keď porovnáte, ako chodia mladí ľudia oblečení v Budapešti a vo Varšave, sú to dva svety. Budapešť vôbec viditeľne zaostáva, keď človek stretne revízora v mestskej hromadnej doprave, pochopí, v čom to je. A keď sa dozvie, koľko zarába vysokoškolský učiteľ a akú časť mzdy dostáva načierno bokom, je po ilúziách. Praha je síce nádherná metropola, Hradčany sú jej ozdobou, ale dynamiku Varšavy tam nevidieť.

Bicykle, kilometre bicyklových trás, novostavby tam, kde kedysi boli varšavské „račianske ulice“, a vôbec charakter širšieho centra, kde sa spája život so zábavou: bytové domy, kde žijú ľudia, a obchodíky, kaviarne či reštaurácie na prízemí – to všetko robí Varšavu veľmi vľúdnym miestom.

Práve minulý týždeň som pochopil svoj omyl. Varšava, ktorú som kedysi ako študent spoznal, to bola Varšava, ako ju postavili komunisti. Starú Varšavu, ktorá bola ohromným európskym veľkomestom (dôkaz vidieť v Múzeu varšavského povstania), zničili Nemci. Do tla, na kameň. Dával som vtedy za pravdu poľskej spisovateľke Dorote Masłowskej, ktorá povedala: „Nenávidím to mesto! Metro vrrr, električky bruuu, v autobusoch smrad a kamkoľvek sa vydáš, ideš po mŕtvolách, po mŕtvolách, po mŕtvolách!!“

Na tej vete niečo je, pomníky obetí sú všadeprítomné, počas prvej návštevy ich človek nie vždy vidí, potom ich nedokáže nevnímať. Pripomímajú niečo tak desivé, že to so žiadnym iným mestom v Európe nemožno zrovnať.

„Mein Führer,“ povedal po vypuknutí Varšavského povstania šéf Gestapa a Waffen-SS Heinrich Himmler svojmu vodcovi, „táto chvíľa je zložitá. Z historického hľadiska je však akcia Poliakov požehnaním. Skoncujeme s nimi. Varšava bude zničená. Toto mesto (...) prestane existovať. A samotní Poliaci už nebudú predstavovať problém pre naše deti a pre všetkých, ktorí prídu po nás.“

Pred vojnou žilo vo Varšave 1,3 milióna ľudí, patrila k najväčším európskym mestám. Na začiatku roku 1944, po mnohých hrôzach vojny, mala stále 900 000 obyvateľov. Na konci roku 1944 tam prežívalo tisíc ľudí, volali ich Robinzoni. Pozrite si toto video, ktoré ukazuje, ako si obyvatelia Varšavy 1. augusta pred tromi rokmi na minútu pripomenuli 70. výročie povstania, je tam všetko.

Varšavu, ktorú zničili Nemci, nestihli Poliaci obnoviť. Jej časť áno, ale väčšinu postavili komunisti. Až dnes, vyše 25 rokov po páde komunizmu tak ožíva Varšava, ako si ju predstavujú samotní Poliaci. Hnev Doroty Masłowskej je už anachronizmom.

Toto mesto nie je cintorínom, obete sú patrične uctené, ale Varšava je vďakabohu živým nie mŕtvym mestom. Nejde len o mladých ľudí, aj keď pointou je, že práve oni sú kľúčom (čoho dôkazom je napríklad Brno), ale aj o inštitúcie. Varšava zažíva ešte viac to, z čoho ťaží aj Bratislava či Praha – je atraktívna pre mladých ľudí z celej krajiny. Demografiu vidieť.

Vo Varšave donedávna sídlilo v medzinárodnom ohľade jedinečné Múzeum Varšavského povstania. Vznik múzea inicioval Lech Kaczynski. Keď sa stal primátorom Varšavy, vzniklo múzeum za asi 20 miliónov eur, ktorého prehliadka vás prenesie v čase do augusta 1944. Je zbytočné to siahodlho opisovať, treba sa tam ísť pozrieť, získate predstavu, ako má vyzerať moderné múzeum. Pri múzeu pôsobí centrum, kde pracuje niekoľko popredných intelektuálov krajiny, to všetko financované mestom.

Inzercia

Za posledné obdobie vznikli vo Varšave dve nové múzeá – Múzeum histórie poľských židov Polin a Centrum vedy Kopernik. To prvé som navštívil, druhé som odložil nabudúce. Na návštevu totiž potrebujete niekoľko hodín času. Nebudete ľutovať, netreba myslieť na jedlo či pitie, oddych, všetko je vymyslené tak dôkladne a užívateľsky priaznivo, že architekti a dizajnéri z iných krajín sa môžu chodiť učiť.

Budovy vôbec zapadajú do svojho prostredia, nepútajú zbytočnú pozornosť, skôr aktívne dotvárajú celé susedstvo. A to má byť na budúci rok, na 100. výročie vyhlásenia poľskej nezávislosti v roku 1918, otvorené Múzeum poľských dejín. Ďalšia ohromná verejná inštitúcia za vyše 20 miliónov eur s parkom, reštauráciami a najmä atraktívnym naratívom poľských dejín.

Navštívil som pani Lenu Dabkowsku-Cichocku, splnomocnenkyňu riaditeľa múzea pre stratégiu a rozvoj, a keď som ju počúval, čo všetko jej inštitúcia robí už dnes, aké prednášky, ako sprevádzajú deti a mládež od útleho veku po strednú školu po niektorých pamiatkach, ako ich kvôli tomu jednotlivé školy vyhľadávajú, cítil som, že toto múzeum je užitočné už dnes, dlho predtým, než bude dokončená jeho stavba a expozícia. Pozrite si dôkaz.

Ešte pár slov k Polinu.

Príbeh židov žijúcich v Poľsku je neuveriteľný. Od počiatkov, nájdete tu príbeh poľského štátu, ale aj širšieho európskeho regiónu, dynamiku stredoveku a nástup novoveku, vyznania Židov, ktorí verili, že v Poľsku našli novú zasľúbenú zem, rozvoj obchodu a vzdelania, ale aj pogromy a, samozrejme, hrôzy nacistického holokaustu. Poľsko-židovský príbeh sa však nekončí, pokračuje: najpoužívanejší jazyk poslancov Knesetu po vzniku štátu Izrael bola poľština, izraelská elita bola dlho zviazaná s Poľskom.

A dnes spája Poľsko aj so Severnou Amerikou a západnou Európou. Dôkazom je okrem iného stena darcov a sponzorov, ktorí prispeli na budovanie múzea, okolo ktorej pomaly a len postupne vychádza návštevník z podzemia až na úroveň prízemia.

Poľský prístup k dejinám je viac než len atraktívny, je funkčný: múzeá sú stále plné, dominujú žiaci a študenti, ale aj zahraničné návštevy, prehliadka dá človeku viac než niekoľko hodín dejepisu. Nájdete tu kontext zlomových momentov aj nuansy. Slovenský návštevník ocení panel venovaný Vrbovi a Wetzlerovi, aj keď z neznámych dôvodov chýba príbeh Czeslawa Mordowicza, poľského Žida, ktorý spolu s ďalším Slovákom Arnoštom Rosinom ušiel krátko po Vrbovi s Wetzlerom a zažil dramatický návrat do Auschwitzu, čitateľ kníh si rád rozšíri dojem autentickými nahrávkami a dobovými videami. Obzvlášť antisemitizmus poľských komunistov stojí za zastavenie.

Keď som sa vracal domov, rozmýšľal som, čo sa to s Varšavou deje. Mrakodrapy tu rastú rýchlo a menia líniu mesta (mimochodom, najväčší z nich práve stavia slovenská firma HB Reavis). Mesto má obrovský futbalový štadión, ktorý môže byť klimatizovaný, ak treba. Parky slúžia na odpočinok, na ležadlách sa odpočíva a slní. Poľsko má silnú kinematografiu (o tom nabudúce), knižná produkcia je originálna a inšpiratívna. Nepoznám vo východnej Európe inšpiratívnejších intelektuálov, ako sú autori z prostredia Teologie Politycznej, campusu Natolin či vyššie menovaných múzeí.

A predsa má Varšava za hranicami biedny imidž, tunajšia politika je už vyše desať rokov zaseknutá v silne polarizovanom konflikte, ktorý jej škodí. Noviny a týždenníky, kedysi také pestré a vzrušujúce, politike nevzdorovali a spadli do rovnakých zákopov.

Polarizácia má, samozrejme, trochu zložitejšie zdôvodnenie aj svoje príčiny, ktoré sú aj historické, nielen súčasné, ale dôsledky sú neblahé tak či tak.

Niekoľko poľských známych ma upozornilo, že vysoká politika až tak mestu neškodí, že dôkazom je práve jeho rozvoj. Že Poliaci a Varšava zvlášť prežili a dokázali sa rozvíjať v podstatne horších podmienkach okupácie či rozdelenia krajiny. Niečo na tom je, poľská kultúra ukázala najväčšiu silu, práve keď jej chýbal štát, ale predsa len, situácia je dnes iná, trochu ma to vyrušuje. Čítam práve výbornú filozofickú knižnú esej Tomasza Stefaneka Być albo niebyć (Teologia Polityczna, 2016), mladého autora (ročník 1984), ktorý je tiež spojený s jedným z mimoriadnych a moderných poľských múzeí, Múzeom emigrácie v Gdyni, ktorý uvažuje nielen o hamletovskej otázke, ale najmä o rozpade politického spoločenstva v Poľsku. Nech to znie akokoľvek znepokojivo, Poľsko nie je len krajina vysokej kultúry, ale aj krajina konšpirácií, Poliaci sú národom príliš zaujatým samým sebou, občas si neuvedomujúc význam pre priestor medzi Ruskom a Nemeckom. Poľský okrúhly stôl z roku 1989 je predmetom ťažkého domáceho sporu, čomu človek rozumie, ak pozná poľské dejiny, ale nechápe, ako v tejto diskusii môže absentovať taká vec, ako je zásadný význam okrúhleho stola pre pád režimov vo zvyšku východnej Európy.

Ešte menej pochopiteľné ale je, že tak, ako je v Poľsku ukrytý význam Poľska pre zvyšok východnej Európy, najmä dedičstva Solidarity, že je na druhej strane ukrytá Varšava pred Východoeurópanmi.

Je to škoda. Pulzujúcejšie a atraktívnejšie mesto, či už ide o vysokú kultúru, alebo módu, životný štýl a gastronómiu, vo východnej Európe nenájdete.

Foto: wikimedia, flickr