Muistan, miten lapsena luin aikuisten tiedelehdestä avaruuden mustista aukoista ja miten minua alkoi pelottaa. Ajatus, että maailmankaikkeutemme imeytyy näihin universumissa oleviin repeämiin ei antanut minulle rauhaa. Lopulta kuitenkin käsitin, että kaikki se tapahtuu kaukana. Niin kaukana, ettei se yllä meihin saakka.

Mutta nyt tässä aivan lähellä on meidän maailmaamme revennyt musta aukko. Ja se on alkanut imeä sisäänsä taloja, teitä, autoja, lentokoneita, ihmisiä ja kokonaisia maita. Tähän mustaan aukkoon ovat jo suistuneet Venäjä ja Ukraina. Silmiemme edessä se imee nyt sisäänsä koko Eurooppaa.

Tämä universumissa oleva aukko on erään hyvin yksinäisen, vanhenevan ihmisen sielu. Tämä musta aukko on hänen pelkonsa.

Kuvat, joihin oli tallentunut Saddam Husseinin, Hosni Mubarakin ja Muammar Gaddafin loppu, olivat hänelle kohtalon viestejä kaukaisista maista. Satojen tuhansien moskovalaisten protestit paitsi pilasivat vallananastajalta virkaanastujaisten ilon, myös merkitsivät hänelle lähestyvän vaaran signaalia. Ukrainan Janukovytšin häpeällinen pako laukaisi hälytyssireenin: jos kerran ukrainalaiset onnistuivat karkottamaan oman rosvojoukkonsa, sitä esimerkkiä saattaisi veljeskansakin noudattaa.

Itsesäilytysvaisto alkoi toimia välittömästi. Jokaisen diktatuurin pelastamiseen pätee sama resepti: on luotava vihollisia. Tarvitaan sota. Sotatila on hallitusvallalle elämäneliksiiriä. Isänmaallisessa hurmiossa maan väestö samastuu ”kansanjohtajaansa”, ja kaikki tyytymättömät voidaan leimata ”kansanpettureiksi”.

Venäjän televisio on muuttunut ajanviete- ja tyhmistämisvälineestä joukkotuhoaseeksi. Journalisteista on tullut erikoisjoukkoja, kenties kaikkein tärkeimpiä, tärkeämpiä kuin strategiset ohjukset. Zombeiksi muuttuneen kansakunnan vioittuneissa aivoissa on rakentunut tilattu maailmankuva: lännen tahtoa toteuttavat ”ukrofasistit” käyvät sotaa ”venäläisen maailman” hävittämiseksi.

”Krimillä ei ole venäläisiä sotilaita”, ilmoitettiin keväällä koko maailmalle vinon hymyn kera.

Lännessä tätä ei voitu ymmärtää: miten hän voi valehdella noin röyhkeästi kansalleen? Mutta kansalaiset eivät pitäneet sitä valheena: me täällä omien kesken kyllä ymmärrämme kaiken, eikä vihollisen pettäminen ole pahe vaan hyve.

Miten ylpeästi sitten tunnustettiinkaan: ”Krimillä tosiaankin oli venäläisiä sotilaita”!

Olemme palanneet neuvostoaikaan, totaalisen valheen aikaan. Vallanpitäjät ovat solmineet kansalaisten kanssa ”yhteiskuntasopimuksen”, jonka mukaisesti me elimme vuosikymmenien ajan: me tiedämme, että me valehtelemme. Me tiedämme, että te valehtelette. Ja me jatkamme valehtelua selviytyäksemme hengissä.

Tämän contract socialin hengessä on varttunut monta sukupolvea. Sitä valhetta ei edes voi sanoa paheeksi – siihen oli tiivistynyt elämänvoima, selviytymisen mahti. Jotta ihminen selviytyisi hengissä vankilassa, hänellä on oltava tiettyjä ominaisuuksia, tietynlainen henkinen rakenne. Vallanpitäjät pelkäsivät kansaansa ja valehtelivat siksi. Kansalaiset osallistuivat valheeseen, koska he pelkäsivät vallanpitäjiä. Valhe on väkivallalle ja pelolle rakennetun yhteiskunnan keino pysyä pystyssä.

Mutta väkivalta ja pelko eivät yksin riitä selittämään tällaista kaikenkattavaa valhetta.

Minkä tähden Ukrainasta Venäjälle jalattomana palanneen laskuvarjojääkärin isä kirjoittaa Facebookissa: ”Poikani on sotilas, hän oli täyttämässä käskyä, ja mitä hänelle sitten tapahtuikin, hän teki oikein ja minä olen ylpeä hänestä”?

Inhimillinen tietoisuus torjuu ajatuksen, että oma poika oli lähtenyt tappamaan veljeskansaa eikä ollut päätynyt raajarikoksi puolustaessaan isänmaataan todellisilta vihollisilta. Vaan sen vuoksi, että harmaa eversti pelkää mielettömästi menettävänsä valtansa hänen valtaistuintaan piirittävien varasjoukkioiden ambitioiden vuoksi.

Miten sen voisi tunnustaa, että juuri sinun maasi, sinun isänmaasi on hyökkääjä, että oma poikasi on fasisti?

Onhan isänmaa aina hyvän puolella. Tämän vuoksi on niin, että kun Putin valehtelee maalleen röyhkeästi, kaikki tietävät, että hän valehtelee. Ja hän itse tietää, että kaikki tietävät. Mutta silti hänen äänestäjäkuntansa yhtyy valheeseen.

Valehdellessaan länsimaisille poliitikoille Putin seuraa kiinnostuneena ja suorastaan mielissään heidän reaktioitaan, nautiskelee heidän hämillisyydestään ja neuvottomuudestaan. Hän haluaa, että Kiova palaisi polvillaan imperiumin isälliseen syleilyyn, kuin tuhlaajapoika.

Hän on varma, että Eurooppa kihisee nyt suuttumuksesta ja rauhoittuu, kunhan Ukraina on luovutettu veljellisesti hyväksikäytettäväksi. Hän esittää lännelle liittymistä valheen yhteiskuntasopimukseen. On vain sanottava: Putin on rauhanrakentaja, ja myönnyttävä hänen ”rauhanrakennussuunnitelmansa” kaikkiin kohtiin.

Länsimaiden Venäjään kohdistamiin pakotteisiin sisältyy arka toive, että taloudelliset vaikeudet herättäisivät venäläisissä tyytymättömyyttä hallitusvaltaansa kohtaan ja antaisivat sysäyksen aktiiviseen protestointiin. Se toive on kuitenkin turha.

Tunnettu venäläinen sananlasku sanoo: ”Lyö omia, jotta vieraat pelkäisivät.” On mahdotonta kuvitella, että Berliinissä tai Pariisissa annettaisiin asetus, joka kieltäisi saman tien elintarvikkeiden tuonnin. Suuttumuksen hyöky räjäyttäisi maan jo samana päivänä. Mutta Venäjällä sellainen asetus vain korotti hallitsijan muutenkin ylen korkeaa arvostusta.

Putin tietää hyvin eron oman valtansa ja Euroopan demokratioiden vallan välillä. Demokraattiset hallitukset kantavat äänestäjiensä edessä vastuuta ihmisistä ja heidän tulevaisuudestaan, mutta diktatuurissa vastuu merkitsee vain käskyjen täyttämistä.

Jokainen diktaattori toivoo kuolemattomuutta, ja koska se ei ole mahdollista, hän on valmis kiskomaan mukaansa mustaan aukkoon ne joita hän halveksii. Ja hän halveksii kaikkia, niin omia kuin vieraitakin.

Putin tietää, että länsi ei pysty ylittämään sitä rajaviivaa, jonka hän itse on jo kauan sitten jättänyt taakseen. Se raja on valmius aloittaa sota. Ihmismielelle on vaikeaa siirtyä sodanjälkeisestä ajasta sotaa edeltävään aikaan. Venäjän joukkotiedotusterrorin välineet ovat auttaneet venäläisiä ottamaan tämän askelen. Ei siinä kyllin – Venäjä on jo sodassa. Julistamattomassa sodassa länttä vastaan.

Ukrainasta on jo lähetetty Venäjän kaupunkeihin kaatuneiden sotilaiden arkkuja. Eurooppa on jäänyt psykologisesti jälkeen, se lekottelee yhä rennossa sotaa edeltävässä maailmassa.

Eurooppalaiset eivät ole valmistautuneet nyt vallitsevaan uuteen todellisuuteen. Antakaa meidän elää rauhassa! Antakaa meille sitä mitä ennenkin: työpaikkoja, kaasua, rauhaa! Ei mitään asetoimituksia Ukrainaan! Ydinaseiden aikakaudella ei pidä ryhtyä sotilaalliseen yhteenottoon jonkin Mariupolin vuoksi!

Ei kai maailman pidä suistua katastrofiin sen tähden että Ukraina haluaa Eurooppaan? Amerikkalaiset ne haluavat meidän riitaantuvan venäläisten kanssa! Tämä on kokonaan Amerikan imperialistien ja Euroopan byrokraattien syytä! Miksi pitää olla pakotteita, jos ne osuvat meihin itseemme? Ranskalaisethan ovat jo lähdössä kaduille protestoimaan ”Yhdysvaltain sanelua vastaan, joka pakottaa Ranskan kieltäytymään toimittamasta Mistraleja Venäjälle”.

Moskova vain valvoo Ukrainassa omia etujaan! Ja ehkäpä Kiova tosiaankin on nyt fasistien vallassa?

Ehkä Maidan oli aluksi kansannousu, mutta natsijuntta kaappasi sitten siellä vallan. Miksi me siinä tapauksessa tukisimme heitä ja riitaantuisimme Venäjän kanssa? Putin tarjoaa rauhaa! Me haluamme rauhaa!

Putin laskelmoi näin: on todennäköisempää, että talousvaikeuksia ja sodan mahdollisuutta säikähtäneet länsimaiden kansalaiset valitsevat itselleen uuden hallituksen ja vaihtavat Putinin viholliset myöntyväisempiin poliitikkoihin. On epätodennäköistä, että että venäläiset lähtevät osoittamaan mieltä taloussotkujen ja ruoan hinnannousun takia.

Putin on ehdottanut Euroopalle omaa yhteiskuntasopimustaan. Ja jokainen ihminen, joka on valmis liittymään siihen, kasvattaa mustaa aukkoa entisestään.

Meidän on tajuttava: sodanjälkeinen Eurooppa on muuttunut sotaa edeltäväksi.

Mihail Šiškin on venäläinen kirjailija, joka on vuodesta 1995 asunut Sveitsissä. Häneltä on suomennettu romaani Sinun kirjeesi (WSOY 2012). Esseen on suomentanut Vappu Orlov.