Ravintola, ruokakauppa, hiihtolatu,… Suomalaiset ottavat ajoittain nokkapokkaa siitä, missä on lasten paikka. Ja missä heidän ei tarvitsisi näkyä ja kuulua lainkaan. Asiantuntijoiden mukaan nyt määritellään uudestaan lapsen paikkaa yhteiskunnassa.

Mistä on kyse? Lapsen itku, riehakas käytös tai jopa pelkkä läsnäolo julkisissa tiloissa saa suomalaiset ajoittain ärtymään.

Lapsiasiavaltuutettu Tuomas Kurttilan mielestä moni suomalainen ja länsimaalainen on vieraantumassa lapsista.

Professori Liisa Karlssonin mukaan lasten kanssa vietetään koko ajan enemmän aikaa, mutta lapset kokevat etteivät tule kuulluksi.

Karlsson ja Kurttila peräänkuuluttavat aikuisilta suvaitsevaisuutta niin lapsia kuin muita aikuisiakin kohtaan.

Lapset ovat liian äänekkäitä, liian nopeita tai liian hitaita. Siinä missä itkevä lapsi ja hänen vanhempansa saavat monessa muussa maassa sääliviä katseita tai jopa avuntarjouksia, Suomessa tulee usein murhaava mulkaisu, pahimmillaan arvosteleva kommentti.

Tänä talvena mediassa on kirjoiteltu muutaman kerran lapsiperheellisten ja muiden kansalaisten kohtaamisista hiihtoladulla (siirryt toiseen palveluun). Hiihtämään harjoittelevat lapset ovat olleet tiellä – siis hyvin konkreettisesti tiellä. Mutta sanomista on tullut jopa siihen pisteeseen, että suksisauvat ovat heiluneet sanansäilän lisäksi.

Viime syksynä jopa lapsiasiavaltuutettu Tuomas Kurttila ärähti Helsingin Sanomissa (siirryt toiseen palveluun), kun yksi helsinkiläisravintola sulki osan tiloistaan lapsiperheellisiltä. Kurttila kommentoi tuolloin, että valitettavasti Suomessa on havaittavissa ilmapiiriä, jossa lasten äänet ja lapset itsessään koetaan hankalina ja häiritsevinä.

– Lasten kokemukset siitä, kuinka aikuiset heihin suhtautuvat, on aiheena koko ajan läsnä. Jopa niin, että kulttuuri, jossa lapset koetaan hieman vieraina, outoina, on lisääntymässä. Ennen vanhaan kyläkulttuurissa isojen sukujen arjessa aikamiespoikakin päätyi tapaamaan lapsia, lapsen itku ja elämä oli tuttu. Mutta nykyään on yhä enemmän aikuisia, joiden arjessa ja elämässä lapset eivät ole läsnä. Ja se mikä on outoa ja tuntematonta, sitä vierastetaan, Kurttila toteaa.

Yle

Lapsivapaa vs. entistä lapsellisempi arki

Monet haluavat nykyään järjestää perhejuhlat ilman perhettä, esimerkiksi häät ilman lapsia. Myös matkustamisen saralla tarjotaan paljon palveluita, joissa asiakas maksaa lapsettomasta ympäristöstä.

– Maailmalla myydään paljon lentoja ja hotelleja, joissa ei ole lapsia. Eriyttämiselle, lapsivapaille palveluille tuntuu olevan kysyntään, lapsiasiavaltuutettu Tuomas Kurttila kertoo.

– Suomessakin on ollut jo pitkään kauppakeskuksia, jotka ovat ottaneet käyttöön niin kutsutun teinikarkottimen. Kauppakeskukseen on asennettu korkeaa äänitaajuutta lähettäviä laitteita, mikä tekee tilassa olemisen epämiellyttäväksi varttuvalle nuorelle. EsimeriksiLahden seudulla nousi keskustelu, ovatko tällaiset teinikarkottimet järkeviä ja miten lasten oikeudet ja etu tässä toteutuvat. Mutta emme ole yksin, sillä samaa keskustelua käydään ylipäätään länsimaisessa kulttuurissa, jota yhdistää se piirre, että lasten ääni tai nuoren halu olla ystävien kanssa onkin yhtäkkiä outoa.

Yle

Kasvatuspsykologiaan erikoistunut professori Liisa Karlsson Itä-Suomen yliopistosta muistuttaa, että suomalaiskulttuurissa on menty paljon eteenpäin lasten kanssa olemisessa.

– Ei ole koko totuus, että Suomessa suhtaudutaan lapsiin nuivemmin kuin muualla. 50–60 vuotta sitten lapsi ei ehkä ollut kotonakaan ruokapöydässä ennen kuin aikuiset ja heidän vieraansa olivat syöneet. Onhan tämä siihen nähden iso muutos. Kyllä täälläkin mennään nykyään lasten kanssa ravintoloihin, lapsiperheet kokoontuvat brunsseille.

– Ajankäyttötutkimus kertoo, että niin Suomessa kuin muissakin Pohjoismaissa lasten kanssa vietetään koko ajan enemmän aikaa. Lapset ja nuoret ovat ehkä enemmän mukana erilaisissa julkisissa tilanteissa, kuten ravintoloissa. Lasten paikkaa määritellään nyt uudestaan, Liisa Karlsson pohtii.

Hiljainen, äänekäs, kuultu

Suomalainen ei ole maailman sujuvin small talkin taitaja, mutta sen kerran, kun avaamme suumme, puhumme asiaa. Tämä on yleinen mielikuva suomalaisista ja kuva voi heijastella vaatimuksensa myös lapsiin.

Hän tokaisi, että hyvänen aika, lapsethan ovat niin äänekkäitä. Pitääkö heidän ääntään saada todella vielä enemmän kuuluviin? Liisa Karlsson

– Kiltin ja kuuliaisen vastakohdaksi asetetaan usein aktiivinen ja toimiva lapsi, Liisa Karlsson kuvailee.

Karlssonin Lapset kertovat ja toimivat -tutkimusryhmässä (siirryt toiseen palveluun) on valmistumassa useampia väitöskirjatutkimuksia, joissa pohditaan lasten näkökulmasta käsin, kuinka he kokevat tulleensa kuulluksi kotona ja hoidossa tai koulussa.

– Joskus vuosia sitten esittelin eduskunnan apulaisoikeusasiamiehelle tutkimustamme ja hän tokaisi, että hyvänen aika, lapsethan ovat niin äänekkäitä. Pitääkö heidän ääntään saada todella vielä enemmän kuuluviin? Mehän näemme lapset hyvin äänekkäinä, mutta pysähdymmekö me tarkastelemaan asioita heidän näkökulmastaan, Karlsson kysyy.

Professori myös vastaa tutkimuskysymykseen jo saadun tiedon perusteella: lasten mielestä heitä ei kuunnella eikä kuulla tarpeeksi.

– Esimerkiksi PISA-tutkimuksissa loistetaan, mutta kouluviihtyvyytemme on OECD-maiden häntäpäässä. Emmekö osaa kotona ja koulussa tai muissa tiloissa katsoa maailmaa lapsen näkökulmasta?

Lapsiasiavaltuutettu Tuomas Kurttila hyppää mukaan samaan viestiin.

– 90 prosenttia lapsista sanoo, että välit omiin vanhempiin ovat hyvät. Mutta koulussa tilanne on karu. 70 prosenttia lapsista, joita on kiusattu tai jotka ovat olleet mukana kiusaamistilanteissa sanovat, että aikuinen ei puutu kiusaamiseen. Meillä on tiettyä ohikävelemisen kulttuuria.

Felix Kästle / EPA

Voittajaa ei ole vielä julistettu

Tuomas Kurttilalla on hyviäkin esimerkkejä siitä, kuinka Suomessa on pyritty kuuntelemaan lapsia ja nuoria. Ironista kyllä, positiivisia esimerkkejä tulee usein maahanmuuttajataustaisista yrityksistä.

– Ravintolamaailmasta on kyllä sanottava, että Suomessa monet maahanmuuttajataustaiset yrittäjät ovat todella lapsiystävällisiä. Ne lukuisat palautteet eivät ole sattumanvaraisia, että lapset on huomioitu pienellä eleellä, vaikkapa tikkarilla, jota ei ole erikseen tilattu ja ostettu. Ne ovat eleitä, jotka eivät maksa mitään, tulevat luontevasti ja tuottavat iloa, Kurttila kuvailee.

Ne lukuisat palautteet eivät ole sattumanvaraisia, että lapset on huomioitu pienellä eleellä. Tuomas Kurttila

Samoin, siinä missä toiset kauppakeskukset hätistävät nuoria teinikarkoittimilla, toisissa kauppakeskuksissa on päästy Kurttilan mukaan hyvään vuorovaikutukseen keskuksissa aikaansa viettävien nuorten kanssa ja heidän kanssa on laadittu yhteiset pelisäännöt.

– Vielä ei ole voittajaa julistettu tässä tilanteessa. Lapsiperheet ja nuoret ovat tärkeä ryhmä monelle palvelun tarjoajille, iso ostovoimakysymys. Siksi ei ole toisaalta ihmeellistä että esimerkiksi lentokentillä, ja Suomessa vaikkapa VR:ltä löytyy hienoa lapsiystävällisyyttä, palvelukulttuuria, joka kohdistuu lapsiin ja lapsiperheisiin.

Professori Liisa Karlsson haluaa kurkistaa myös lapsiperheellisten kolikon toiselle puolelle – siinä missä lapsiperheelliset penäävät oikeutta, hyväksyntää oleiluun yhteisissä tiloissa, voi myös pohtia kuinka usein kyse on lapsen oikeudesta ja kuinka usein vanhemman.

– Jos aikuinen vie vaikkapa väsyneen lapsen ravintolaan pitkälle illalliselle tai konserttiin, onko siinä kyse aina lapsen oikeudesta mukanaoloon ja hyvinvoinnista. Vai siitä, että aikuinen kokee oikeudekseen tuoda lapsen mukaan?

Mads Nissen / EPA

Epätäydellisyyttä sietäen

Sekä Kurttila että Karlsson korostavat, että kyse on laajemmasta asiasta kuin suomalaisten suhtautumisesta lapsiin.

– Näen, että kysymys on samalla myös siitä, miten suhtaudutaan toisiin ihmisiin, aikuisiinkin, sanoo Tuomas Kurttila.

Tässä onkin valinnan paikka: rakennammeko paikan, jossa jokainen eristää ympäristönsä häiritsijätekijät pois, vai opimme sietämään toisiamme? Tuomas Kurttila

– Lasten ja nuorten lisäksi voi nostaa keskusteluun sen, kuinka mielestämme esimerkiksi vammaiset tai vanhukset sopivat mielestämme mukaan ravintoloihin, hiihtoladuille, kaupakeskuksiin etc., Liisa Karlsson kommentoi.

– Tässä onkin valinnan paikka: rakennammeko paikan, jossa jokainen eristää ympäristönsä häiritsijätekijät pois, vai opimme sietämään toisiamme? Se, kuinka aikuiset suhtautuvat lapsiin kertoo kyllä paljon siitä, kuinka he suhtautuvat ylipäätään heikommassa asemassa oleviin, erityistä huomiota ja tukea kaipaaviin ihmisryhmiin, Kurttila tiivistää.

Karlsson ja Kurttila peräänkuuluttavat suomalaisilta aikuisilta kuuntelemista ja sietokykyä.

– Toivon, että aihe pysyisi keskustelussa etenkin siitä syystä, että nykypäivänä lapset eivät ole välttämättä lainkaan läsnä monen ihmisten arjessa. Sen takia on hyvin merkityksellistä, että me aikuiset otamme lapsiystävällisen asenteen ja suhtaudumme lapsiin lapsina. Emme oleta, että lapsi olisi täydellinen tai käyttäytyisi joka hetki kuin aikuinen, lapsiasiavaltuutettu Tuomas Kurttila toteaa.