Tuuttauksen kuulee kauas. Vaskiyhtye Timo Brass Band soittaa Esplanadin puistossa jazzahtavaa poppia. Vieressä seisoo Runebergin patsas, jonka päässä istuu lokki. Voisi melkein vannoa, että silläkin svengaa.

Ainakin ihmisillä on suu messingillä. Monet yhtyettä kuuntelemaan pysähtyneistä ovat turisteja. Ja taas maailmalle välittyy positiivista Suomi-kuvaa. On aurinkoa, on musiikkia ja elävää kaupunkikulttuuria.

Timo Brass Band on yksi niistä katumusiikkia soittavista yhtyeistä, joita on kesän aikana voinut bongata runsain mitoin Helsingissä.

Kokoonpanoon kuuluu pop-muusikoita, jazzareita ja freelancereita. Osa opiskelee edelleen muun muassa Sibelius-Akatemiassa.

– Katusoitto on aina ollut minulle haave: Se, että pääsee esiintymään normaaleille ihmisille, jotka eivät välttämättä lähde kuuntelemaan tämänkaltaista kokoonpanoa konserttiin, pasunisti Esa-Pekka Tupala perustelee yhtyeen esiintymispaikkavalintaa.

– Suomalainen yleisö on erittäin lämmintä. He pitävät kovasti musiikista ja ovat musikaalista kansaa, sanoo pietarilaisen B'Rock-yhtyeen sooloviulisti Alexander Gerb. Jari Kovalainen / Yle

Pietarin läheisyys näkyy

Kun Helsingin keskustan suosituimmat esiintymiskulmat kiertää keskivertopäivänä, huomaa, että suomalaisyhtyeet ovat vähemmistössä. Monet ammattimuusikoista koostuvat kokoonpanot tulevat Helsinkiin Pietarista. Ja monilla on selvästi klassisen musiikin koulutus.

Keskuskadulla soittaa jousipainotteinen B’Rock Pirates -kvintetti. Ja hyvin soittaakin. Vivaldin Myrskyssä on juuri oikeanlaista kiihkoa. Sooloviulisti Alexander Gerbin jousen jouhet katkeilevat jo ensimmäisten hypnoottisten tahtien jälkeen.

Kaikki B’Rock Piratesin jäsenet ovat opiskelleet maineikkaassa Rimski-Korsakov-konservatoriossa. Muita saman Pietarin konservatorion kasvatteja ovat Pjotr Tšaikovski, Sergei Prokofjev ja Dmitri Šostakovitš. Tšaikovski tuskin heitti katukeikkaa, mutta mikä nuoret pietarilaiset on saanut jalkautumaan helsinkiläiseen asfalttiviidakkoon?

Gerbin mukaan yhtyeelle on tärkeätä nähdä yleisön reaktiot, se miten kokoonpanon musiikki otetaan vastaan. Kaikesta päätellen erittäin hyvin. Moni ohikulkija pysähtyy ja taas käyvät kännykän kamerat. Yksi iäkkäämpi rouva kehuu ensemblea loistavaksi.

– Ihmiset pysähtyvät, koska heitä kiinnostaa, eivät siksi, että he ovat ostaneet lipun ja heidän pitää tulla konserttiin, Gerb sanoo.

Hänen mielestään kadulla soittamisesta saa toisenlaista energiaa kuin virallisista esiintymisistä.

– Kadulla soittaminen on hienoa, erilaista. Se on vilpittömämpää, hän muotoilee.

Yhtyeen nimi on sanaleikki, joka vihjaa ohjelmistoon: siinä yhdistyy barokki ja rock. B’Rock soittaa klassista musiikkia, sen muunnelmia, covereita ja omia kappaleita, joissa on vaikutteita barokista, minimalismista, trancesta. Vivaldin lisäksi yhtyeen katusetti sisältää ainakin Nirvanaa ja Brahmsia omilla sovituksilla.

Suomalaisen Timo Brass Bandin pasunisti Esa-Pekka Tupala suosittelee katukeikkojen kokeilemista. Paitsi hauskaa se on myös kehittävää. – Tässä joutuu koko ajan kuuntelemaan, mitä muut soittavat ja missä vire menee. Nyt varsinkin, kun on kuumat kelit, sitä pitää kuunnella koko ajan. Mikko Ahmajärvi / Yle

Helsinki ei kysy lupaa

Yksi syy siihen, miksi Helsinki vetää taitavia ammattimuusikoita voi olla se, että kaupunki ei edellytä viranomaisten lupaa kadulla musisointiin. Kulttuurijohtaja Tuula Haaviston mukaan kyse on byrokratianpurkutalkoista.

– Helsingin kaupunki ajaa sellaista politiikkaa monella muullakin rintamalla, että täytyy antaa monenlaisten kukkien kukkia niin kauan kuin ne eivät haittaa muita, ja katusoittaminen ilahduttaa ihmisiä.

Timo Brass Bandin ympärille on kerääntynyt ihmisiä monelta maailman kolkalta. Tupala juoksee läpsimässä yleisön kanssa ylävitosia. Turistien reaktioista päätellen Helsinki saa merkittävää imagohyötyä katusoittajistaan.

Kulttuurijohtaja on huomannut saman. Eri katumuusikoiden esityksiä seuratessaan Haavisto on kuullut matkailijoiden spontaaneja kommentteja.

– Osa turisteista on oikeasti hämmästyneitä, että ai, täällä katumusisoidaan näin. Se, että yhtyeitä seuraamaan jää suuria ihmisjoukkoja, kertoo, että soitolla on vetovoimaa.

Pietarilaisen B-Rock-yhtyeen katuohjelmistoon kuuluu muun muassa Vivaldia, Brahmsia ja Nirvanaa. Jari Kovalainen / Yle

Esiintymispaikoista saa kilpailla

Katusoiton taso vaihtelee, mutta Haaviston mielestä etenkin Helsingin keskustassa on taitavia muusikoita.

– Luulen, että jo kilpailu takaa tason. Huonommat karsiutuvat ja kynnys tulla esittämään omaa juttuaan on korkea.

Myös Tupala on pannut merkille ammattimuusikot, kovan tason ja hellekesän runsaat katusoittajamäärät. Esiintymispaikoista joutuu vilkkaina päivinä kilpailemaan.

Tavaratalo Stockmannin ja Aleksanterinkadun kulma on suosittu paikka, ja siellä voi Tupalan mukaan olla kaksi tai kolme yhtyettä odottamassa, kun yksi vielä soittaa.

– Paikkaan jaetaan kuulemma vuoroja aamukuudesta iltakahdeksaan.

Mutta kuka vuorot jakaa, kun soittaminen ei ole luvanvaraista, eikä viranomaisten valvomaa?

– Se on soittajien välinen sopimushommeli. Ei ole olemassa mitään varauskalenteria, mutta face to face mennään juttelemaan. Kysellään, että kuinka kauan soitatte ja saataisiinko me tulla johonkin väliin, Tupala kuvailee.

Trumpetisti Aapo Wikstén soittaa Timo Brass Bandissa, jonka instrumenttivalikoimaan kuuluu myös sausofoni, rummut, pasuuna ja erilaisia saksofoneja. Mikko Ahmajärvi / Yle

Teostokaan ei valvo katusoittajia

Vaikka kaupunki ei edellytä lupaa soittajilta, musiikin esittämisestä kadulla pitäisi kuitenkin maksaa tekijänoikeusmaksut. Ne saisi katettua ostamalla Teostolta esimerkiksi Elävän musiikin pienluvan. Se on yleisin ja edullisin katusoittolupa, joka maksaa noin 100 euroa ja sisältää 10 esiintymistä pienehkölle yleisölle.

Mutta meneekö niitä kaupaksi? Kysytään musiikintekijöiden oikeuksia valvovasta Teostosta.

– Eipä niitä juuri makseta, sanoo tapahtumaliiketoiminnan vastaava Lasse Fast.

Fastin mukaan Teosto ei myöskään laita ihmisiään kaduille valvomaan, onko lupa hankittu.

– Emme kierrä tarkastamassa niitä. Musiikki siis raikukoon, Fast sanoo.

Tällä hetkellä luvan ostaminen ja tekijänoikeusmaksujen maksaminen on siis vain katusoittajien vastuulla. Asiaan saattaa olla tulossa muutos loppuvuodesta.

– Suunnittelemme parhaillaan ratkaisua, joka olisi katusoittajien kannalta hyvä ja täyttäisi samalla juridiset velvoitteet, Fast sanoo.

Enempää hän ei halua paljastaa tulevasta.

Vuosi sitten pietarilaisen B’Rock-yhtyeen jäsenet konsertoivat Ranskassa ja päättivät samalla koettaa kadulla soittamista. – Saimme paljon positiivista palautetta ja soitimme sen jälkeen kaduilla Saksassa, Puolassa, Virossa ja Helsingissä, sanoo yhtyeen basisti, valkovenäläinen Dmitri Stasevich (oik.).

Katusoitolla voi tienata useita satoja euroja

Vaskiyhtye Timo Brass Bandin viiden kappaleen setti saa ihmisten kukkaronnyörit heltiämään Esplanadilla. Ultra Bra ja Stand by Me -sovitukset ovat tehneet vaikutuksen. Innokkaimmat pudottavat soittajien keräyslaatikkoon seteleitä. Joukossa on useita kymppejä.

– Katusoittaja voi tienata hyvässä tunnissa 100–150 euroa. Meitä on enemmän ja meillä ohjelmaan kuuluu show, joten olemme saaneet yhdestä setistä jopa 300 euroa, Tupala sanoo.

Yksi setti sisältää viitisen kappaletta ja kestää noin 25 minuuttia. 300 euroa saattaa kuulostaa paljolta, mutta summaa jakaa seitsemän–kahdeksan soittajaa kokoonpanon vahvuudesta riippuen.

– Me soitamme kovalla volyymillä ja meiningillä. Huulet ovat aika tiukilla vaskisoittajilla, Tupala naurahtaa.

Rumpali Aleksi Ylimäki kuuluu Timo Brass Band -yhtyeeseen, jossa soittaa 7–8 muusikkoa. Mikko Ahmajärvi / Yle

Tienestit riippuvat säästä ja viikonpäivästä

Pietarilaiskollegat ovat liikkeellä klassisemmalla ohjelmistolla ja pienemmällä ensemblella. Lyökö soitto leiville? Kysytään.

– Raha on vaikea kysymys, koska sen määrä riippuu paljon säästä, viikonpäivästä, meidän soitostamme ja lämpötilasta. Voi olla 15 euron päiviä, voi olla 100 euron päiviä, sanoo B’Rock yhtyeen valkovenäläinen basisti Dmitri Stasevich.

Sekä Gerb että Stasevich korostavat, että tärkeintä heille ei ole raha vaan suora yhteys yleisöön.

– Kadulla näkee ihmisten reaktion ja vaikutelmat suoraan. Siitä nauttii ja yrittää tehdä asiat paremmin. Ihmiset kertovat, miten soitto heidän mielestään meni, ja se on meille hyödyllistä, Stasevich kehuu synergiaa.

Pietarilaisen B'Rock-yhtyeen viulukotelo toimii myös rahankeräyslippaana. Jari Kovalainen / Yle

Mukana myös kolmen soinnun yrittäjiä

Kun katusoittajia ei valvota, heistä ei myöskään tiedetä paljoa. Heitä ei ole tutkittu esimerkiksi Taideyliopiston Sibelius-Akatemiassa. Opinahjon dekaani Kaarlo Hildénille ilmiö on toki tuttu. Hänen mielestään katusoiton kirjo on suuri.

– On niitä, jotka ovat todenneet, että pelkkä kerjääminen ei tuota parasta tulosta. He ovat opetelleet harmonikalla muutaman soinnun, joita he sitten toistavat. Toisessa päässä voi olla menestyneitä muusikoita, jotka periaatteellisesta tai taiteentekemisen halusta hakeutuvat kadulle saadakseen suoremman kontaktin yleisöön.

Dekaani on pannut merkille myös ulkomaiset ammattimuusikot.

– Yksi tunnistettava trendi ovat Venäjällä tai Itä-Euroopassa hyvän koulutuksen saaneet klassiset muusikot, jotka tuloerotasojen vuoksi saattavat päästä täällä hyville ansiolle.

Se tietysti edellyttää matalia kustannuksia. Esimerkiksi B'Rock-yhtyeen jäsenet eivät yövy Helsingissä ollessaan hotellissa. Heillä on kaupungissa ystävä, jonka luona he majoittuvat.

Erikseen ovat vielä ne maasta toiseen liikkuvat muusikot, joille katusoittaminen on elämäntapa. He eivät palaa kesän jälkeen leipätyöhönsä sinfoniaorkesterin riveihin, vaan kulkevat kaupungista toiseen ja kokeilevat, mistä saa parhaat tienestit.

Pietarilaisen B'Rock-yhtyeen jäsenet ovat soittaneet aiemmin kamari- ja sinfoniaorkestereissa ja muissa kokoonpanoissa. Nyt yhtye satsaa tulevaisuuteen: tekeillä on ensimmäinen oma äänite. Sooloviulisti Alexander Gerb on yhtyeen johtohahmo. Jari Kovalainen / Yle

Katusoitto on parhaimmillaan koelaboratorio

Hildénin mielestä katusoitto voi parhaassa tapauksessa kehittää musiikkikulttuuria.

– Katumusiikissa on innovatiivisuutta. Siinä pitää kiinnittää ihmisten huomio ja saada heidät vaikuttumaan lyhyessä ajassa.

Katusoitolta uupuvat instituutiot, taustaorganisaatiot ja taiteelliset suunnittelijat, jotka asettavat musiikille vaatimuksia ja rajoja. Se tuo vapautta.

– Katusoitto on eräällä tapaa laboratorio, jossa muusikko voi lähteä kokeilemaan.

Esimerkiksi Hildén nostaa Helsingissä esiintyvän soittajan, joka musisoi vedellä täytetyillä pulloilla kuin ksylofonilla.

– Se on taiteellisesti korkeatasoista musiikkia, jota olisi vaikea myydä isossa salissa. Ei kukaan tilaisi sellaista.

Dekaani muistuttaa, että katusoitto on parhaimmillaan juuri silloin, kun ei oteta varman päälle ja tehdä tutusti.