Kirjoittanut

Opetusministeriön julkaisema Korkeakoulujen kansainvälistymisstrategia 2009-2015 nostaa esiin kunnianhimoisia kansainvälistymistavoitteita. Strategian hahmottelemassa Suomessa korkeakoulut ovat kansainvälisesti tunnettuja ja vetovoimaisia opiskelu-, tutkimus- ja työympäristöjä. Lahjakkaiden ulkomaisten opiskelijoiden ja tutkijoiden toivotaan valitsevan suomalaiset korkeakoulut laadukkaan koulutuksen ja tutkimuksen sekä suomalaisen työelämän tarjoamien mahdollisuuksien houkuttelemina. Palvelut tukevat Suomeen tulemista ja jäämistä.

Yliopistoille tässä ei ole mitään kovin uutta. Monet suomalaiset yliopistot ovat panostaneet kansainvälistymiseen, niin myös kotikaupunkini yliopistot Turun yliopisto ja Åbo Akademi. Yhden tärkeän kansainvälistymisen keinon muodostavat kansainväliset maisteriohjelmat. Johtamani Åbo Akademin Ihmisoikeusinstituutti on vuodesta 2006 lähtien vetänyt yhtä tällaista kaksivuotista ohjelmaa ja tulokset ovat olleet positiivisia. Kampuksemme on kansainvälistynyt, ensimmäinen ulkomaalainen maisteriopiskelija on väitellyt tohtoriksi ja uusia lahjakkuuksia jo bongaillaan.

Mutta kuinkas sitten kävikään? Korkeakoulujen uljas kansainvälistymisstrategia, tämä Suomen nousuun nostava innovaatioiden moottori, sepäs kompastuukin paikallispoliisin portaikkoon. Sillä ulkomaalaislainsäädännön näkökulmasta katsottuna ulkomaalainen on aina ulkomaalainen, viis siitä miten me asian täällä yliopistolla hahmotamme. Mitäkö minä tarkoitan? Annapa kun kerron.

EU:n ulkopuolisesta maasta kotoisin oleva ulkomaalainen opiskelija X aloitti opintonsa kansainvälisessä ihmisoikeuksien maisteriohjelmassa syksyllä 2011. Maisteriohjelmamme on kaksivuotinen ja se koostuu 120 opintopisteestä. Yliopistolain 40§:n mukaan tämänkaltaisen ylemmän korkeakoulututkinnon tavoitteellinen suorittamisaika on kaksi vuotta. Vaikka opiskelijoita kannustetaan tiukkaan opiskelutahtiin, järjestelmä ei ole täysin sydämetön. Yliopistolain 41.2§:n mukaan ylempää korkeakoulututkintoa opiskelemaan otetulla opiskelijalla on oikeus suorittaa tutkinto viimeistään kahta vuotta sen tavoitteellista suorittamisaikaa pitemmässä ajassa eli neljässä vuodessa. Nämä yliopistolaissa määritellyt lähtökohdat ovat luonnollisesti kaikille opiskelijoille samat, olivatpa he suomalaisia tai ulkomaalaisia opiskelijoita.

Jos opiskelija ei suoriudu opinnoista yliopistolain 41§:ssä säädetyssä ajassa, yliopisto myöntää opiskelijalle lisäaikaa opintojen loppuun saattamiseksi, edellyttäen että opiskelija esittää tavoitteellisen ja toteuttamiskelpoisen suunnitelman opintojen saattamiseksi loppuun. Opiskelijan tulee tuolloin yksilöidä suoritettavat opinnot ja aikataulu tutkinnon loppuun saattamiselle. Yliopistolain mukaan opiskeluoikeutta jatketaan, jos opiskelijalla huomioon ottaen hänen voimassa olevien ja puuttuvien opintosuoritustensa määrä ja laajuus sekä mahdolliset aikaisemmat päätökset lisäajan myöntämisestä on mahdollisuus saattaa opintonsa loppuun kohtuullisessa ajassa. Huomionarvoista on, että yliopiston tulee lisäaikaa myöntäessään ottaa huomioon opiskelijan elämäntilanne.

Kullakin yliopistolla on omat määräyksensä koskien opiskeluaikojen pidentämistä, niin myös Åbo Akademilla (Principer för beviljande av förlängd studietid, 2.2.2012). Koska yllä mainitsemani X on opiskellut vasta syksystä 2011 lähtien, hänen ei ole vielä tarvinnut edes hakea opiskeluoikeuden pidentämistä. Yliopiston näkökulmasta tarkastellen hänen opintonsa ovat edenneet täysin opiskeluoikeuden rajoissa, joskin tavoitteellista suorittamisaikaa hitaammin.

Kesäkuussa opiskelija X tulee kauhuissaan vastaanotolleni. Hän on hakenut oleskelulupaa jatkaakseen opintojaan, mutta paluupostissa tulikin selvityspyyntö. Poliisin näkemys nimittäin on se, että X ei ole edennyt opinnoissaan siten kuin pitäisi. Selvityspyynnössä viitataan maahanmuuttoviraston ohjeeseen (MIG/2013/121), jonka mukaan uusi määräaikainen oleskelulupa myönnetään, jos edellytykset, joiden perusteella ulkomaalaiselle myönnettiin edellinen määräaikainen oleskelulupa, ovat edelleen voimassa. Opiskelijoiden kohdalla tällaisen jatkoluvan myöntämistä harkittaessa on kyseisen ohjeen mukaan kiinnitettävä erityistä huomiota opintojen edistymiseen ja opintosuorituksiin. Lopulta selvityspyynnössä todetaan, että suuntaa antavana vähimmäissuoritemääränä on pidettävä alinta opintotuen nostamiseen oikeuttavaa suoritusmäärää, eli n. 45 opintopistettä vuodessa.

Pahoittelen pykälikköä eli kerrataanpa hieman. Yliopistolaki lähtee siitä, että tavoitteellinen opintoaika on kaksi vuotta ja että opiskeluoikeus taataan neljäksi vuodeksi. Tavoitteena on 60 opintopistettä vuodessa, mutta 30 opintopisteen tahtikin vielä kelpaa. Tämän jälkeen pallo siirtyy yliopistolle, joka arvioi onko opintojen loppuun suorittamiselle edellytyksiä. Mutta tämä armeliaisuus ei näytä koskevan EU:n ulkopuolelta tulleita ulkomaalaisia opiskelijoita, sillä heidät voidaan poistaa maasta, jos he eivät ole suorittaneet vähintään 45 opintopistettä vuodessa. Reilua? No ei kovin. Joku voisi jopa kysyä onko erilaiseen kohteluun jokin perusteltu syy. Minun on vaikea sellaista löytää, jollemme lähde siitä, että ulkomaalaiselta opiskelijalta on oikeutettua edellyttää kovempaa opiskelutahtia kuin kotimaiselta.

Aloin tutkiskella ulkomaalaislakia lähemmin. Edellä mainittu maahanmuuttoviraston ohje koskee ulkomaalaislain 54§:n soveltamista eli ns. jatkoluvan myöntämistä. Ulkomaalaislain esitöissä (HE 28/2003 vp) todetaan, kuten edellä mainitussa maahanmuuttoviraston ohjeessakin, että harkittaessa opiskelijalle myönnettävää jatkolupaa huomiota on kiinnitettävä myös opintojen edistymiseen ja opintosuorituksiin. Hallituksen esityksessä todetaan edelleen, että luvan myöntämiseen ei riitä pelkästään se, että hakija on oppilaitoksessa kirjoilla. Jos opintosuorituksia ei ole tai ne ovat hyvin vähäisiä, jatkolupa voidaan jättää myöntämättäkin. Hallituksen esityksessä kuitenkin katsotaan, että kaikki asiaan vaikuttavat seikat ja olosuhteet on otettava lupaharkinnassa huomioon.

Luen esitöitä uudelleen: ”kaikki asiaan vaikuttavat seikat ja olosuhteet.” Rauhoittelen X:ää. Eiköhän tämä tästä. Kirjoitan poliisille lausunnon, jossa tuon esiin, että yliopiston (ja yliopistolain) näkökulmasta opiskelutahti on ollut riittävä, vaikka 45 opintopisteeseen on matkaa. Otan asiakseni käydä myös pienimuotoista keskustelua yhteiskunnassa vallitsevasta työnjaosta. Tuon esiin näkemyksenäni, että opintojen edistymisen arvioiminen on lähtökohtaisesti yliopistolle kuuluva asia. Totean samoin, että on jotenkin nurinkurista, että X:n opiskelutahti on ongelma Varsinais-Suomen poliisilaitokselle, kun se ei sitä vielä ole yliopistolle.

Toki minäkin ymmärrän, että oleskeluluvan edellytykset määräytyvät ulkomaalaislaista käsin. Jatkoluvan myöntämistä harkittaessa on kuitenkin otettava huomioon ”kaikki asiaan vaikuttavat seikat ja olosuhteet.” Tässä kokonaisharkinnassa ei voida jättää huomiotta sitä, että X:llä on voimassa oleva opiskeluoikeus.

Soitan asian tiimoilta poliisiasemalle. Ensimmäinen keskustelu on asiallinen, mutta osoittaa sen ettei poliisilta löydy ymmärrystä yllä kuvaamalleni tulkinnalle. Yliopistolailla ei ole asian kanssa mitään tekemistä, opiskelijoiden jatkoluvat ratkaistaan ulkomaalaislain ja siitä annetun maahanmuuttoviraston ohjeen mukaan.

Kesän odottelemme päätöstä. Elokuussa X ottaa yhteyden ja kertoo saaneensa kutsun poliisiasemalle kuulemaan päätöstä. Soitan taas asemalle. Tällä kertaa keskustelu ei ole kaikilta osin rakentava. Kun tuon esiin opiskelijan hätäännyksen, minulle vastataan seuraavasti. ”No emme me täällä heti rautoihin pane. Mutta paikalle on tultava, muuten voi mieli muuttua.” Ohjeistan X:ää menemään paikalle.

Saimme päätöksen: se on kielteinen. X sai kasan dokumentteja käteensä: ohjeet valituksen tekemiseksi (ne annettiin jopa englannin kielellä), kuulustelupöytäkirjan ja esityksen Maahanmuuttovirastolle ulkomaalaisen maasta karkottamisesta ja maahantulokieltoon määräämisestä.

Minä istun työhuoneessani ja mietin Korkeakoulujen kansainvälistymisstrategiaa. Mietin yliopiston työpanosta, joka on valumassa hukkaan. Mietin X:ää, joka on hyvä opiskelija. Mietin Suomea, jossa vasen käsi ei tiedä mitä oikea tekee.

Elina Pirjatanniemi

Professori, Åbo Akademin ihmisoikeusinstituutin johtaja