Rykäisin Juhana Vartiaisen kanssa lyhyessä ajassa muistion Talousneuvostolle työllisyyden esteistä. Sen kanssa oli aikamoinen työ, minkä vuoksi tällä blogilla on ollut vähän hiljaisempaa.

Nyt otan vahingon takaisin ja palastelen raportin tänne useina postauksina.

Raportti on tänään julkistettu valtioneuvoston kanslian sivuilla. Siihen pääsee tästä. Meidän osuutemme on julkaisun osa II.

Kehotan syventymään oheiseen kuvaan. Siinä on plotattu viiden eri koulutusasteen keskipalkat ja työllisyysasteet parhaassa työllisyysiässä olevien eli 30-54 vuotiaiden keskuudessa. Ryhmät ovat 1) ylempi korkea-aste, 2) alempi korkea-aste, 3) alin korkea-aste, 4) keskiaste, 5) alempi tai ylempi perusaste tai esiaste.

Vaaka-akselilla on työllisyys, pystyakselilla keskipalkat. Jos työmarkkinat toimisivat markkinamielessä hyvin, jokaisen ryhmän työllisyysaste olisi sama, mutta palkat olisivat sitä korkeammat, mitä parempi on koulutus. Viivat olisivat siis pystysuorat.

Jos taas vallitsisi täydellinen samapalkkaisuus, parempi koulutus näkyisi parempana työllisyytenä ja päinvastoin, eli viivat olisivat vaakasuorat. Huomaamme, että kolmen ylimmän ryhmän osalta kaikki menee kuin teoriassa, mutta vähän koulutettujen osalta viivat muuttuvat vaakasuoriksi.

Siinä osassa työmarkkinoita työmarkkinat eivät toimi.

Työllisyyttä on parannettavissa lähinnä vain pelkän peruskoulun varassa olevien keskuudessa ja ehkä jonkin keskiasteen suorittaneilla. Muiden ryhmien osalta työllisyys on verrattain hyvä, joten potentiaalia parantamiseen ei oikein ole.

Meiltä puuttuu siis työpaikkoja, jotka eivät edellytä mainittavaa erityisosaamista. Tällaisilla työpaikoilla on taipumus olla pienipalkkaisia, koska työnantajan nyt vaan ei kannata maksaa suurta palkkaa. Siksi laitoimme raporttimme nimeksi provokatiivisesti lisää matalapalkkatyötä. Provokaatiota on arvosteltu ja sanottu, että nimen olisi pitänyt olla ”Kaikki työ on arvokasta”.

Provokatiivisen nimen tarkoituksena on kiinnittää huomiota siihen, että matalapalkkaisen työn osalta kannustimet eivät ole kunnossa sen paremmin työnantajilla (kysyntä) kuin työn tekijöilläkään (tarjonta). Lähtökohtamme oli, että työsuhdetta ei synny, ellei sen solmiminen kannata molemmille.