Mistä on kyse? Poliisille tulee vuosittain 250 tehtävää, jotka koskevat Kuhmon Piilolankankaan lähiötä. Erityisesti tehtävät koskevat alueella sijaitsevia Karhunpolun kerrostaloja. Piilolankankaalla ja Karhunpolulla on yleisesti huono maine.

Karhunpolun kerrostalot rakennettin alunperin Kostamuksen työmaan rakentajien käyttöön.

Piilolankankaan lähiön kerrostaloissa asuu yhteensä 237 asukasta, joista 97 on naisia ja 140 miehiä. Suurin osa asukkaista on yksin asuvia. Lapsiperheitä on ainoastaan kahdeksan ja pariskuntia 13. Lisäksi kerrostaloalueen vieressä on rivitaloja.

Yhteisöllisyyttä halutaan lisätä Lähiötupa-toiminnalla, joka on käynnistetty uudelleen sosiaalityöntekijä Anne Tuikan johdolla. Hän tekee aiheesta gradua.

KuhmoAamupäivän auringossa kylpevä kerrostalolähiö näyttää kiireettömältä, miltei uinuvalta. Mies nojailee alimman kerroksen parvekkeeseen ja juttelee naapurinsa kanssa.

Väkivaltaa, ilkivaltaa, ryöstöjä ja juovuksissa mekkalointia. Nämä kaikki yhdistetään Kostamuksen rakentajia varten rakennettuun kerrostaloalueeseen, Kuhmon Karhunpolkuun, jonka asukkaat pitävät syrjäisen kainuulaiskaupungin poliisin ja paikallislehden toimittajat kiireisinä. Paljon kertoo sekin, että varsinkin alueen nuoret kutsuvat Karhunpolkua Bronxiksi.

Kahta Karhunpolun kerrostaloista pidetään vaarallisena. Tämä on niistä toinen. Kimmo Hiltunen / Yle

Viime kesänä yhdestä rappukäytävästä löytyi pahoinpidelty mies, joka kuoli (siirryt toiseen palveluun) (Iltalehti) vammoihinsa sairaalassa.

Mutta mikä on asian oikea laita, onko lähiön maine totta, vai onko alue mainettaan parempi?

Se selviää vain kysymällä.

Railakas illanvietto päättyy poliisin vierailuun

Kolmostalon A-rapun alakertaan johtavat portaat ovat jyrkät. Kahta Karhunpolun kerrostaloa pidetään ongelmien ytimenä. Tämä on niistä toinen. Alhaalta kuuluvat biljardin mäiske ja puheensorina. Jo aamupäivällä kahvikupin ääreen on saapunut kymmenkunta ihmistä, suurin osa heistä on lähitalojen asukkaita.

Kaija Makkonen asuu samassa kerrostalossa Lähiötuvan kanssa. Hänen arkeaan piristävät kissat. Kimmo Hiltunen / Yle

Viime syksynä ideoitu Lähiötupa-toiminta on käynnistynyt hyvin. Huhtikuun alussa vietettiin avointen ovien päivää.

– Tänne pitää tulla selvin päin. Minulle se on hyvä, sillä olen pitkänlinjan alkoholisti. Ei tule niin helposti ratkettua juopottelemaan, Pekka Karvinen sanoo reippaasti.

Mies myöntää heti kättelyssä, että hänellä on alkoholiongelma. Mitäpä sitä kiertelemäänkään. Miestä väkevämpää kuluu, ja välillä köörin illanvietto kärjistyy siihen saakka, että pihassa välähtävät maijan siniset valot.

– Se porukka aina riitelee, yleensä ne samat henkilöt. Itsekin olen ollut vähän siinä samassa joukossa ja poliisien kanssa tekemisissä, Karvinen kertoo.

Karvinen asuu itse pienessä omakotitalossa noin kilometrin päässä Karhunpolun vuokrataloista. Silti illanvietot ovat aina kavereiden kerrostaloasunnoissa.

Lähiötuvan pääsymaksu on halpa. Tulijalta vaaditaan päihteettömyyttä. Kimmo Hiltunen / Yle

Miksi hauskanpito pääsee roihahtamaan toistuvasti siihen pisteeseen, että virkavallan apu on tarpeen?

– Se johtuu alkoholista, mies vastaa nopeasti.

– No se on, kun alkoholisteja ollaan. Se tuottaa monenlaista harmia, että en minä oikein osaa muuta sanoa, ystävällinen mies toteaa jälleen mutkattomasti.

Onko riidan syy naisissa?

Karhunpolku on osa Piilolankankaan lähiötä, jonka kerrostaloissa asuu yhteensä 237 asukasta, joista 97 on naisia ja 140 miehiä. Suurin osa asukkaista on yksin asuvia. Lapsiperheitä on ainoastaan kahdeksan ja pariskuntia 13.

Pekka Karvinenkin huomauttaa, että joukossa on rauhaa rakastavia kansalaisia.

– Kaikkee vanhuksii ja venäläisii, hän sanoo kainuulaiselle epätyypilliseen tapaan venyttäen.

Kuhmon Karhunpolun kerrostalot on rakennettu Kostamuksen työmaan työntekijöitä varten. Kimmo Hiltunen / Yle

Kotiseudulleen Kuhmoon palanneen miehen puheessa kuuluvat etelässä vietetyt vuodet.

Numeroita tarkemmin tutkiessa huomaa, että naisia on selkeästi vähemmän kuin miehiä.

– No en ole kuullut kyllä koskaan, että naisista olisi riidelty. Totta täällä on niin vähän naisia, ettei niistä tarvitse tapella, Karvinen sanoo ja hänen huulilleen kohoaa leveä hymy.

Täällä elämä menee kausittain. Välissä on ollut muutamia hyviä vuosia ja sitten taas leimahtaa. Martti Heikkinen

Karvisen kommentti saa aikaa muutaman naurunpurskahduksen, kunnes taustalta kuuluu terävä kommentti:

– Onhan täällä yksi menettänyt henkensäkin naisten takia, Lähiötuvan toisella laidalla istuva mies väittää.

Vieressä kaveri säestää, että levottomuuksia kyllä riittää, syystä tai toisesta.

– Poliisi käy täällä joka päivä, mies väittää.

Mutta onko näin?

Viina, vanhat kaunat ja mustasukkaisuus

Naapuriasunnosta kuuluu tappelun ääniä. Vieras varasti omaisuuttani. Naapuri uhkasi tulla pahoinpitelemään minut. Nämä Karhunpolulta tulevat soitot ovat poliisille tuttuja.

Varsinkin viikonloppuisin ja juhlapyhinä riittää menoa ja meininkiä. Silloin poliisi saa usein puheluita humalaisista vieraista, jotka eivät ota lähteäkseen asunnosta.

– Riitelyn syynä ovat monesti aika mitättömät asiat, kuten viina, tupakka, raha, mustasukkaisuus tai kosto jostakin vanhasta asiasta, sanoo Kuhmon poliisiaseman rikosylikonstaapeli Seppo Kemppainen.

Viime kesänä tästä rappukäytävästä löytyi pahoinpidelty mies, joka kuoli saamiinsa vammoihin myöhemmin sairaalassa. Kimmo Hiltunen / Yle

Mutta mitä vastaa poliisi, pitävätkö Karhunpolun asukkaat virkavallan kiireisenä, tai kiireisempänä kuin muut kuhmolaiset keskimäärin?

Tehtävät ja rikokset tilastoituvat. Seppo Kemppaisen mukaan Piilolankankaalla, eli Karhunpolun, Sudenpolun sekä Virkatien käsittävällä alueella, on vuoden aikana 120–150 tehtävää, joista 10 on kiireellisiä.

– Tehtäviä on vuositasolla Piilolankankaalle kaiken kaikkiaan noin 250 kappaletta, joista osa hoidellaan puhelimella. Osa on tutkintatehtäviä, tiedoksiantoja tai henkilön tavoitteluun liittyviä tehtäviä, Kemppainen luettelee.

Kaksi kolmesta alueen tehtävästä kohdistuu Karhunpolulle.

– Ja siellä edelleen samoihin rappuihin ja tiettyihin asuntoihin. Muuallekin Kuhmoon on tehtäviä, mutta kohteet ovat monesti yksiä ja samoja, Kemppainen kertoo.

Kerrostalojen lomassa kiertelevä poliisiauto on tuttu näky. Myös ennaltaehkäisevää partiointia tehdään alueella keskimääräistä enemmän. Se selittää asukkaiden tunnetta siitä, että poliisi käy, jos ei nyt ihan joka päivä, niin ainakin joka toinen.

– Eli vaikka poliisi näkyy alueella, aina ei ole sattunut mitään ihmeellistä.

Seppo Kemppaisen mukaan alkoholi, päihteet ja syrjäytyminen liittyvät lähes aina alueen tehtäviin.

"Kuhmon levottomin alue se toki kiistatta on"

Rikosylikonstaapeli Kemppainen vahvistaa Pekka Karvisen kommentin siitä, että yleensä kyseessä ovat samat kaverit. Hälytystehtävät ja rikokset rajoittuvat poliisin mukaan pieneen porukaan.

– Ne ovat monesti niin sanottuja keskinäisiä välienselvittelyjä. Ulkopuoliset sivulliset joutuvat erittäin harvoin riidan tai rikoksen kohdehenkilöiksi. Pahoinpitelyt ja vahingonteot ovat yleisimpiä rikoksia, mutta myös näpistyksiä, laittomia uhkauksia ja huumausainerikoksia on vähäisissä määrin, Kemppainen kertoo.

Kemppainen ei halua lähteä leimaamaan Piilolankankaan aluetta suoralta kädeltä pahamaineiseksi.

Naurunremakkaa ja vakavampaa keskustelua. Sitä on on Lähiötuvan arki. Kuvassa Terva-asuntojen sihteeri Piia Myllylä ja Karhunpolun asukas Pekka Wallendahl. Kimmo Hiltunen / Yle

– Ei se mielestäni sitä valtakunnan tasolla ole, mutta Kuhmon levottomin alue se toki kiistatta on, Kemppainen myöntää.

– Alueella asuu paljon tavallisia ihmisiä ja perheitä, joten poliisi ei halua lähteä leimaamaan koko aluetta pahamaineiseksi alueeksi, Kemppainen painottaa.

Mikään ei kuitenkaan poista sitä tosiasiaa, että ainakin kerran rapusta on löytynyt väkivaltaisen teon seurauksena ruumis. Kuinka usein tapahtumat ovat vakavia?

– Ne ovat vuositasolla yksittäistapauksia, Kemppainen toteaa.

Tapahtumat sijoittuvat lähes aina yksityisasuntoihin. Se tekee levottomuuksien ja rötösten ennaltaehkäisemisestä lähes mahdotonta.

– Tilannetta on yritetty rauhoittaa muun muassa partioimalla näkyvästi sekä tehokkaalla rikosten tutkinnalla eli tekijöiden saattamisella edesvastuuseen teoistaan.

Sosiaalityöntekijä soluttautui asukkaaksi

Tilannetta on siis yritetty viedä tietoisesti parempaan suuntaan. Viimeisimpänä keinona on ollut Lähiötupa-toiminnan uudelleen herätteleminen, jota on ollut käynnistämässä gradua tekevä sosiaalityöntekijä Anne Tuikka. Hänen mielestään syrjäseutujen lähiöt pelastaisi yhteisöllisyys.

Lähiötuvassa se konkretisoituu yhteisenä kahvittelu- ja harrastepaikkana.

– Etsin todelliseen tarpeeseen pohjautuvaa kehittämistyötä. Pohtiessani ääneen kehittämistyön kohdetta, Karhunpolku nousi esiin. En harkinnut muita kohteita, koska koin juuri tämän kohteen potentiaaliseksi, Tuikka kertoo.

Kimmo Hiltunen / Yle

Työ pääsi vauhtiin viime lokakuussa. Siitä lähtien vanhaa ja vähällä käytöllä ollutta entistä lasten päiväkerhotilaa on remontoitu ja ehostettu käyttökuntoon omin ja vapaaehtoisten hartiavoimin sekä lahjoitusten avulla.

– Kerran viikossa täällä oli seurakunnan raamattupiiri, ei muuta. Nyt täällä tapahtuu maanantaista perjantaihin, Tuikka iloitsee katsellessaan täyttyviä kahvipöytiä.

Graduaan varten Tuikka vuokrasi kollegansa kanssa Lähiötuvan yläkerrasta huoneiston etnografista tutkimusta varten. Hän asui muutaman päivän viikosta Karhunpolulla ja vietti aikaa muiden asukkaiden kanssa.

– Se, mitä saimme kokea, oli täysin ennakko-oletusten vastaista. Asukkaat ovat olleet kiitettävän ystävällisiä ja auttavaisia. Eräskin naapuri sanoi, että "Mitä vaan tarvitsette, niin tulkaa kysymään". Uskon asumisen lähiössä lisänneen myös yhteisöllisyyttä Lähiötuvalla, Tuikka sanoo.

Työnsarkaa on piisannut, mutta ihmisten hyvä palaute on maksanut vaivan korkojen kera takaisin. Toiminnassa käy paljon väkeä ja maanantaiaamupäivänäkin vapaaehtoisia työntekijöitä on rivissä iso joukko.

Seppo Hakko asui Karhunpolulla ensimmäistä kertaa Kostamus-työmaan aikana. Nyt hän käy joka viikko Lähiötuvalla pelaamassa biljardia ja juomassa kahvia. Kimmo Hiltunen / Yle

Kuuluu kolaus, jota seuraa pehmeä ääni. Biljardipallo uppoaa pussiin ja parrakas mies "Tätä maata ei myydä, eikä vuokrata" -iskulausetta kantavassa paidassaan hymyilee tyytyväisenä.

– Kivahan täällä on poiketa aina välillä. Saatiin pyörimään tää touhu, että on joka päivä auki, sanoo Karhunpolun pitkäaikainen asukas Seppo Hakko.

Hakko tietää, miltä alue näytti vielä 1980-luvulla, silloin Kostamuksen työmaa oli voimissaan, kun suomalaiset rakensivat kokonaisen kaupungin silloiseen Neusvostoliittoon. Hän ansaitsi sieltä monen itärajalla asuvan tapaan hetken aikaa leipänsä.

– Silloin asuin vähän aikaa täällä ja sen jälkeen olin missä olin, mutta niistä en ala puhua sen tarkemmin. Nyt olen taas täällä, Hakko kertoo arvoituksellisesti.

Kostamuksen rakentajien perheet viihtyivät lähiössä

Raija Korhonen muistaa 1970-luvun työllisyyden kukoistuksen ajan hyvin, vaikka hän oli silloin pieni tyttö. Karhunpolku oli tuolloin erilainen kuin nykyisin. Perhe muutti Karhunpolulle lähemmäs isän työpaikkaa rajan takana.

– Olin silloin 9–10-vuotias. Silloin ei ollut kuin neljä Virkatien taloa. Niin sanottua Sudenpolun kerrostaloa ei vielä ollut olemassakaan, Korhonen muistelee hymyillen.

Perhe asui aluksi kakkostalon E-rapussa, jonka jälkeen he muuttivat F-rapun ylimpään kerrokseen.

– Pihapiirissä meitä lapsia oli paljon. Leikkikentällä leikittiin ja kisattiin. Kyllä täällä tulee vastaan niitä tuttuja, joiden kanssa on juostu kilpaa tuolla pihalla, Korhonen kertoo.

Raija Korhonen työskentelee nykyisin Lähiötuvalla. Hän asui alueella pienenä tyttönä. Lapsuudesta tuttuja kasvoja tulee vastaan tänäkin päivänä. Kimmo Hiltunen / Yle

Isä oli viikot pois. Viikon odotetuin hetki koitti perjantaina, kun isän avain kääntyi oven lukossa. Haikeat hyvästit vilkutettiin sunnuntaisin.

– Äitikin kävi töissä, mutta niin vain siinä pärjättiin. Opittiin laittamaan ruokaa. Äiti jätti aamulla töihin lähtiessään lapun, että mitä tyttö teet, kun koulusta tulet. Niin minä opin muikkukeitonkin tekemään. Hyötyä siitä kyllä oli. Ennen ei saanut pihalle lähteä ennen kuin hommat valmistuivat,Korhonen muistelee lapsuuttaan.

Nainen ehti itsekin asua oman perheensä kanssa lapsuudesta tutulla seudulla.

– Asuimme Virkatien ykköstalossa ja sieltä sitten töiden perässä Vantaalle muutimme miehen ja kahden pojan kanssa.

Lähiöpuuhun on koottu terveisiä kävijöiltä. Kimmo Hiltunen / Yle

Nykyisin hän asuu muualla, mutta käy edelleen Piilolankankaalla säännöllisesti sillä Korhonen on töissä Lähiötuvalla.

– On hyvä, että Lähiötupa elvytettiin, sillä yksinäisyyttä on hirveästi. Toivon, että yksinäiset ihmiset uskaltaisivat tulla tänne. Minua tai Tupaemäntää ei todellakaan tarvitse ujostella ja pelätä. Olemme valmiita juttelemaan ja vaikkapa auttamaan tietokoneasioissa.

– Toivoisin, että niin moni, kun on vain mahdollista, ottaisi sen ensimmäisen askeleen kotioven ulkopuolelle ja lähtisi liikenteeseen, hän kannustaa.

"Täällä näkee alkoholisteja, mutta kesällä näkee oravia"

Sittemmin työmaa Kostamuksessa hiipui. Yhteiskunnallisen rakenteen muovautuessa täysin uudeksi, myös lähiön asukaspohja muuttui. Lapsiperheet vähenivät ja 1–2 hengen kotitaloudet valtasivat lähiön.

Kaija Makkonen viettää päivittäin Lähiötuvalla useamman tunnin. Aika kuluu jutellen ja kahvia juoden. Kimmo Hiltunen / Yle

Kaija Makkonen on eräs yksin asuvista Karhunpolun asukkaista. Hän ei koe oloaan yksinäiseksi, sillä seurana ovat kaksi kissaa sekä ikkunasta näkyvät oravat.

– Täällä näkee alkoholisteja. Ja kesällä näkee oravia, kun ne hyppivät puusta toiseen. Minulla on rauhallinen rappu, Makkonen kiittelee.

Monipuolista. Se on Makkosen vastaus siihen, millaista elämä Karhunpolulla on tavallisena päivänä. Nainen on ehtinyt nähdä ikkunastaan katsoessaan ja pihallaan liikkuessaan monenlaista, muttei kertaakaan ole joutunut pelkäämään turvallisuutensa puolesta.

– Ihan kivaa täällä on näiden miesten kanssa asua ja olla sekä huumoria heittää. Jotkut ottavat välillä vähä toeksikin, hän sanoo hymyillen.

Makkosen kissat kävivät ilahduttamassa Tuvan arkea. Kimmo Hiltunen / Yle

Lähiötuvalla ja vapaaseurakunnassa aktiivisesti käyvä Makkonen kertoo viihtyvänsä Karhunpolulla, eikä poismuutto ole käynyt mielessä.

Yhtä asiaa nainen kuitenkin toivoo. Hän haluaisi, ettei omasta pihapiiristä tarvitsisi enää kuulla ja lukea raskaita suru-uutisia. Viime kesän tragedia hiljensi koko alueen ja pysyy mielessä pitkään. Luottaako Makkonen siihen, että asiat voivat vielä muuttua paremmaksi?

– Sen näkee. Toivottavasti suru-uutisia ei tulisi, hän sanoo hiljaa ja ilme muuttuu vakavaksi.

"Olen ollut kärpäsenä katossa, puuttunut vain tarpeen mukaan"

Nojatuolissa istuva Martti Heikkinen taas kuuluu Karhunpolun enemmistöön, yksin asuviin miehiin. Poikkeuksena on se, että hän jättää alkoholin Kaija Makkosen tapaan kokonaan muille. Hän on asunut Karhunpolulla kymmenisen vuotta.

– Alkuvuodet olivat katastrofaalisia, mies puuskahtaa.

– Yörauha oli mitätön. Täällä elämä menee kausittain. Välissä on ollut muutamia hyviä vuosia ja sitten taas leimahtaa. Nyt on mennyt taas hyvin, Heikkinen kertoo.

Väkivaltaakin on tässä naapurissa tapahtunut, mutta minuun se ei ole kohdistunut. Helena Väänänen

Heikkinen on huomannut myös sen, että alueella vierailee usein poliiseja ja ambulansseja.

– Olen ollut kärpäsenä katossa, puuttunut vain tarpeen mukaan. Jos ihmiset eivät käyttäisi alkoholia, niin riitoja olisi paljon vähemmän. Kun ihminen alkoholisoituu, hän monesti velkaantuu ja tulee kaikennäköisiä ongelmia, mies sanoo.

Mies kertoo viihtyvänsä alueella levottomuuksista huolimatta.

– Minäkin kerran muutin täältä pois keskustaan, mutta tulin takaisin samaan osoitteeseen. Nyt olen viihtynyt ja täällä vielä ollaan.

Oman rappunsa prinsessa

Pinkkiin takkiin pukeutunut nainen hymyilee parvekkeellaan säteilevästi. On niin kaunis sää ja mukava aamu, että jo se saa hyvälle tuulelle. Hannele Väänänen on aloittanut kevätsiivouksen, sillä asunnon matot on tuotu tuulettumaan parvekkeelle. Lisäksi hän on ehtinyt käydä juomassa kahvit Lähiötuvalla. Nyt asunnossa raikaa musiikki.

Hannele Väänänen lakkasi aamulla kyntensä sähäkän sinisellä. Hän nauttii elämästä Karhunpolulla. Kimmo Hiltunen / Yle

– Katso, lakkasin kynnetkin aamulla, nainen esittelee taidokkaasti maalattuja sähkönsinisiä kynsiään.

– Rakastan värejä, hän jatkaa.

Muutamille Karhunpolulle muutto on ollut pelastus. Väänänen sanoo, että muuton jälkeen korkki on pysynyt kiinni useammin ja koko ajan suunta on parempaan päin. Muiden päihdeongelman näkeminen on saanut näkemään oman tilanteen nurjan puolen.

– Kyllä on ollut haasteita, mutta silti olen viihtynyt. Väkivaltaakin on tässä naapurissa tapahtunut, mutta minuun se ei ole kohdistunut. Ihan kuolemantuottamusta ja pahoinpitelyä, hän päivittelee.

– Olen hälyttänyt apua ja ollut tukihenkilönä, nainen lisää.

Päivät kuluvat kotitöitä tehden, kissaa hoitaen ja askarrellen. Erityisen tärkeitä päiviä ovat ne, kun hän pääsee kuulemaan Jumalan sanaa.

– Voi, minä uskon. Uskon! Se antaa minulle voimaa jaksaa, nainen sanoo ja ratkeaa jälleen hersyvään nauruun.

Naapurinapu ja lähimmäisen rakkaus kuuluvat Väänäsen arvomaailmaan. Välillä hän pesee talonsa asukkaiden avuksi pyykkiä. Lisäksi hän käy mielellään syvällisiäkin keskusteluja.

– Minusta tuntuu, että miehet ovat sellaisia reiluja, että tykkään olla heidän kanssaan. Ihan reiluja kavereita he ovat minua kohtaan, Väänänen kiittelee.

Naiset kokosivat unelmansa kartalle. Unelmakartat on ripustettu Lähiötuvan seinälle. Kimmo Hiltunen / Yle

Mutta miten Väänänen näkee Karhunpolun maineen? Onko häntä pelottanut?

– Ei ole pelottanut. Hyvähän täällä on olla. Edulliset vuokrat ja kaikkea. Päihdeongelmia ja väkivaltaa löytyy, mutta paljon on hyvääkin. Loppujen lopuksi nämä ihmiset on ihan mukavia, kun näihin tutustuu.

Hannele Väänänen on oman rappunsa ainoa nainen. Onko hän siis rappukäytävänsä prinsessa?

– Olen minä, niin ne ovat sanoneet, Väänänen vastaa ja nauraa jälleen syvältä kumpuavaa nauruaan, johon on helppo yhtyä.

"Riittää yksi häirikkötapaus, joka kylvää levottomuutta"

Karhunpolun kerrostaloissa on paljon tyhjiä asuntoja. Isoin syy siihen on alueen maine. Sen myöntävät Karhunpolun kaupungin vuokra-asuntoja vuokraavan kiinteistöosakeyhtiön väkikin. Perheet ja rauhaa kaipaavat ihmiset on pyritty sijoittamaan tietoisesti rauhallisempiin kerrostaloihin.

– Tämä on omalla tavallaan sellainen ongelmalähiö. Toisaalta monellahan kerrostaloasuminen on sellainen ensimmäinen askel kun lähdetään kotoa pois. Sitten halutaan asua omakoti- tai rivitalossa. Kun ikäännytään, niin tarvitaan pienempiä asuntoja ja tullaan kerrostaloon takaisin, sanoo Terva-asuntojen toimistosihteeri Piia Myllylä.

Kimmo Hiltunen / Yle

Asumisneuvojaksi kouluttautuva Myllylä muistuttaa, että kun pienelle alueelle laitetaan 300 ihmistä, niin mukaan mahtuu monenlaisia henkilöitä.

– Riittää yksi häirikkötapaus, joka kylvää levottomuutta. Lisääntynyt työttömyys on tuonut lisää vapaa-aikaa ja sitä kautta päihde- ja mielenterveysongelmia.

– Ja vaikuttaa siltä, että yksinäisiä ihmisiä on paljon. Siksi haluttaisiin lisätä yhteisöllisyyttä, jotta yksinäiset ihmiset pääsevät tutustumaan toisiinsa, Myllylä jatkaa.

Terva-asunnot Oy tekee paljon yhteistyötä esimerkiksi sosiaalihuollon kanssa varsinkin nyt, kun toimeentulotukiasiakkaat ovat siirtyneet Kelalle. Myllylä toivoisi entistä läheisempää yhteistyötä myös poliisin kanssa, jotta asuntojen tapahtumat ja niiden luonne tulisivat tietoon.

– Toivoisin, että poliisinkin puolelta olisi mahdollista raportoida, että millaisia hälytyksiä sieltä tulee. Silloin asioille voisi yrittää tehdä jotain.

Lähiötuvan toiminta ei ole näkynyt hälytysten määrässä

Lähiötupa on tuonut tullessaan paljon mukavia yhteisiä muistoja kävijöille sekä vapaaehtoisille. Naisten kerhon kävijät ovat viettäneet yhteisiä sauna- ja hemmotteluiltoja.

– Muistatko, kun saunassa ropsit minua vastalla oikein kunnolla. Voi, kun se tuntui hyvältä, Hannele Väänänen utelee Anne Tuikalta.

– Muistan, Tuikka vastaa hymyillen.

– Entä se kerta, kun tupa oli remontissa ja vietimme käsienhoitoiltaa minun asunnossani. Se oli mukavaa, Tuikka muistelee ja saa Väänäsen nauramaan.

Lähiötuvalla voi pelata, keskustella ja viettää aikaa. Kimmo Hiltunen / Yle

Toistaiseksi Lähiötuvan toiminnan uudelleen virkistyminen ei ole näkynyt suuntaan tai toiseen poliisille tulleiden tehtävien määrässä.

– Toivotaan, että se näkyy tulevaisuudessa, sanoo Kuhmon poliisiaseman rikosylikonstaapeli Seppo Kemppainen.

Asiat ottavat aikansa. Vierailun päätteeksi on helppo uskoa Tuikan väitteeseen siitä, että yhteisöllisyys voi olla todella ratkaisu syrjäseutujen lähiöiden olojen ja maineen nostamiseen.

– Naisten ryhmässä tuli esille, että he haluaisivat käydä tervehtimässä yksinäisiä. On erittäin merkityksellistä, että joukossa on tällaisia yksilöitä, se tasapainottaa ja kannustaa heikossa elämäntilanteessa olevia. Meistä ei kukaan voi tietää, mitä huomenna tapahtuu ja olemmeko toistemme armoilla, jolloin viimeistään tarvitsemme toisiamme.

Yhteisön rakentamisesta, jos jostain, on hyvä aloittaa.