Viikonloppuna oli bileet. Tuli ehkä juotua muutama liikaa. Päädyttyä väärään seuraan. Sanottua sitten yönkähmässä ei. Sanottua älä. Sanottua monta kertaa, mutta se tapahtui silti. Sen seurauksena ne kaikki häpeän ja syyllisyyden iljettävät tunteet.

Seksuaaliväkivaltatyö-toimintamuodon vastaava ohjaaja Kristiina Hannila Tyttöjen Talolta (siirryt toiseen palveluun) Helsingin Kalliosta kertoo, että tarina on valitettavan tyypillinen.

– Usein käy niin, että nuori aikuinen nainen tulee bileiden jälkeen tapahtuneen raiskauksen vuoksi tänne ja se on nostanut aikaisemmat käsittelemättömiksi jääneet traumat pintaan, Hannila sanoo.

On tavallista, että seksuaaliväkivallasta kerrotaan viiveellä, jos ollenkaan.

– Ja sehän tiedetään, että mikä pitkittyy, se mutkistuu.

Hän korostaa, että tärkeintä olisi saada apua mahdollisimman nopeasti, etteivät mielen perukoille työnnetyt ikävät kokemukset pulpahtaisi myöhemmin pintaan kohtalokkaina päihde- ja mielenterveysongelmina.

Uhrin täytyy tietää, että hänellä on oikeus puhua näistä asioista. Hänen ei tarvitse suojella työntekijöitä tai vanhempiaan. Kristiina Hannila, seksuaaliväkivaltatyö-toimintamuodon vastaava ohjaaja, Tyttöjen Talo

Ongelma on ollut se, että kansallisesti ajatellen erityistä apua on ollut huonosti saatavilla.

Tyttöjen Talon seksuaaliväkivaltatyön keskustelumuotoinen apu on vakauttavaa, eli sen tarkoituksena on palauttaa traumaattisen kokemuksen järkähdyttämä luottamus itseen ja muihin sekä turvallisuudentunne. Työntekijä voi myös lähteä tytön tueksi mukaan vaikkapa poliisilaitokselle tai terveyskeskukseen sekä auttaa tätä löytämään kaikki se mahdollinen apu, jonka hän tarvitsee.

– Tällainen rinnallakulkemisen malli on koettu hyväksi. Tarvittaessa suhteet voivat kestää vuosiakin.

Jotta apu olisi oikeasti hyödyksi, asioista on pystyttävä puhumaan suoraan. Hannila kertoo, että monesti käy ilmi, että tytöt tai naiset ovat yrittäneet kertoa kokemastaan jo aiemmin vaikkapa kouluterveydenhoitajalle, mutta heitä ei ole haluttu kuunnella. Seksuaaliväkivalta on monelle liian vaikea asia käsiteltäväksi.

– Uhrin täytyy tietää, että hänellä on oikeus puhua näistä asioista. Hänen ei tarvitse suojella työntekijöitä tai vanhempiaan.

Kristiina Hannila on tehnyt seksuaaliväkivaltatyötä Helsingin Tyttöjen Talolla jo vuosikymmenen ajan. Viime vuosien aikana avun tarvitsijoiden määrä on kasvanut. Mårten Lampén / Yle

Matalan kynnyksen apua myös muualle Suomeen

Tyttöjen Talolle on saapunut viime vuosina tullut yhä enemmän heitä, joilla on seksuaaliväkivaltakokemus. Saman kehityksen näkee tilastoistakin (siirryt toiseen palveluun).

Esimerkiksi kuluneen vuoden aikana poliisille ilmoitettujen seksuaalirikosten määrä (siirryt toiseen palveluun) on kasvanut yli 11 prosenttia erityisesti 15–17-vuotiaiden ikäluokassa.

– Tilanne on hälyttävä, Hannila sanoo.

Kaikkien seksuaalirikosten määrä nousi vuoden 2016 rikostilastoissa lähes 13 prosenttia edellisvuoteen verrattuna. Nuorten naisten ja teini-ikäisten tyttöjen kohdalla eniten.

– Pahin skenaario on se, että seksuaaliväkivallan seurauksena tytön tai nuoren naisen kasvu häiriintyy. Tällaisten kokemusten jälkeen olo on paha ja tuskainen, mikä aiheuttaa vaikeuksia arkielämässä ja ihmissuhteissa. Pahinta on, jos eristäytyy ja putoaa tästä systeemistä.

Helsingissä seksuaaliväkivaltaa kokeneet 13–29-vuotiaat tytöt ja nuoret naiset ovat saaneet Tyttöjen Talolla apua ja ohjausta jo vuosikymmenen ajan. Heitä on vuosittain 100–140.

Seksuaaliväkivaltakokemusten jälkeen olo on paha ja tuskainen, mikä aiheuttaa vaikeuksia arkielämässä ja ihmissuhteissa. Pahinta on, jos eristäytyy ja putoaa tästä systeemistä. Kristiina Heikkinen, seksuaaliväkivaltatyö-toimintamuodon vastaava ohjaaja, Tyttöjen Talo

Apua saa muualtakin, mutta Hannila uskoo, että Hämeentiellä sijaitsevan monipuolista toimintaa tarjoavan Tyttöjen talon matala kynnys tekee heidät ehkä helpommin lähestyttäviksi kuin vaikkapa terveyskeskuksen.

– Eihän kukaan tiedä, menetkö Tyttöjen talolle joogaan vai tekemään jotain muuta, Hannila sanoo.

Tänä syksynä käynnistyneen Otava-hankkeen tarkoituksena on viedä Helsingissä luotu yksilö- ja ryhmämuotoinen ammatillinen ohjaava, tukeva ja vakauttava tukimalli myös muualla Suomessa sijaitseville Tyttöjen Taloille.

Oikeusministeriön tämän vuoden toukokuussa myöntämän 500 000 euron tuen avulla Espoon, Oulun, Kuopion ja Rovaniemen Tyttöjen taloille on voitu kouluttaa ja palkata seksuaaliväkivaltatyön ohjaajia ainakin seuraavaksi puoleksitoista vuodeksi.

– On korkea aika, että apu on verkostossamme tasalaatuista ja sitä on tasavertaisesti tarjolla.

Yhä useampi ilmoittaa rikoksesta

Poliisitarkastaja Pekka Heikkinen Poliisihallituksesta sanoo, että seksuaalirikosten määrän kasvu tilastoissa ei välttämättä kerro sitä, että seksuaalirikosten määrä olisi kasvanut todellisuudessa radikaalisti. Ennemminkin se kertoo siiitä, että ihmisten ilmoitusaktiivisuus on lisääntynyt.

– Kun seksuaalirikoksista puhutaan julkisessa keskustelussa, niihin liittyvä häpeä hälvenee ja ihmiset rohkaistuvat tekemään rikosilmoituksia. On hyvä asia, että tällaisista asioista voidaan puhua aiempaa avoimemmin, Heikkinen sanoo.

Poliisin tietoon tulleiden nuorten ikäluokkien seksuaalirikosten määrän kasvu voi johtua myös siitä, että nuoret toimivat luontevasti sosiaalisessa mediassa, jossa erilaiset järjestöt ja viranomaiset tarjoavat apua.

Nykyään nuoret tuntuvat puhuvan näistä asioista keskenään. Sen seurauksena rohkaistutaan hakemaan apua aiemmin kuin ennen. Pekka Heikkinen, poliisitarkastaja, Poliisihallitus

Pitkään poliisina toiminut Heikkinen jakaa Tyttöjen Talon Hannilan kokemuksen siitä, että pitkään vellovat häpeän ja itsesyytöksen tunteet saattavat usein pitkittää rikosilmoituksen tekemistä.

– Poliisilla on tapana sanoa, että menetetty aika on kadotettu totuus. Nykyään nuoret onneksi tuntuvat puhuvan näistä asioista keskenään. Sen seurauksena rohkaistutaan hakemaan apua aiemmin kuin ennen.

Yksi laajemmin ilmiötä selittävä tekijä on se, että uhrin asemaan ja oikeuksiin liittyvät parannukset ja mahdollisuudet saada helpommin apua ovat edistäneet rikosten ilmituloa.

Viime vuonna lakiin sisällytettiin niinsanotun uhridirektiivin (siirryt toiseen palveluun) vaatimukset, jonka myötä poliisille on tullut velvoite ohjata rikosten uhrit avustusjärjestelmien piiriin.

– Viranomaiset tekevät siis aiempaa enemmän yhteistyötä, kun poliisiltakin edellytetään uhrin tilan arviointia ja tukipalveluihin ohjaamista, poliisitarkastaja Heikkinen kertoo.

Poliisi voi esimerkiksi kertoa seksuaaliväkivaltaa kokeneelle nuorelle Tyttöjen Talon maksuttomasta yksilöllisestä avusta.

Hannila muistuttaa, että jokainen Tyttöjen Talon eteiseen kenkänsä jättävä kohdataan samalla tavalla, saapui sitten hakemaan apua tai osallistumaan pilateskurssille. Uhrin leimaa kukaan ei saa otsaansa.

– Ajatus on se, että se tyttö on muutakin kuin seksuaalitrauma että meissä ihmisissä on voimavaroja, vaikka meillä on hankaluuksia ja huonoja kokemuksia.