Opiskelin hiljattain uuden ammatin. Olen aggreditoitu rasisminmetsästäjä. Ammatinvaihdokseni meni ajallisesti nappiin. Jännää. Vihapuhe ja piilorasismi aiotaan nimittäin nyt todenteolla pistää kuriin. Lisävoimia koulutetaan poliisiin peräti 50 henkilöä pelkästään rasistisen vihapuheen torjumiseksi. Se on oikein. Olen edelläkävijä. Vihapuheenpaljastaja, rasisminjahtaaja.

Toki sellaisia on jo ennestäänkin aika liuta median palveluksessa. Mutta suurin osa heistä keskittyy laiskasti vain näkyviin rasismin merkkeihin: yhteisvalokuviin, mielenosoitusten banderolleihin, Facebook-päivityksiin, vanhojen elokuvien ja karamellien nimiin, laastarien väriin jne. Liian helppoa.

Minä halusin jotain älyllisesti haastavampaa. Niinpä erikoistuin rasistisesti ajatteleviin, mutta normikansalaisiksi naamioituviin vehkeilijöihin. Ne ovat pahimpia. Varsinainen käärmeen pesä piilottelee kunnollista feikkaavien kansalaisten aivoissa. Kaivan sen näkyville. Paljastan kavalat ajatusrikolliset jo ennen kuin ehtivät julkiseen vihapuhevaiheeseen.

Tehtävänäni on houkutella ihmisten todelliset ajatukset esiin. Ja naps! Kiikissä ovat. Osaan temput. Johdattelen kaappirasistit puhumaan sisimmistä tunteistaan, astumaan ansaan. Siinä koko juttu.

Kuvaan ja tallennan sanomiset, tokaisut ja rasistiset ilmeet digitaalisesti ja postaan raskauttavan aineiston somen paljastussivustoille ja poliisin vihapuheyksikköön. Ainakin Rasmus-ryhmä ja Haihattelijan Sanomat kyselevät palveluksiani jo jatkuvasti – ja toki myös muut kansakunnan vastuulliset tahot, kuten femut ja vihreät.

Tehtäväni on tärkeä. Edistyksellinen eliitti, johon meikäkin viimein hyväksyttiin, haluaa täsmätietoa väärinajattelijoista. Vain tuhoamalla näkymättömissä piilottelevan, inhottavan ajatusrikollisuuden, voi pelastaa näkyvän fyysisen maailman. Ja se on edelleen pelastamatta. “Vartioikaa herkeämättä, ettette hukkuisi”, sanoo Siirak. Työni on siis sangen ylevää. Pyhitettyä melkein. Saattaa olla jopa luvassa palkkioksi muutama neitsyt, jos kuolen marttyyrina kesken keikan.

Täytyy laatia suunnitelma…

On hyvä, että ikää on jo sen verran, että vaikutan viattomalta. Peiteroolini, itsekseen hymyilevä setämies, on lyömätön valepuku salaisissa operaatioissa. Sellaiselle haluaa avautua. Mutta ei siltikään ole helppoa herättää luottamusta ja saada ihmiset paljastamaan todelliset ajatuksensa maahanmuuttajista ja monikulttuurista. Se vaatii oveluutta. Minä olen ovela.

Istun tutkittavan viereen bussissa. Teen viattomalta vaikuttavan toteamuksen:

– Olipa paljon maahanmuuttajia Itiksessä eilen. (Kamerani taltioi ilmeet ja eleet: Kyllästynyt huokaus. Kulmien rypistyminen. Haa! Aika raskauttavaa jo.)

Täytyy saada lisää todisteita, että näyttö olisi aukoton. Lisään ärsytystä:

– Rautatieasemallakin näkyi aika liuta…

Arvaan, että nyt se tulee. Ennakoivasta naurahduksesta ei voi erehtyä. Rasisti purkautuu:

– Jahas. Kotoutuminen on siis onnistunut. Halleluja! Ovat kotoutuneet juuri sinne, minne joutilaat nuoret miehet aina kotoutuvat. Yleisille paikoille.

Naps! Kiikissä! Rikollista stereotypiaa ja rasistista sarkasmia. Kaksinkertainen käry. Ehkä jopa kolmin.

Ajatusrikosfaktat:

Ajattelee, että KAIKKI maahanmuuttajataustaiset nuoret miehet ovat joutilaita Ajattelee, että KAIKKI joutilaat lopulta kotoutuvat asemille ja kauppakeskuksiin lorvimaan

Huh huh. Lisäksi sarkastisesti pilkkaa kotouttajia, noita kansakunnan parhaita voimia. Sortuu myös alentuvaan uskonnolliseen ilmaisuun, mikä ei varsinaisesti ole rasismia, mutta äärimmäisen röyhkeää kuitenkin – siis lievää vahvempaa vihapuhetta.

Mikä paatumus! Tuosta et livistä. Se on jo heti illalla nimi ja pälli kaikkien nähtävillä. Ja aamulla kolkuttaa poliisin vihapuheryhmä oveasi. Sano elämällesi heippa rasisti!

* * *

Merkitsen uuden rastin rasistikirjanpitooni. Mission completed. Yksi ihmiskunnan vihollinen jälleen paljastettu. Teen drinkin vichyvedestä. Katson luottavaisena huomiseen. Silloin paljastan taas uuden ajatusnilkin, ylihuomenna seuraavan… Maailma on jo pelastumaan päin – ja se on täysin minun ansiotani. Isänmaa pakahtuu ylpeydestä vuokseni. Hieno päivä.

Jussi Juhani