Hallituksen kaavailema henkilöperusteisen irtisanomisen helpottaminen alle 20 hengen yrityksissä herättää vastarintaa ainakin opposition ja ay-liikkeen puolella. Selitän seuraavassa taloustieteelliseen tutkimukseen nojaten miksi itse pidän irtisanomissuojan heikentämistä perusteltuna, vaikka sen vaikutus työllisyyteen ei tutkimuksen valossa olekaan selvä.[1]

Alkuun muutama varoituksen sana. Työmarkkinat ovat monimutkaiset. Siksi on tavallista(kin) todennäköisempää, että missaan jonkin tärkeän mekanismin. Lisäksi näkemykset siitä, kuinka hankalaa henkilöperusteinen irtisanominen tällä hetkellä on, vaihtelevat. Oma käsitykseni on, että Suomessa on varsin hankalaa irtisanoa työntekijä vain sillä perusteella, että hän ei osaa tai viitsi tehdä työtään kunnolla.[2]

Teoreettisissa tarkasteluissa irtisanomissuojaa kuvataan usein irtisanomiseen liittyvällä sakolla, joka tulee yrityksen maksettavaksi. Tällainen irtisanomiskustannus ei tietenkään ole sama asia kuin irtisanomissuoja. Mutta tiukemman irtisanomissuojan voi ajatella nostavan niitä kustannuksia, joita työnantajalle aiheutuu, jos se haluaa päästä yksittäisestä työntekijästä eroon.[3]

Irtisanomiskustannuksen työmarkkinavaikutuksia on luontevaa tarkastella ns. Mortensen-Pissarides -mallin avulla. Seuraava tarkastelu perustuu mallikehikolle nimensä antaneiden herrojen omaan (ei kovin yleistajuiseen) analyysiin.

Mallissa uuden työsuhteen syntyminen edellyttää, että työnantaja ja työnhakija ensin kohtaavat toisensa. Koska siihen kuluu aikaa, työnantaja ei voi nopeasti palkata kuinka monta työntekijää tahansa. Vastaavasti kaikkein motivoituneinkaan työnhakija ei työllisty välittömästi.

Palkat määräytyvät työntekijän ja työnantajan välisen neuvottelun tuloksena. Lopputulos riippuu osapuolten neuvotteluasemasta. Esimerkiksi korkeampi työttömyysturva nostaa palkkatasoa, koska työttömyysturvan ansiosta työnhakijan on helpompi hylätä työnantajan palkkatarjous. Työnantajan neuvotteluasemaa puolestaan vahvistaa, jos taloudessa on paljon työttömiä työnhakijoita suhteessa avoimiin työpaikkoihin. Tällöin työnantaja voi odottaa löytävänsä nopeasti uuden työnhakijan.

Palkkatasoon vaikuttaa myös yritysten keskinäinen kilpailu. Jos yleinen palkkataso on suhteellisen matala, yritysten kannattaa todennäköisesti luoda uusia työpaikkoja. Se taas lisää kilpailua työnhakijoista, mikä kohentaa työnhakijoiden neuvotteluasemaa. Uuden työpaikan luomiseen liittyy kustannus ja tasapainossa se on yrityksille vain juuri ja juuri kannattavaa.

Työllistymisen vastapainoksi mallissa tietysti myös tuhoutuu työpaikkoja. Mallissa työntekijän tuottavuus nykyisessä työpaikassa voi laskea. Tällöin työntekijä ja työnantaja neuvottelevat työsuhteesta uudelleen ja lopputuloksena voi olla työntekijän irtisanominen. Irtisanomiskustannus vaikuttaa suoraan yrityksen ja työntekijän neuvotteluasemiin tällaisessa tilanteessa.

Työttömyysaste määräytyy työvoimavirtojen perusteella. Työttömyysaste on sitä matalampi mitä todennäköisemmin työtön työnhakija työllistyy (tietyn ajanjakson kuluessa) ja mitä pienemmällä todennäköisyydellä työlliset menettävät työpaikkansa.

Irtisanomiskustannus vaikuttaa molempiin todennäköisyyksiin. Ei kovin yllättäen, korkeampi irtisanomiskustannus vähentää todennäköisyyttä, että työllisestä tulee työtön. Irtisanomiskustannuksen takia työnantaja on valmis maksamaan työntekijälle edelleen suhteellisen korkeata palkkaa, vaikka työntekijän tuottavuus olisi laskenut.

Toisaalta korkeampi irtisanomiskustannus pienentää työttömän todennäköisyyttä työllistyä vähentämällä avoimien työpaikkojen määrää. Tämä johtuu viime kädessä siitä, että irtisanomiskustannus tekee uusien työpaikkojen luomisesta vähemmän houkuttelevaa.

Malli siis ennustaa, että korkeampi irtisanomiskustannus vähentää sekä työsuhteiden syntymistä että tuhoutumista. Tämän ennusteen tueksi löytyy myös paljon empiiristä näyttöä (kirjallisuuskatsaus täällä ja täällä).

Koska irtisanomiskustannus pienentää sekä työllistymisen että työpaikan menettämisen todennäköisyyttä, sen nettovaikutus työttömyysasteeseen on mallin perusteella epäselvä. On siis totta, että irtisanomissuojan heikentämisen vaikutus työllisyyteen on tällaisen “perusanalyysin” valossa epäselvä.

Koska irtisanomiskustannus kuitenkin vaikeuttaa työttömien työllistymistä, on perusteltua sanoa, että se suojelee työllisiä työttömien kustannuksella.[4] Se myös pidentää työttömyysjaksoja, minkä voi olettaa kasvattavan elinkaarituloeroja. Minusta nämä molemmat havainnot ovat hyvä peruste suhtautua tiukkaan irtisanomissuojaan kriittisesti.

Edellä kuvatussa mallissa ei ole minimi- tai vähimmäispalkkaa. Vähimmäispalkat nähdäkseni kasvattavat todennäköisyyttä, että irtisanomissuoja heikentää työllisyyttä. (Tämän käsityksen tueksi löytyy ainakin mallianalyysiä.) On mahdollista, että tiukan irtisanomissuojan vuoksi työnantajan ei enää kannata palkata työntekijää edes vähimmäispalkalla. Tällaisessa tilanteessa työntekijä ei pysty työllistymään edes tinkimällä palkastaan. Tämä ongelma saattaa Suomessa koskea suhteellisen huonosti koulutettuja ihmisiä, joiden palkkataso on lähellä työehtosopimuksissa määriteltyä vähimmäispalkkaa.

Irtisanomiskustannus vaikuttaa todennäköisesti myös työn tuottavuuteen. Tuottavuuden kannalta olisi hyvä, että työntekijät liikkuvat nopeasti yrityksiin, joissa heidän osaamisestaan on eniten hyötyä. Tiukka irtisanomissuoja jarruttaa tätä prosessia. Irtisanomissuoja voi myös suoraan vähentää joidenkin työntekijöiden intoa tehdä työnsä mahdollisimman hyvin pienentämällä työpaikan menettämisen riskiä. Irtisanomissuojan kielteisistä tuottavuusvaikutuksista on myös empiiristä näyttöä.

Pohjoismaiseen hyvinvointivaltioon liittyy minusta periaate, että valtion ei pidä suojella työpaikkoja vaan ihmisiä. Tiukka suoja henkilöperusteista irtisanomista vastaan sotii tätä periaatetta vastaan. Toisaalta työttömyysturvaan liittyy nyt karenssi, jos työntekijä irtisanotaan henkilöperusteella. Pohjoismaisen mallin hengen mukaista olisi myös lyhentää tätä karenssia tai luopua siitä kokonaan, jos henkilöperusteista irtisanomista helpotetaan.

[1] Todettakoon kuitenkin, että minusta olisi parempi, että irtisanomissuoja ei riippuisi yrityksen koosta.

[2] Roger Wessman vertaa irtisanomissuojaa eri maissa OECD:n laatimien indeksien avulla.

[3] Eräs mahdollisesti tärkeä seikka on se, että irtisanomiseen liittyy yrityksen kannalta paljon epävarmuutta, mikä aiheuttaa omat ongelmansa. Aiheesta lisää tässä kirjallisuuskatsauksessa.

[4] Itse asiassa mallissa työttömien ja työllisten välinen eturistiriita on vieläkin selkeämpi. Irtisanomissuoja nimittäin laskee uuden työntekijän palkkaa mutta nostaa jatkavien työntekijöiden palkkaa. Tämä johtuu siitä, että irtisanomiskustannus parantaa työntekijän neuvotteluasemaa vasta sen jälkeen kun työsopimus on solmittu.

Avainsanat: irtisanomissuoja

Aihealueet: Makro, Työmarkkinat