Jan Hurrin kommentti: Euroalue tärveli 10 vuotta ja kokonaisen sukupolven – vyönkiristykset johtivat populismin nousuun

Talouden hukattu vuosikymmen ja hylätty sukupolvi ovat kesken talouskriisin rykäistyjen vyönkiristysten seurauksia. Seuraava taantuma pahentaa asiaa, ellei populismi ehdi ensin, kirjoittaa erikoistoimittaja Jan Hurri.

Euroalueen talous on vasta hiljattain saavuttanut runsaan kymmenen vuoden takaiset kriisiä edeltäneet mittansa, mutta osa euromaiden talouksista on edelleen niukempia kuin runsas vuosikymmen sitten.

Muutaman viime vuoden kasvusta huolimatta koko euroalueen talous on jäänyt kauas kriisiä edeltäneen nousukauden niin sanotusta kasvutrendistä. Ja koska viime vuosien kasvu on ollut heikompaa kuin ennen kriisivuosia, voi aiempi kasvutrendi jäädä lopullisesti umpeen kuromatta.

Kriisivuosina saavuttamatta jäänyttä talouskasvua voi hyvällä syyllä luonnehtia eurotalouden hukatuksi vuosikymmeneksi.

Talouden hukattu vuosikymmen ei ole pelkkää taloustilastojen kikkailevaa tulkintaa. Sen vaikutukset ovat kouriintuntuvia: tulomme ja elintasomme ovat nyt tuon saavuttamatta jääneen kasvun verran niukemmat kuin olisivat ilman kriisin vaikutuksia olleet.

Yksi eurotalouden hukatun vuosikymmenen karuimmista seurauksista on nyt jo yhden kokonaisen nuorten aikuisten sukupolven jääminen vanhempiaan heikompaan taloudelliseen asemaan.

Köyhyyttä ja muunlaista talousahdinkoa on koitunut miljoonalukuihin kriisivuosina paisuneesta työttömyydestä. Se on kohdistunut kovimmin juuri nuoriin aikuisiin. Heikoimmissa euromaissa nuorisotyöttömyyden lukemat nousivat kymmeniin prosentteihin, eikä vitsaus ole vieläkään hellittänyt kuin osaksi.

Pienituloisuus ja suoranainen köyhyys sekä näistä koituvat monenlaiset vaikeudet ovat nousseet viime viikkoina puheenaiheiksi Suomessakin, mutta ne ovat koko euroalueen vitsaus.

Seuraava taantuma pahentaa asiaa

Talouden hukattu vuosikymmen ja nuorten aikuisten hylätty sukupolvi ovat ikäviä mutta eivät kuitenkaan yllättäviä ilmiöitä. Ne ovat jokseenkin suoraa seurausta euroalueella varta vasten harjoitetun talouspolitiikan haitoista.

Näillä vitsauksilla on myös omanlaisiaan seurauksia. Nekin voivat olla omalla tavallaan hankalia mutta eivät nekään järin yllättäviä. Yksi seuraus on osaansa pettyneiden kansalaisten protestiliikkeet, kuten populismin nousu.

Talouskasvun vahvistuminen ja talouspolitiikan hyvinvointia tasaavat korjausliikkeet olisivat nyt eurotaloudelle välttämätöntä lääkettä, joka toivon mukaan kohentaisi euroalueen yhteiskunnallistakin vakautta.

Paha vain, että talouskasvu sakkaa jo täyttä päätä kohti seuraavaa laskukautta.

Jos Suomi ja muut talouskurimaat saavat tahtonsa, euromaat pahentavat seuraavaakin taantumaa taas uusilla talouspolitiikan vyönkiristyksillä.

Näin käy hyvin herkästi taas samasta syystä kuin viimeksi.

Ensin talouskasvun hidastuminen heikentää julkisen talouden tasapainoa, kun esimerkiksi työttömyyden kasvu supistaa julkisen talouden verotuloja ja kasvattaa työttömyydestä koituvia menoja, ja heti perään talouspolitiikan päättäjät säikähtävät julkista velkaantumista ja ryhtyvät vyönkiristyksiin.

Saman virheen toistamisesta tuskin kannattaa odottaa uudenlaisia tuloksia. Seuraavankin taantuman aikaan toteen pannut vyönkiristykset heikentävät enemmän koko taloutta kuin niistä koituu edes hetkellistä helpotusta julkisen talouden tasapainoon. Ja pian julkinen talous velkaantuu entistäkin enemmän.

Tästä avautuu kelju näkymä kehnoon kehitykseen, jossa ensin talous heikkenee, sitten talouspolitiikan taas uudet virheet pahentavat asiaa, ja lopulta poliittiset seuraukset purskahtavat silmille entistä kovempina protesteina ja populismin ja ääriliikkeiden voimistumisena.

Euro ja taloussäännöt taustasyitä

Ei ole pelkkää sattumaa, että talouden hukattu vuosikymmen ja tai tätä menoa yhden kokonaisen sukupolven jääminen osattomaksi talouskasvusta ovat erityisesti euroalueen ikäviä ilmiöitä.

Ne ovat erityisesti juuri euroalueen vitsauksia siitä yksinkertaisesta syystä, että missään muualla talouspäättäjät eivät tehneet yhtä päättäväisesti yhtä suuria vikatikkejä kuin euroalueella.

Euromaat panivat vuosina 2010–2015 toteen vuosikausiin pontevimpia talouspolitiikan vyönkiristyksiä, vaikka alueella oli muutenkin meneillään vuosikymmeniin ankarin talouskriisi ja jopa euron olemassaoloa uhannut finanssikriisi.

Vyönkiristysten piti kuin ihmeen kaupalla piristää talouskasvua, vahvistaa tulevaisuuden uskoa ja pysäyttää eurovaltioiden velkaantuminen.

Ihmettä ei kuitenkaan tapahtunut, vaan kesken talouskriisin toteen pannut vyönkiristykset ainoastaan heikensivät taloutta, pahensivat työttömyyttä, kärjistivät heikoimpien euromaiden kriisiä ja lopulta myös kiihdyttivät eurovaltioiden velkaantumista.

Mutta miksi tällainen suuren luokan talousmunaus tapahtuu juuri euroalueella mutta ei ainakaan samassa mitassa muualla, vaikka kriisi koetteli muitakin maailman talouksia?

Siksi, että vain euroalueen keskenään kovin erilaisten maiden talouspolitiikka on sidottu yhteisen valuutan ja tämän turvaksi laadittujen taloussääntöjen kahleisiin.

Vasta vuodenvaihteessa 20 vuotta täyttäneen euron ja sen tueksi kirjoitettujen taloussääntöjen piti varmistaa euromaille ja kaikille euromaiden kansalaisille vakaata talouskasvua ja tasapuolista hyvinvointia.

Tilalla on talouden kadotettu vuosikymmen ja yksi hylätty sukupolvi – ja populismin nousu.

Ja kaikki vain siksi, että ”emme jättäisi velkojamme tuleville polville” – niin kuin julkisen talouden vyönkiristyksiä on kansalaisille perusteltu.