Apu ehti perille liian myöhään. Kun lääkäri soitti, joutui Monica Tiisala toteamaan, että hänen parikymppisen tyttärensä elämä oli jo päättynyt. Kaisla oli tehnyt itsemurhan edellisenä päivänä.

Hätä lapsen hyvinvoinnista vaihtui suruun – ja syyllisyyteen. Oman lapsen itsemurha on Tiisalan mukaan pahinta kidutusta, mitä ihminen voi joutua kokemaan.

– Se on kauhua. Se rikkoo identiteettisi. Se kyseenalaistaa kaiken. Missään ei ole enää mitään järkeä. Sinut ympäröi vain tyhjyys. Yöllä et nuku, eikä aamulla ole mitään syytä nousta sängystä.

Suru koskettaa monia

Ensimmäiseen kahteen viikkoon Monica Tiisala ei syönyt mitään. Tyttären hautajaisiin mennessä jo ennestäänkin hoikasta varresta oli kadonnut lähes seitsemän kiloa.

En voi enkä halua omia tätä surua vain itselleni. Monica Tiisala

Lohduttomuus kuihdutti ja vei voimat. Läheiset yrittivät tukea, mutta hekin olivat surun murtamia. Kun tuttavat tulivat esittämään surunvalittelunsa, kohdistivat he sanansa usein äidille. Kaiken keskellä tuntui entistä pahemmalta, että perheen muiden lasten tunteet sivuutettiin.

– Tunsin syyllisyyttä myös siitä. Kaislan siskot ohitettiin monesti, vaikka he seisoivat vieressäni. Heistä tällainen tuntui tietenkin pahalta. En voi enkä halua omia tätä surua vain itselleni, Tiisala toteaa.

Kriisituki ei ole tavoittanut kaikkia

Itsemurhan tehneen läheiset tarvitsevat tukea, kukin omalla tavallaan. Ei ole yhtä oikeaa tapaa auttaa. Joillekin ystävien ja sukulaisten tuki riittää, toiset kaipaavat vertaistukea tai ammattilaisten apua.

Yhteiskunta ojentaa auttavan kätensä ensimmäisten joukossa – tai ainakin sen pitäisi tehdä niin. Kriisituen tarjoaminen on lakisääteistä, mutta moni vertaistukijärjestö Surunauhan puoleen kääntynyt on kertonut jääneensä ilman sitä.

– Näin meille on kerrottu. Se kuulostaa hälyttävältä, sillä kriisituen pitäisi tulla heti, kertoo järjestön toiminnanjohtaja Viivi Suihkonen.

Empatiaa ja sen puutetta

Monica Tiisalan luo kriisiapu ehti muutamassa tunnissa. Kaksi päivystävää sosiaalityöntekijää tuli kotikäynnille. He kertoivat, millaisia tunteita seuraavien päivien aikana todennäköisesti nousee pintaan. Vierailu ei kuitenkaan ollut pelkkää puhetta.

Sosiaalityöntekijät olivat empaattisia, he halasivat. Se oli silloin tärkeää.

Kaikki eivät osanneet käsitellä tilannetta yhtä hyvin. Sairaanhoitajan kotikäynti muutamaa päivää myöhemmin aiheutti vain aiempaa huonomman olon. Syynä oli Tiisalan mukaan tukeaan tarjonneen henkilön empatian puute ja huono tilannetaju. Sairaanhoitaja ei ollut läsnä eikä antanut surulle tilaa.

Miksi suru pitäisi heti medikalisoida? Monica Tiisala

Tämä tuntui pahalta.

Perhe koki, että heitä yritettiin vain saada unohtamaan surunsa – jos ei muuten niin lääkkeillä.

– Miksi suru pitäisi heti medikalisoida? Se pitää antaa surra, Tiisala kokee.

Kaisla söi masennuslääkkeitä ennen itsemurhaansa. Niitä tarjottiin nyt myös hänen äidilleen.

– Sairaanhoitaja ei kuunnellut meitä tässä asiassa. Olimme juuri kertoneet hänelle, että epäilimme vahvasti masennuslääkkeiden vaikuttaneen tyttäreni voinnin huononemiseen ja itsetuhoisuuden lisääntymiseen, mutta silti hän tarjosi lääkkeitä.

Surijat eriarvoisessa asemassa

Moni saattaa kieltäytyä tuesta pian läheisen itsemurhan jälkeen, koska se tuntuu ahdistavalta. Siksi Monica Tiisala toivoo, että yhteiskunta tarjoaisi tukea myöhemminkin.

– Kaikki eivät ole alkuvaiheessa kykeneväisiä tukeen tai koe tarvitsevansa sitä. Tarve voi tulla vasta myöhemmin.

Nyt kaikille avointa ammattiapua ei Tiisalan mukaan ole tarjolla. Vastuu tuen tarjoamisesta siirtyy hyvin nopeasti vapaaehtoisten harteille.

Lavialainen Monica Tiisala ohjaa toiminnallista SomeBody-vertaistukiryhmää itsemurhan tehneiden läheisille. Päivi Meritähti / Yle

Tämä on huomattu myös Surunauhassa.

– Tuki on pitkälti kolmannen sektorin, eli meidän järjestöjen varassa. Kunnallista tukea pitäisi ehdottomasti olla enemmän. Myös seurantaa tarvitaan ihan siitäkin syystä, että läheisen itsemurhan kokeneella on itsellään kohonnut riski itsemurhaan, Viivi Suihkonen toteaa.

Vaikka järjestöjen tarjoamaa tukea on eri puolilla Suomea, ei toimintaa ole kaikilla paikkakunnilla. Tämä asettaa läheiset eriarvoiseen asemaan. Tarjolla on mahdollisesti vain maksullista ammattiapua, jos sitäkään.

Läheisen itsemurhan kokeneella on itsellään kohonnut riski itsemurhaan. Viivi Suihkonen

Eriarvoisuus näkyy myös surijoiden välillä. Kaislan hyvä ystävä masentui ja menetti opiskelukykynsä vuodeksi.

– Erityisesti ystävät jäävät helposti ilman yhteiskunnan tukea, koska esimerkiksi kunnan kriisituessa perhesuhde on aika tiukkaan määritelty. Mielestäni on vähän vanhanaikaista ajatella tämän määritelmän kautta, kuka on läheinen kenellekin, Viivi Suihkonen toteaa.

”Tätä minä toivoisin”

Jos Monica Tiisala saisi päättää, miten itsemurhan tehneen läheisiä tuettaisiin, olisi toivelista pitkä.

Osa toiveista liittyy puhtaasti keskustelun voimaan. Monilla on kova tarve saada puhua läheisen itsemurhasta. He janoavat tietoa aiheesta.

– Itse luin aiheesta kaiken, minkä käsiini sain. Halusin löytää tietoa ja kokemuksia vertaisiltani, saman kokeneilta. Tärkeintä oli lukea ja kuulla, kuinka muut olivat oppineet elämään asian kanssa, Tiisala kertoo.

Monica Tiisala haluaa muistaa Kaislan sellaisena kuin hän oli suurimman osan elämästään – iloisena. Tyttären lempiväri, keltainen, näkyy haudan kukkasissa.

Omien lastensa kärsimystä sivusta seuranneena Tiisala haluaisi kiinnittää erityistä huomiota lasten ja nuorten huomioimiseen. Esimerkiksi opettajille hän toivoisi lisäkoulutusta itsemurhan tehneen läheisten kohtaamiseen.

– Läheisen itsemurha vaikuttaa opiskelukykyyn, muun muassa muistitoimintoihin ja keskittymiskykyyn, eikä tätä edelleenkään huomioida riittävästi kouluissa.

Surun takia pois koulusta jäävien opiskelijoiden on Tiisalan mukaan entistä raskaampaa palata opintojen pariin, kun he joutuvat tekemään korvaavia tehtäviä, eikä odotustasoa lasketa.

– Tämä kuormittaa kohtuuttomasti esimerkiksi lukiolaisia. Jos on juuri menettänyt esimerkiksi siskonsa, ei voida olettaa, että muutaman päivän päästä koe menisi kauhean hyvin. Tämä tulisi huomioida arvioinneissa.

Tiisala tiivisti toiveensa kymmeneen kohtaan:

Toivelistan viimeisen kohdan toteutumiseen jokainen voi vaikuttaa omalla toiminnallaan.

– Itsemurha on edelleen tabu ja moni häpeää sitä. Läheisillä on vaara syrjäytyä ja eristäytyä, joko omasta tahdostaan tai siksi, että lähiverkosto tai yhteisö eristää heidät. Kaipaisinkin asennemuutosta koko yhteiskunnalta.

Voit esittää omat toiveesi tukimuodoista kommenttikentässä.

Suru on yhtä suuri kuin rakkaus

Monica Tiisalan tyttären kuolemasta on nyt vajaa puolitoista vuotta aikaa. Hän opettelee elämään menetyksensä kanssa.

Hän ei ole päässyt yli, hän ei ole toipunut. Näitä sanoja Tiisala ei koskaan haluaisi kuulla, vaikka joku yrittäisikin niillä lohduttaa.

– Millainen äiti olisin, jos sanoisin, että olen päässyt lapseni kuolemasta yli tai että olisin selviytynyt siitä. Läheisen itsemurha ei ole sairaus, josta voisi toipua.

Suru kulkee Monica Tiisalan mukana edelleen joka päivä. Ajan kanssa hän on oppinut käsittelemään sitä. Hän on opiskellut itsemurhan tehneiden läheisten vertaistukiryhmän ohjaajaksi. Parhaillaan hän kehittää Surunauhalle opinnäytetyönään uutta toiminnallista sururyhmämallia.

Kaisla ei unohdu koskaan.

– Sanotaan, että suru on yhtä suurta kuin rakkaus oli. Rakastan tytärtäni ikuisesti ja äärettömän paljon. Suruni on elämänmittainen. Jäljelle on jäänyt loputon ikävä ja kaipaus, kiitollisuus ja rakkaus.