Flevopark ja Oosterpark ovat viehättäviä puistoja Itä-Amsterdamissa. Kumpaakin siivoaa joukko miehiä oransseissa huomioliiveissä. He ovat alkoholisteja, jotka saavat palkkansa oluena.

Keskenään rupatteleva miesporukka hakee itselleen oluttölkit sotkuisesta keittiöstä. He saavat juoda yhdet ennen lähtöään töihin puistoon. Leppoisa sakki ottaa roskasäkit ja -pihdit ja lähtee siivoamaan metsäistä Flevoparkia. Lounasaikaan tarjotaan lämmin ateria ja pari olutta lisää ja päivän päätteeksi vielä pari.

Aiemmin miehet viettivät päivänsä näissä samoissa puistoissa juopotellen remuisissa porukoissa. Viinaa saattoi kulua kullakin pullo päivässä. Lähiseudun asukkaat kyllästyivät. Hollannissa puliukot eivät kuulu katukuvaan.

Alkoholisteja auttava järjestö Regenboog eli Sateenkaari yhdessä muutaman muun järjestön kanssa kehitti ratkaisun. Kroonista alkoholismia ei välttämättä pysty parantamaan, ja alkoholistien on yleensä mahdoton työllistyä.

Regenboog tarjoaa heille työtä olutta, tupakkaa ja pientä rahallista korvausta vastaan.

Coen, 48, puhuu hyvää englantia, vaikkakin hitaasti. Välillä sanoista on vaikea saada selvää. Varautunut sisäänpäinkääntyneisyys lienee osa miehen persoonaa, mutta 30 vuoden alkoholinkäytön seurauksetkin näkyvät väistämättä.

Coen opiskeli Rotterdamissa ja Brysselissä, mutta politiikan opinnot eivät valmistuneet koskaan. Juomisen hän aloitti 18-vuotiaana ihmissuhdeongelmien takia.

Coen on itseoppinut taidemaalari, mutta ei pystynyt elättämään itseään sillä.

”Alkoholismin ja taiteen yhteys on klisee. Minun kohdallani niillä ei ole yhteyttä, vaikka olenkin kapinallinen idiootti. Olen ollut myös muusikko, ja se ala vasta onkin alkoholinhuuruinen.”

Coen työskenteli kymmenen vuotta posteljoonina ja viihtyi työssä hyvin. Siinä sai olla paljon ulkona. Coenilla on kuitenkin selkävaivoja ja alkoholinkäyttö on vaurioittanut jalkojen verisuonia. Lopulta työkin meni alta.

”Olen lopettanut juomisen muutamia kertoja, käynyt vieroituksessa, mutta palannut aina siihen. Pisin tauko oli yhdeksän kuukautta.”

Regenboogissa työskentelevä päihdeterapeutti Janet van der Noord uskoo vahvasti projektin ideaan.

”Se luo heidän elämäänsä rytmin, antaa syyn nousta ylös, tehdä jotain yhteiskunnan hyväksi, tuntea itsensä hyväksytyksi. He juovat paljon vähemmän, heidän mielensä ovat avoimemmat. He myös liikkuvat enemmän ja syövät paremmin, joten terveys kohenee muutenkin.”

Projektissa on nyt mukana muutamia kymmeniä miehiä, 25–60-vuotiaita. Aiemmin oli yksi nainenkin, mutta hän sai potkut. Van der Noordin mukaan naisella oli tarkkaavaisuushäiriö ja hän oli koko ajan miesten kanssa riidoissa.

Hieman yllättäen muutama osallistuja on jopa lopettanut juomisen, vaikka tällaisen projektin voisi ajatella kannustavan paikalleen jäämiseen. Miksi lopettaa juominen, jos sitä ei edes odoteta? Jotkut ovat tosin retkahtaneet katkolle menemisen jälkeen ja tarttuneet uudestaan roskapihteihin.

Hollannissa on jo pitkään ollut suosiossa rationaalinen lähestymistapa päihdeongelmiin, kuten muihinkin sosiaalisiin ongelmiin: haittojen vähentäminen. Kannabispolitiikka on tunnetuin esimerkki tästä.

Kovat huumeet, kuten ekstaasi, kokaiini ja amfetamiini, ovat kiellettyjä, mutta niitäkin voi viedä testattavaksi yhteiskunnan piikkiin, jotta niin käyttäjä itse kuin viranomaisetkin tietävät, mitä kemikaaleja todellisuudessa kehoonsa pistävät.

Haittojen vähentäminen pätee luonnollisesti myös alkoholiin.

Poliittisesti Regenboogin projekti on ollut huomattavan vähän kiistanalainen.

Suurista puolueista oikeistoliberaalinen VVD vastustaa ajatusta, mutta esimerkiksi Itä-Amsterdamin kaupunginosajohtaja, työväenpuolueen Fatima Elatik kannattaa sitä – vaikka muslimina ei edes hyväksy alkoholinkäyttöä.

”Toisaalta vastustajilla ei ole väliä, koska he eivät pysty lopettamaan projektia”, Janet van der Noord toteaa.

Van der Noordin mukaan hollantilainen asennoituminen alkoholismiin ei kuitenkaan juuri eroa siitä, mitä muualla ajatellaan.

”Useimmat hollantilainen pitävät alkoholismia epäonnistumisena, vaikka asenteet ovat muuttumassa ja yhä useampi on alkanut ymmärtää, että se on neurologinen sairaus.”

Hänen mielestään alkoholismissa on kaksi puolta, perimä ja tottumus. Joidenkin on helppo lopettaa juominen, jos ympäristö ja elämäntilanne muuttuu, toisten ei.

Regenboogilla on toki alkoholisteilla tarjolla paljon muutakin apua kuin roskien poimimista. He pääsevät tekemään monenlaista käytännön vapaaehtoistyötä, ei tosin kalja kourassa.

”Korjataan asioita, pystytetään aitoja, maalataan, tehdään rakennustöitä. Nämä ovat hyvin näppäriä, fiksuja, luovia, tavallisia ihmisiä.”

Nyt Regenboogin mallia testataan myös Saksan Essenissä, jossa kymmenen koditonta alkoholistia on mukana Pick-Up -nimisessä kokeilussa. Suchthilfe Direkt -järjestön projekti on saanut osakseen paljon kritiikkiä. Sitä on syytetty jopa moraalittomaksi niin osallistujien kuin järjestön toimintaan lahjoittaneiden ihmisten kannalta.

Saksalainen toteutus on tieteellisempi: työntekijöiden terveyttä seurataan jopa verikokein. Amsterdamissa riittää tieto siitä, että käytännön tasolla homma toimii.

”Amsterdamin malli on hyvä esimerkki haittoja vähentävästä päihdetyöstä”, sanoo päihdepsykiatriaan erikoistunut psykiatrian professori Solja Niemelä Oulun yliopistosta.

”Tämän kaltaisten interventioiden tavoitteina on yleensä henkilöiden elämänlaadun kohentaminen, eikä varsinaisesti päihdeongelmasta toipuminen.”

Niemelä näkee etuna erityisesti sen, että projektin avulla voidaan tavoittaa ne kaikkein vaikeimmin päihdeongelmaiset ja syrjäytyneet ihmiset, joita on muuten kaikkein haastavinta saada hoidon pariin.

Hän myöntää, että alkoholin käyttäminen palkkana voi olla ongelmallistakin.

”Jos henkilöllä on esimerkiksi maksakirroosi, niin alkoholin tarjoaminen osana hoitoa voi lisätä maksakomplikaatioiden riskiä. Toisaalta, jos alkoholiriippuvainen henkilö joka tapauksessa jatkaisi juomista, niin kontrolloidumpi alkoholin käyttö työtilanteessa voi jopa vähentää alkoholin käyttöä. Työtehtävien pitäisi luonnollisesti olla sellaisia, joissa mahdollinen alkoholipäihtymys ei aiheuta vaaratilanteita.”

Niemelän mukaan Suomenkin huumepolitiikka on muuttunut muun muassa neulanvaihtopistetoiminnan myötä päihteettömyyteen pyrkivästä nollatoleranssista osin haittoja vähentävään suuntaan, vaikka asia herättääkin edelleen paljon kiivasta keskustelua.

”Toisaalta muualla Europassa, esimerkiksi Tanskassa ja Hollannissa, tehdään huomattavasti radikaalimpaa haittoja vähentävää huumetyötä kuin Suomessa”, Niemelä huomauttaa.

Joissain maissa heroiiniriippuvaisille saatetaan tarjota jopa päihtymykseen tarkoitettua heroiinia pistovälineineen, jos heitä ei saada sitoutettua pelkkään opioidikorvaushoitoon.

Näin on saatu vähennettyä huumeiden hankintaan liittyvää rikollisuutta, yliannostuskuolemia ja vaikeita infektioita. Myös vaikeasti opioidiriippuvaisten elämänlaatu on kohentunut.

”Itse näkisin Amsterdamin ja Essenin alkoholistien haittoja vähentävän intervention kokeilemisen arvoisena myös Suomessa, jos se saadaan suunnattua kaikkein vaikeimmin syrjäytyneille, esimerkiksi kodittomille ja vaikeasti alkoholiriippuvaisille henkilöille.”

Coen tekee edelleen taidetta, lähinnä harrastuksena. Silloin tällöin hän saa jonkin työn myytyäkin. Hän maalaa abstrakteja kuvia ja joskus valokuvaa eBaysta ostamallaan vanhalla Nikonilla, lähinnä eläimiä.

Perheestä kysyttäessä hän listaa isän, veljen ja siskon. Ei vaimoa tai lapsia. Välit perheeseen ovat hyvin viileät.

”En ole saanut mitään tukea. Perheeni ei ole taideihmisiä, eivätkä he ymmärtäneet, miten opinnot muka jäävät kesken.”

Coen on hyvin yksinäinen. Hän uskoo, että perheen tuki olisi voinut auttaa lopettamaan juomisen. Tai jos olisi ollut vaimo ja lapset.

Reilu vuosi sitten Coen pääsi mukaan Regenboogin siivousprojektiin. ”Pidän siitä, saan taas olla ulkona ja on sosiaalista elämää. Itsetunto on parantunut.”

Coen ei tiedä mitä tekisi, jos projekti jostain syystä lopetettaisiin. Eikö hän voisi työllistyä muuten?

”Luulen että se on hyvin vaikeaa. Ikäni puolesta alkaa olla myöhäistä. En ole valmistunut ja Hollannissa todistukset ovat tärkeitä. Posteljoonin työ ei olisi enää mahdollista yksityistämisen jälkeen. Töitä voi saada ehkä kolme tuntia viikossa.”

Maksa ei voi hyvin, vaikka kirroosia Coenilla ei olekaan. Jalkavaivat ovat kuitenkin suurin alkoholista aiheutunut terveysongelma. Siivoustyön jaksaa, onhan sitä vain kolmena päivänä viikossa, vaikka välillä hän on joutunut pitämään siitäkin taukoa.

Muun ajan hän viettää taiteensa parissa, lukemalla trillereitä ja kuuntelemalla jazzia, bluesia ja rockia. Kyllähän hän keksii paljonkin, mitä haluaisi tehdä. Elokuvissa käyntiä, konsertteja ja muuta. Rahaa vain ei ole.

Coenia tuntuu kummastuttavan, miksi ketään kiinnostaisi alkoholistin elämä. Ehkä jos jotakuta olisi kiinnostanut jo aiemmin, elämästä olisi voinut tulla toisenlainen.