Se tuli polkimille

Elettiin 1980-lukua. Reijo Karppanen toivotti hyvää matkaa 42 linja-automatkustajalle. Kaksikerroksinen linjuriauto lähti liikkeelle.

Kesäinen matka taittui mukavasti Pohjanmaan rannikolla, tie oli kuiva ja näkyvyys hyvä. Autojonot soljuivat molempiin suuntiin. Yhtäkkiä yksi auto lähti ohittamaan edellä ajavaa.

– En mie kerinnyt tekemään mitään. Se tuli polkimille.

– Vaistomaisesti koetin nostaa omia jalkoja ylös, ettei jalat katkea.

Se löi täysin tyhjää. Reijo Karppanen

Onnettomuus vaati neljän ihmisen hengen. Surmansa saivat takapenkillä olleet kaksi lasta ja etupenkillä istuneet aikuiset.

– Muutaman sekunnin päästä tilanteen tajusi. Kun näki minkälainen jälki linja-auton ulkopuolella oli, ei tiennyt mitä tehdä. Se löi täysin tyhjää.

Karppanen laskeutui alas bussista ja käveli pois päin onnettomuuspaikasta. Päässä pyöri monenlaisia ajatuksia.

– Kun tilanteeseen havahtui, ei ollut epäilystäkään onnettomuussyystä. Kuulin, että teon takana saattoi olla perheriita.

Se oli rusinana etupyörissä

80-luvulla kriisiapu oli tuntematon sana. Kuolonkolareita pidettiin autoilijoiden ammatin varjopuolena. Monet puhuivat "hulluista", jotka ajavat isojen ajoneuvojen alle.

Fyysisiä vammoja Karppanen ei saanut, mutta pelko tuli jäädäkseen. Auto vaihtui isompaan ja turvallisempaan.

Minkä takia ihmiset on tämmösiä? Reijo Karppanen

– Sitten ajoin rekka-autoa. Oli vähän turvallisempaa istua ylempänä ja oli enemmän massaa takana. Ettei minuun koske.

Mies silmäili vastaantulevia autoilijoita rekan ratin takaa, valmiina väistämään oikealle. Olisi luullut, että yhdelle kuljettajalle yksi kuolonkolari olisi ollut riittävä taakka kannettavaksi. Luulo oli kuitenkin väärä.

Vuosi Pohjamaan onnettomuuden jälkeen Karppanen ajoi puoliperävaunuyhdistelmää. Rekan kyydissä oli yli 30 tonnin painosta harjaterästä.

– Harmaa auto ajoi mäen takaa suoraan akselille. En tiedä väistikö vai heilahtiko, mutta se vaan tuli alle. Se oli rusinana etupyörissä.

– Kyllä se rupesi tuntumaan siltä, että eihän tästä tule yhtään mitään. Minkä takia ihmiset on tämmösiä? Me tehdään töitä ja sitten tullaan pilaamaan meidän elämä.

Sille ei mitään osaa

Onnettomuudet alkoivat vaikuttamaan Karppasen työhön. Ei uskaltanut lähteä ajamaan.

– Yksinkertaisesti aivoihin jää semmonen reikä, että pelkää kaikkia tuolla tien päällä.

– Jos töitä pystyy tekemään, kymmenen vuotta se kummittelee takaraivossa.

– Joskus vielä nytkin yöllä hiki tulee ja nousen istumaan: Oho, taasko paukkuu. Jopa unessa. Sille ei mitään osaa.