Porilainen Doris Polviander on joutunut tottumaan tuijottamiseen ja huoritteluun. Silti hän joutuu pidättelemään itseään ottamasta lisää tatuointeja kasvoihinsa. Juttu on julkaistu alun perin vuonna 2017.

Doris Polviander piirsi lapsena barbienuket täyteen tatuointeja. Hän tiesi jo esikouluikäisenä haluavansa koko kroppansa täyteen tatuointeja. Leukalinjasta alaspäin, kämmeniin ja jalkapohjiin saakka. Tatuoinnit olivat arkipäivää. Isän, äidin ja sisarusten nahkat oli tatuoitu. Kuvat iholla näyttivät kiehtovilta ja kauniilta.

Doriksella on nyt samanikäinen poika. Hän ei koskaan halua tatuointeja. Poika on puhunut äidille puhtaasta ihosta, kuinka kaunis se onkaan.

Ensimmäinen tatuointi sai äidin kiroamaan

Ensimmäisen tatuoinnin Doris Polviander otti 17-vuotiaana, salaa. Kolme tähteä peukalon juureen. Vaikka kotona kaikilla olikin tatuointeja, hän pelkäsi äidin reaktiota.

– Kun äiti näki tatskan, suusta tuli aika painokelvotonta tekstiä. Hän ilmaisi hyvin selvästi, ettei tatuointi ollut hyvä idea.

Kapinointi tatuoinneilla ei ollut Doriksen perheessä helppoa. Se piti hoitaa muilla keinoin. Yläasteelta päästyään Doris haki opiskelemaan metallialaa. Suvun naiset olivat kaikki terveydenhoitoalalla ja sitä polkua Doris vannoi välttelevänsä. Hänestä tuli hyvä ja tarkka hitsaukseen erikoistunut koneasentaja.

Aikuistuttuaan hän lopetti kapinoinnin, opiskeli itsensä lähihoitajaksi ja otti lisää tatuointeja. Nyt 29-vuotiaana hän on valmistumassa sairaanhoitajaksi.

Mari Kahila / Yle

Dementikot näkevät tatuoinneissa paholaismaisuutta

Äidillä, ja nykyisin myös Doriksella, on tatuointeihin erikoinen suhde. Heitä kauhistuttaa, miten yleisiä tatuoinneista on tullut. Doriksen mielestä kaikkien tulisi pohtia erittäin tarkkaan ottaako niitä vai ei.

Tatuoinnit ja punainen tukka edusti heille varmaan jonkinlaista paholaismaisuutta. Doris Polviander

Lähimmillä ystävillä on välillä vaikeuksia ymmärtää Doriksen ristiriitaista suhdetta tatuointeihin. Hän on itse istunut tatuoitavana niin monta kertaa, ettei edes muista tarkkaa lukumäärää. Ainakin 15 kertaa.

Silti hänen silmäänsä ihminen näyttää sofistikoituneemmalta ja hygieenisemmältä ilman tatuointeja.

– En minä esimerkiksi itse palkkaisi ensimmäisenä sairaanhoitajaa, jolla olisi tatuointeja näkyvillä paikoilla.

Se onkin melkoisen erikoinen kommentti hoitajalta, jolla on itsellään musteella koristellut kasvot.

Lähihoitajan työt aloittaessaan hän pelkäsi asiakkaiden reaktioita. Pelkäsi loukkaavansa oudoilla tatuoinneillaan. Kävi päinvastoin. Suurin osa vanhuksista on ollut uteliaita, halunnut kuulla kuvien taustoista.

– Vain dementiaosastolla olemukseni aiheutti pahaa mieltä. Osa potilaista oli todella järkyttyneitä. Tatuoinnit ja punainen tukka edusti heille varmaan jonkinlaista paholaismaisuutta.

Hoitotyötä tehdessä Doris haluaisi olla kuin kehon neutraali pH-arvo. Hajuton, mauton, väritön. Silti hän tietää, että tatuoinnit ovat potilaille aina provokaatio.

Mari Kahila / Yle

Kasvotatska voi torpata työnsaannin

Viime aikoina paniikki on hiipinyt taas mieleen. Palkkaako kukaan kasvonsa tatuoinutta sairaanhoitajaksi? Tai lääkäriksi?

Kesän ajan Doris preppaa kemiaa ja matematiikkaa. Aikeissa on hakea ensi keväänä lääketieteelliseen. Huolta ovat lieventäneet ystävien ja entisten työnantajien kannustavat sanat.

Kannattaa siis tarkkaan miettiä mitä ihoonsa tatuoi, jos haaveilee työstä hoitoalalla Pia Keijonen

Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiirin henkilöstöresurssipäällikkö Pia Keijonen ymmärtää Doriksen huolen. Vaikka hoitoala on muuttunut jatkuvasti suopeammaksi tatuointeja kohtaan, voivat ne edelleen estää työllistymisen. Etenkin jos niitä on kasvoissa.

– Hoitoalalla kasvot ovat yksi tärkeimmistä työvälineistämme. Kohtaamme ihmisiä hyvinkin vaikeissa ja intiimeissä tilanteissa. Työntekijän ulkoisen olemuksen tulee herättää luottamusta ja olla helposti lähestyttävä.

Tatuointeja kuitenkin näkee vuosi vuodelta enemmän hoitohenkilökunnalla. HUSin rekrytoinnin kampanjakuvissakin on seissyt parin vuoden ajan miessairaanhoitaja, jolla on käsivarren mittainen tatuointi. Tatuoinneista ja niiden soveltuvuudesta eri hoitoalan tehtäviin ei ole tehty erillisiä linjauksia, vaan jokainen tapaus arvioidaan työhaastattelussa erikseen.

– Täytyy muistaa, että potilaista suurin osa ei ole vielä valmis vahvoihin kasvotatuointeihin. Kannattaa siis tarkkaan miettiä, mitä ihoonsa tatuoi, jos haaveilee työstä hoitoalalla, henkilöstöresurssipäällikkö Pia Keijonen neuvoo.

Keski-ikäinen mies tylyttää törkeimmin

Huora. Narkkari. Lesbo. Merimies. Tuntemattomat eivät sanojaan säästele kommentoidessaan Doriksen tatuointeja. Tuijotukseen tottuu nopeasti, mutta käsiksi käyntiin ei.

– Ihan tuntemattomat tulee ja ottaa minua poskista kiinni. Kääntelee mun päätä ja tökkii sormillaan tatuointeja.

Pahimpia ovat keski-ikäiset miehet muutaman kaljan jälkeen. Ne, joilla on vähän parempaa batistinia päällä.

Lähestymistapoja on kaksi. Joko huudellaan törkyisiä ehdotuksia tai puhutellaan tyttölapseksi, jota torutaan rumista tatuoinneista. Kohtaamiset päättyvät aina samalla tavalla. Doriksen vastaus on kaikille ihmettelijöille sama: “Kiitos mielipiteestäsi, sinulla on siihen oikeus. Hyvää päivänjatkoa.”

– Näille keski-ikäisille limanuljaskoille se ei koskaan riitä. Tilanteet päättyvät aina siihen, että he muuttuvat vihamielisiksi. Välillä jopa silloin, kun poikani on vierelläni.

Huomiota herättävät tatuoinnit takaavat sen, että Doris ei voi koskaan sulautua massaan. Vaikka juuri sitä hän välillä toivoo kipeästi.

Huonoina päivinä ihmisten tuijotus ja huutelut ärsyttävät. Jos Doris saisi valita, kukaan ei seuraisi häntä ruokakaupassa puolta tuntia vain tuijottaakseen hänen tatuointejaan. Ei antaisi elämänohjeita tai varoittelisi työttömyydestä.

– Utelijoille kerron, että työpaikoista ei ole ollut pulaa. Ja tatskatkin saa meikkivoiteella piiloon, jos vaikka työnantaja niin vaatii.

Mari Kahila / Yle

Postinumero poskessa kertoo lähiölapsuudesta

Kasvotatuoinneista ensimmäisen Doris otti vuonna 2014 vasemman kulmakarvan ylle. “Dream” muistuttaa toiveista ja unelmista. Kolmessa vuodessa kuvia on tullut pikkuhiljaa lisää.

Nämä on tällä hetkellä hyvän maun rajoissa. Doris Polviander

Hiusten alle piiloutuu sairaanhoitajan ja ruusun kuva. Vasemmassa poskipäässä on kaksi sydäntä – yksi pojalle, toinen edesmenneelle isälle. Doris on varannut tilaa myös kolmannelle, tulevalle rakkaudelle.

Oikeassa poskipäässä oleva numerosarja 330 on herättänyt kasvotatuoinneista eniten kysymyksiä. Se on poimittu porilaisen lähiön postinumerosta. Doris sanoo olevansa Itä-Porin tyttöjä henkeen ja vereen. Lapsuuden maisemat ovat tehneet lähtemättömän vaikutuksen hänen arvomaailmaansa.

– Väinölän kaupunginosa kasvatti minut. Siellä opin näkemään ihmisyyden tekojen takaa.

Doris kertoo, että kaikki hänen lapsuutensa kaverit ovat joko kuolleet, vankilassa tai päihdeongelmaisia. Hän toteaa, ettei Itä-Pori lähtenyt hänestä, vaikka hän lähti Itä-Porista muuttaessaan aikoinaan Helsinkiin. Yhtäkkiä Doris purskahtaa nauruun.

– Mun puheethan kuulostaa ihan joltain amerikkalaiselta jengitarinalta.

Doris haluaisi ottaa kasvoihinsa lisää tatuointeja. Samaan aikaan hän pelkää, että lisäkuvat kaduttaisivat myöhemmin. Tänä vuonna oli jo läheltä piti -tilanne. Doris tuli toisiin aatoksiin vasta tatuointituolissa istuessaan. Kasvoihin oli määrä tehdä valkoinen käärme, joka luikertelisi pitkin kaulaa ja kättä sormenpäähän saakka. Katumapäälle tultuaan pakaraan tatuoitiin “Fuck you”.

– Nämä on tällä hetkellä hyvän maun rajoissa. Haluaisin, että jos löydän itselleni miehen, voin mennä hänen vanhemmille kylään näyttämättä tökeröltä tai suttuiselta, Doris vitsailee.

Ei ensimmäiseksi kasvoihin!

Parinkymmenen vuoden aikana Lasse Sjöroos on tatuoinut korkeintaan kymmenen asiakkaan kasvot. Turkulainen tatuoija suhtautuu monen muun kollegan tavoin suurella varauksella naamaan tehtäviin kuviin. Hän suhtautuu muutenkin vastuullisesti työhönsä. Hän ei tatuoi alaikäisiä, ei edes vanhemmilta saadun lupalapun turvin.

Jos haluaa tatuoinneilla kapinoida, on siirryttävä kasvoihin. Lasse Sjöroos

Erityisesti kasvotatuointeja haluavia Lasse tenttaa pitkään. Hän haluaa selvittää ymmärtääkö asiakas varmasti mitä on tekemässä.

– Kasvotatuointi sulkee ihmisen elämässä edelleen monia ovia. Etenkin nuorten on hyvä miettiä rauhassa, miksi haluavat isona tulla ja pohtia tarkkaan kannattaako tatuoinnin ottaminen sittenkään.

Mari Kahila / Yle

Hampunlehti keskelle otsaa. Sen toiveen Lasse Sjöroos jätti toteuttamatta ja keski-ikäinen mies lähti tatuointistudiolta ovia paiskoen. 15 vuoden jälkeen miehen otsa on edelleen tatuoimatta, joten Lasse tietää tehneensä oikean ratkaisun.

Ensimmäiseksi tatuoinniksi Lasse Sjöroos ei tekisi kasvotatskaa kenellekään. Yleensä kasvoja tatuoivat ne, joilla on ennestään paljon väriä nahassaan.

Kasvotatuointeja tehdään nykyään yhä useammalle. Mistään villityksestä ei voi kuitenkaan Sjöroosin mukaan puhua. Mutta hän veikkaa niiden yleistyvän, koska tatuoinneista on tullut niin yleisiä.

– Ennen riitti hätkähdyttämiseen koko käsivarren tatuoiminen. Nykyisin hihatatska löytyy joka toiselta. Jos haluaa tatuoinneilla kapinoida, on siirryttävä kasvoihin.

Äidin stressi: Kiusataanko lastani?

Doris Polvianderin poika aloittaa syksyllä koulun. Luokalle ei ole tulossa ennestään tuttuja lapsia. Äiti stressaa jo etukäteen kiusataanko poikaa hänen vuokseen.

Hän tietää kokemuksesta, että lapset eivät ole luonnostaan ennakkoluuloisia. Heidät kasvatetaan sellaisiksi. Sitä Doris pitää lapsen kaltoinkohteluna.

– Suvaitsemattomuus syö elämästä sisältöä. Jos lapsi opetetaan pelkäämään erilaisuutta, hän ei uskalla tutustua uusiin asioihin tai ihmisiin avoimin mielin.

Mari Kahila / Yle

Oman lapsensa Doris haluaa kasvattaa itsenäiseksi. On opittava ajattelemaan itse, eikä mennä lauman mukana. Esimerkkinä toimivat hyvin tatuoinnit. Niitä ei kannata ottaa vain siksi, kun kaikki muutkin.

Ja jos Dorikselta kysytään neuvoa nuorelle kasvotatuoinneista haaveilevalle nuorelle, on vastaus lyhyt ja ytimekäs.

– Älä ota.