Saksan liittokansleri Angela Merkel ilmoitti maanantaina 29. lokakuuta luopuvansa kristillisdemokraattisen CDU:n puheenjohtajuudesta joulukuun puoluekokouksessa. Merkel ehti johtaa puoluettaan poikkeuksellisen pitkään – vuodesta 2000.

Merkel on kasvanut entisessä Itä-Saksassa, mikä on herättänyt kiinnostusta koko hänen poliittisen uransa ajan. Vuonna 2013 toimittaja-historioitsija Ralf Georg Reuth ja toimittaja Günther Lachmann julkaisivat kohua heärttäneen kirjan, jossa he kertoivat Merkelin toimineen nuoruudessaan kommunistisen nuorisojärjestön Freie Deutsche Jugendin propagandasihteerinä.

Merkel itse on kertonut työskennelleensä lähinnä kulttuuriasioiden parissa, mutta Reuthin ja Lachmannin mukaan hänen tehtävänään oli opiskelijoiden marxilainen aivopesu.

Suomen Kuvalehti tutustui Reuthin ja Lachmannin kirjaan sekä Merkelin nuoruuteen elokuussa 2013. Julkaisemme toimittaja Teppo Tiilikaisen kirjoittaman tekstin kokonaisuudessaan uudelleen. Juttu on ilmestynyt ensi kertaa Suomen Kuvalehden numerossa 31/2013.

Saksan liittokansleri Angela Merkelin menneisyys on kiehtonut saksalaisia koko hänen poliitikkouransa ajan. Kuinka itäsaksalaisen papin kiltistä tyttärestä kasvoi Euroopan mahtavimman valtion johtaja ja koko maailman vaikutusvaltaisin nainen?

Merkel on ollut Saksan kristillisdemokraattisen puolueen CDU:n puheenjohtaja jo 13 vuotta eikä hänen asemaansa uhkaa kukaan. Myös se on hämmästyttävää.

Kristillisdemokraattien arvomaalima liittyy Saksassa vahvasti perheeseen ja katoliseen kirkkoon, mutta Merkel on kertaalleen eronnut lapseton nainen ja protestantti. Sitä paitsi suuri osa hänen hänen itäsaksalaisesta sukupolvestaan jäi pahasti Saksan yhdistymisen jalkoihin ja äänestää edelleen laitavasemmistoa.

Merkelistä on kirjoitettu useita elämäkertoja, joista uusin keskittyy hänen elämäänsä DDR:ssä ennen Saksojen yhdistymistä.

Historioitsija Ralf Georg Reuthin ja toimittaja Günther Lachmannin toukokuussa julkaisema Das erste Leben der Angela M. (Angela M:n ensimmäinen elämä) kertoo tarinan lahjakkaasta itäsaksalaisesta naisesta, joka yrittää parhaansa mukaan sopeutua kommunistiseen järjestelmään.

Kirja on nostattanut Saksassa melkoisen kohun, sillä Reuth ja Lachmann väittävät, että Merkel suhtautui kommunismiin huomattavasti suopeammin kuin tähän asti on annettu ymmärtää.

Kirjan mukaan Merkel ei ollut Itä-Saksassa ulkopuolinen tarkkailija, kuten hän on antanut ymmärtää, vaan uudistusmielinen kommunisti, joka uskoi loppuun asti, että DDR voitaisiin uudistaa ja säilyttää itsenäisenä sosialistisena valtiona.

Tiedotusvälineet ovat kiinnittäneet huomionsa kirjan kohtaan, jossa kerrotaan, että Merkel toimi yliopistovuosinaan kommunistisen nuorisojärjestön Freie Deutsche Jugendin eli FDJ:n agitaatiosta ja propagandasta vastaavana sihteerinä.

Merkel on itse sanonut olleensa kulttuurisihteeri, jonka tehtävänä oli hankkia teatterilippuja ja järjestää kirjallisuusiltoja.

Reuth ja Lachmann ovat kuitenkin haastatelleet hänen entisiä työtovereitaan, muun muassa matemaatikko Günter Waltheria ja kristillisdemokraattista poliitikkoa Günther Krausea, joiden mukaan Merkel oli propagandasihteerinä vastuussa opiskelijoiden marxilaisesta aivopesusta.

”Hän ei propagoinut kristillisdemokraattien idealistista maailmankatsomusta vaan marxismi-leninismiä”, Krause toteaa kirjassa. ”Se oli hänen tehtävänsä, eikä se ollut mitään kulttuurityötä.”

Krause tuntee Merkelin hyvin. He työskentelivät yhdessä DDR:n viimeisessä hallituksessa ja myöhemmin liittokansleri Helmut Kohlin hallituksessa. Hänen paljastuksissaan ei ole kuitenkaan mitään uutta, hän kertoi samat asiat jo Evelyn Rollin kirjoittamassa Merkel-elämäkerrassa vuonna 2001.

Reuthin ja Lachmannin kirja ei sisällä muutenkaan suuria skandaaleja, vaikka tekijät ovat niitä selvästikin hakeneet.

Merkel vietti varsin normaalin lapsuuden ja nuoruuden. Hän kokeili tupakanpolttoa, kävi rock-konserteissa ja osallistui juhliin, joissa juotiin kirsikkaviskiä. Hän on kuitenkin kertonut nuoruudenseikkailuistaan jo aikaisemmin.

Kirjalla on kuitenkin arvonsa.

Se kuvaa DDR:n oppositioliikkeen syntymää evankelisen kirkon suojissa ja kirjaa yksityiskohtaisesti tapahtumia, jotka johtivat Berliinin muurin murtumiseen ja lopulta koko kommunistisen järjestelmän romahdukseen.

Angela kulki länsivaatteissa, joita sukulaiset lähettivät Hampurista.

Angela Merkel (os. Kasner) syntyi heinäkuussa 1954 Hampurissa luterilaisen pastorin Horst Kasnerin ja kieltenopettaja Herlind Kasnerin perheeseen.

Saksan kahtiajako oli vahvistettu viisi vuotta aiemmin, mutta Berliinin muuria ei ollut vielä pystytetty, kun Kasnerit päättivät muuttaa muutaman viikon ikäisen tyttärensä kanssa sosialistiseen Itä-Saksaan.

Päätös tuntuu yllättävältä ja oudolta. Muuttovirta kävi tuohon aikaan päinvastaiseen suuntaan: itäsaksalaiset pakenivat 30 000–40 000 ihmisen kuukausivauhtia Länsi-Saksaan.

Selitykseksi on tarjottu Horst Kasnerin uskoa sosialismiin ja sitä, että hän kaipasi takaisin entiselle kotiseudulleen, joka oli jäänyt rautaesiripun taakse. Sitä paitsi Hampurin tuolloinen piispa Hans-Otto Wölber rohkaisi häntä lähtemään, koska Itä-Saksan seurakunnissa oli liian vähän pappeja.

Horst Kasner päätyi papiksi Templinin pikkukaupunkiin, joka sijaitsee 80 kilometriä Berliinistä pohjoiseen. Perhettä vierastettiin paikkakunnalla, koska Horst oli lännestä tullut uskovainen ja Herlind syntyjään puolalainen.

Angela kulki länsivaatteissa, joita sukulaiset lähettivät Hampurista. Hän oli luokkansa priimus ja liittyi pioneereihin, kommunistiseen lapsijärjestöön, vaikka se ei olisi ollut Reuthin ja Lachmannin mukaan välttämätöntä vielä siihen aikaan.

Merkel on kuvannut lapsuuttaan onnelliseksi. Hän on kertonut haastatteluissa vaellelleensa metsissä, keräilleensä sieniä ja mustikoita ja käyneensä muiden lasten kanssa uimassa.

Myöhemmin Merkel liittyi kommunistiseen nuorisoliittoon Freie Deutsche Jugendiin, joka palkitsi hänet 16-vuotiaana esimerkillisestä toiminnasta hopeisella Lessing-mitalilla.

Merkel on kertonut, että hänen isänsä sopeutui pakon edessä DDR:n kommunistiseen järjestelmään.

Reuth ja Lachmann ovat toista mieltä, heidän mukaansa haastattelut ja dokumentit osoittavat, että ”Templinin punainen pappi” uskoi sosialismiin ja teki läheistä yhteistyötä Itä-Saksan kommunistisen valtapuolueen SED:n kanssa. Samaan aikaan hän toi kuitenkin lännestä kiellettyä kirjallisuutta, sillä hän sai edelleen vierailla sukulaistensa luona Hampurissa.

Angela Merkel sai erinomaisen ylioppilastodistuksen ja pääsi opiskelemaan fysiikkaa ja kemiaa Leipzigin yliopistoon. Se oli saavutus, sillä papin tytärtä ei suosittu opiskelijavalinnoissa ateistisessa kommunistivaltiossa.

Leipzigissa Merkel alkoi seurustella opiskelutoverinsa Ulrich Merkelin kanssa.

He menivät naimisiin 1977, mutta erosivat jo kolmen vuoden kuluttua. Merkelille avioliitto oli pettymys.

”Me menimme naimisiin koska kaikki muutkin menivät”, hän on sanonut. ”Se kuulostaa järjettömältä, mutta en suhtautunut avioliittoon alun alkaenkaan riittävän vakavasti.”

Merkel on säilyttänyt avioliiton kautta saamansa sukunimen, vaikka hän solmi 1998 uuden avioliiton pitkäaikaisen elämänkumppaninsa professori Joachim Sauerin kanssa.

Merkel työskenteli yli kymmenen vuotta tutkijana DDR:n tiedeakatemiassa Itä-Berliinissä ja väitteli tohtoriksi kvanttikemiasta.

Tiedeakatemiassa opiskeltiin pakollisena aineena myös marxismi-leninismiä ja hän kirjoitti aiheesta 50-sivuisen tutkielman: ”Mitä on sosialistinen elämäntapa”. Tutkielma on sittemmin kadonnut arkistoista.

Merkel eli opiskeluvuosinaan varsin normaalia itäsaksalaista elämää, vaatimatonta mutta turvallista. Hän kävi ensimmäisen kerran Länsi-Saksassa vasta 32-vuotiaana serkkunsa häissä.

Myös Merkelin varsinainen opiskelu esitetään epäilyttävässä valossa.

Reuth ja Lachmann kuvaavat Merkelin salaperäiseksi ihmiseksi, joka ei paljasta todellisia ajatuksiaan tai tunteitaan. Samalla he antavat ymmärtää, että suuri osa liittokanslerin virallisesta elämäntarinasta on valhetta.

Monet heidän todisteistaan tuntuvat kuitenkin tarkoitushakuisilta.

Reuth ja Lachmann väittävät, että Merkel oli erittäin sitoutunut kommunistivaltion yhteiskuntapolitiikkaan, koska hän kuului pioneerien ja FDJ:n lisäksi kommunistijohtoiseen ammattiliittoon FDGB:hen ja Neuvostoliiton ystävyysseuraan. Mutta niin kuuluivat siihen aikaan muutkin itäsaksalaiset. Sitä paitsi Merkel ei ollut missään vaiheessa kommunistipuolueen jäsen.

Kirja todistelee Merkelin kommunistimyönteisyyttä myös kiinnostuksella Venäjän kieleen. Kaikki opiskelivat DDR:ssä pakkovenäjää, mutta Reuth ja Lachmann korostavat, että hän luki sitä innokkaasti ja harjoitti kielitaitoaan juttelemalla läheiseen tukikohtaan sijoitettujen neuvostosotilaiden kanssa.

Merkel palkittiin myös kieliopinnoistaan – hän pääsi 1970 ”ystävyyden junalla” lomamatkalle Moskovaan. Matkan aikana hän vieraili myös georgialaisessa Gorin kaupungissa. Sekin on kirjoittajien mielestä epäilyttävää, sillä Gori on Josif Stalinin synnyinkaupunki.

Myös Merkelin varsinainen opiskelu esitetään epäilyttävässä valossa.

Fysiikka ja kemia ovat poliittisesti harmittomia aineita, mutta Reuth ja Lachmann antavat ymmärtää, että luonnontieteilijät olivat kommunistisessa Itä-Saksassa ”työväenluokan aatelia”, jonka tehtävänä oli taistella edistyksen eturintamassa.

Tosiasiassa Merkel kiinnostui politiikasta vasta 1980-luvun lopulla neuvostojohtaja Mihail Gorbatšovin uudistusten innostamana.

DDR:n vanhoillinen johto ei arvostanut Gorbatšovin ajatuksia ja niitä sensuroitiin maan tiedotusvälineissä. Merkel pysyi tilanteen tasalla lukemalla Pravdaa ja muita neuvostojulkaisuja.

Syksyllä 1989 Merkel osallistui miljoonien itäsaksalaisten tavoin mielenosoituksiin kommunistihallintoa vastaan. Hän liittyi konservatiiviseen ja kristillistaustaiseen oppositioliikkeeseen Demokraattiseen avaukseen, jonka perustaja Wolfgang Schnur oli perhetuttu.

Merkel matkusti noihin aikoihin vanhempiensa luo Templiniin. Hän keskusteli poliittisesta tilanteesta isänsä ja veljensä kanssa, jotka olivat myös kääntyneet opposition kannalle.

Yksi tuttavista muistelee Merkelin sanoneen tuolloin, että DDR:n uudistuksille ei pitäisi ottaa mallia Länsi-Saksasta. Kukaan muukaan keskusteluun osallistuneista ei kannattanut Saksojen yhdistymistä.

Reuth ja Lachmann kertovat asiasta ikään kuin siinä olisi jotakin erikoista.

Tosiasiassa koko oppositioliike halusi tuolloin demokratisoida DDR:n, mutta säilyttää maan itsenäisenä. Puheet Saksojen yhdistymisestä tulivat mukaan vasta myöhemmin, kun Leipzigin ja Dresdenin työläiset liittyivät opposition ja kulttuuriväen järjestämiin mielenosoituksiin.

Kirjan mukaan Angela Merkel uskoi vielä Berliinin muurin murtumisen jälkeenkin demokraattiseen sosialismiin, niin sanottuun kolmanteen tiehen.

Hän kirjoitti marraskuussa leipzigilaisen ystävättärensä kanssa avoimen kirjeen itäsaksalaiselle kirjailijalle Christa Wolfille, tunnetulle vasemmistoälykölle, joka kuului demokratialiikkeen kärkinimiin. He kaipasivat Wolfilta ”kelvollisita ja ymmärrettävää tulevaisuudenvisiota” demokraattisen sosialismin mahdollisuuksista, mutta jäivät ilman vastausta.

Angela Merkel oli 35-vuotias, kun Berliinin muuri murtui 11. marraskuuta 1989.

Hänellä oli illalla jokaviikkoinen saunavuoro, mutta kuultuaan uutisen Berliinin rajanylityspaikkkojen avautumisesta hän päätti lähteä Länsi-Berliiniin, missä kymmenettuhannet itäsaksalaiset juhlivat vapautumistaan.

Tuntematon länsiberliiniläinen perhe kutsui hänet illalla kotiinsa syömään ja halusi viedä hänet vielä kaupungin pääostoskadulle Kurfürstendammille. Merkel palasi kuitenkin mieluummin kotiin, koska hänellä oli aamulla varhainen herätys.

Merkelin ura politiikassa alkoi DDR:n viimeisen hallituksen lehdistösihteerinä maaliskuussa 1990. Historialliset tapahtumat etenivät sen jälkeen omalla painollaan.

Demokraattinen avaus liittyi Helmut Kohlin johtamaan kristillisdemokraattiseen puolueeseen CDU:hun, Saksat yhdistyivät 3. lokakuuta 1990, ja Merkel valittiin Saksan liittopäiville itäisen Mecklenburg-Vorpommernin osavaltion edustajana.

Tuolloin hän oli jo tehnyt selkeän pesäeron demokraattiseen sosialismiin isänsä ja veljensä pettymykseksi.

Tie huipulle aukesi, kun liittokansleri Kohl nosti hänet yllättäen hallitukseensa nuoriso- ja perheasiain ministeriksi.

Merkel oli täysin kokematon poliitikko, eikä Kohl tuntenut häntä henkilökohtaisesti. Hän tarvitsi kuitenkin rinnalleen itäsaksalaisen naisen osoittaakseen, että Saksat yhdistyivät tasavertaiselta pohjalta.

Hallituksessa Kohl otti Merkelin suojatikseen ja kutsui häntä alentuvasti ”tyttösekseen”.

Demokraattisen avauksen johtaja Wolfgang Schnur ja DDR:n viimeinen pääministeri Lothar de Maizière tasoittivat Merkelin tien politiikkaan. Molemmat paljastuivat myöhemmin Itä-Saksan turvallisuuspoliisin Stasin urkkijoiksi.

Myös Merkel joutui opiskeluvuosinaan tekemisiin Stasin kanssa. Reuth ja Lachmann antavat hänelle tässä kohdassa kuitenkin puhtaat paperit: hän torjui isänsä tavoin Stasin värväysyritykset.

Reuth ja Lachmann ovat löytäneet arkistoista Merkeliä koskevan raportin, jossa arvioidaan, että hänellä ”oli vahva suhde” DDR:n valtioon ja otaksutaan, että hänellä oli myös kirkollisia tehtäviä.

Raportissa kerrotaan myös Merkelin ja hänen tulevan miehensä, kemisti Joachim Sauerin suhteesta. Sen oli laatinut DDR:n tiedeakatemiassa työskennellyt Frank Schneider, joka toimi Stasin urkkijana salanimellä Bachmann.

Merkel oli noihin aikoihin kiinnostunut 1980-luvulla voimistuneesta rauhanliikkeestä ja Puolan Solidaarisuus-ammattiliitosta.

Stasin papereista löytyy Schneiderin kuvaus Puolan-matkalla elokuussa 1981 sattuneesta välikohtauksesta. Paluumatkalla DDR:n tulli tarkasti Merkelin taskut ja löysi sieltä Solidaarisuusliikkeen merkin, lehden ja kaksi Solidaarisuuden muistomerkiltä otettua valokuvaa.

Merkel kertoi tullimiehille, että puolalaiset isännät olivat vieneet hänet muistomerkille. Hän sanoi ottaneensa lahjat vastaan kohteliaisuussyistä.

Merkel suojelee tarkasti yksityisyyttään ja esiintyy vain harvoin julkisuudessa yhdessä miehensä kanssa.

Vuoden 1994 vaalien jälkeen Merkel nostettiin astetta vaativampaan tehtävään ympäristöministeriksi.

Pian sen jälkeen Kohlin suosio alkoi laskea. Saksojen yhdistymisen kustannukset kohosivat oletettua korkeammiksi, talouskasvu hiipui, työttömyys kasvoi, ja liittokanslerin itäsaksalaisille antamat lupaukset osoittautuivat katteettomiksi.

Kristillisdemokraattien ote vallasta kirposi vuoden 1998 vaaleissa.

Merkel valittiin CDU:n puoluesihteeriksi, ja Kohl joutui eroamaan puolueen johdosta, kun kävi ilmi, että hän oli ottanut vuosikausia vastaan lahjoituksia salaisille tileille. Merkel joudutti ratkaisua arvostelemalla Kohlia arvovaltaiseen Frankfurter Allgemeine Zeitungiin kirjoittamassaan artikkelissa.

Merkel selviytyi vaalirahaskandaalista kuivin jaloin, ja hänet nostettiin vuonna 2000 CDU:n puheenjohtajaksi. Hänen tärkein tehtävänsä oli palauttaa puolueen maine ja nostaa se uudelleen valtaan.

Se onnistui vuoden 2005 vaaleissa, jolloin Merkelistä tuli Saksan ensimmäinen naispuolinen liittokansleri.

Merkelin kahdeksanvuotista valtakautta voi pitää menestyksenä. Saksan talous on vahvassa vedossa ja hänestä on tullut koko Euroopan tärkein poliitikko. Amerikkalainen talouslehti Forbes arvioi hänet viime vuonna koko maailman toiseksi vaikutusvaltaisimmaksi ihmiseksi Yhdysvaltain presidentin Barack Obaman jälkeen.

Merkel jatkaa todennäköisesti liittokanslerina myös ensi syyskuun liittopäivävaalien jälkeen. Kristillisdemokraatit ovat maan suurin puolue, ja mielipidemittausten mukaan 70 prosenttia saksalaisista on tyytyväisiä liittokansleriinsa.

Merkel jatkaa toistaiseksi myös kristillisdemokraattisen puolueen johdossa. Hänellä ei ole itsestään selvää seuraajaa, sillä hän on raivannut vuosien mittaan tieltään kaikki haastajansa.

Ulkomailla Merkel herättää voimakkaita ristiriitoja.

Eteläeurooppalaisille Merkel on ykkösinhokki, jota syytetään liiallisesta vyönkiristyksestä ja saksalaispankkien pelastamisesta kriisimaiden kansalaisten kustannuksella. Mutta monet muutkin väittävät, että Merkel on pitkittänyt eurokriisiä epäröinnillään ja kotiin päin vetämisellään. Myös Merkelin radikaali energiauudistus hämmentää muita EU-maita.

Angela Merkeliä ei tunneta kovin hyvin ulkomailla, mutta ei myöskään Saksassa. Hän suojelee tarkasti yksityisyyttään ja esiintyy vain harvoin julkisuudessa yhdessä miehensä Joachim Sauerin kanssa.

Reuth ja Lachmann olisivat halunneet haastatella Merkeliä kirjaansa varten, mutta hän kieltäytyi. He ovat haastatelleet lukemattomia ihmisiä ja penkoneet arkistoja, mutta he eivät ole löytäneet paljoakaan uutta.

Silti he vihjailevat alusta loppuun, ettei Merkelin DDR:n vuosista ole kerrottu kaikkea.

Oppositiossa olevat sosiaalidemokraatit ovat vaatineet kirjan aiheuttaman kohun vuoksi Merkeliltä selvitystä menneisyydestään.

PD sanoutui kuitenkin irti puolueen sisäpiiriin kuuluvan kirjailija Günter Grassin arviosta, jonka mukaan Merkel oli ”FDJ:n toimitsija”. Grassin mielestä Merkel oppi DDR:n nuorisoliitossa opportunistiksi, mikä on mahdollistanut hänen nousunsa valtaan.

Myös kristillisdemokraatit ovat arvostelleet Grassin puheita. Heidän mukaansa hänen kannattaisi keskittyä enemmän omaan menneisyyteensä natsi-Saksan SS-joukoissa.

Entinen itäsaksalainen oppositioaktivisti, nykyisin vihreitä edustava poliitikko Werner Schulz arvelee, että Reuth ja Lachmann tulkitsevat Merkelin nuoruusvuosia väärin, koska he eivät länsisaksalaisina ymmärrä DDR:ää.

Hänen mielestään myös Merkelin salaperäisyys johtuu DDR:n olosuhteista, jotka pakottivat ihmiset harkitsemaan puheitaan vieraiden seurassa.

Merkelin aikaisemmat elämänkerrat julkaisseet Jacqueline Boysen ja Evelyn Roll puolustavat liittokansleria Reuthin ja Lachmannin syytöksiltä. Heidän mukaansa Merkel eli samalla tavoin kuin suurin osa itäsaksalaisista ja joutui tasapainoilemaan jatkuvasti oman tahtonsa ja sopeutumisen välillä.

”Merkel oli skeptikko ja länsimielinen”, Roll toteaa Die Zeit -viikkolehdessä.

”Mutta hän sopeutui, kuten niin monet, joilla kävi niin huono tuuri, että he joutuivat kasvamaan idässä.”

Reuth ja Lachmann syyttävät kohusta tiedotusvälineitä. Heidän mukaansa ne ovat tarttuneet laajasta kirjassa vain yhteen kohtaan, ”banaaliin kysymykseen siitä, oliko Angela Merkel aikoinaan agitaatio- ja propagandasihteeri, vai ei”.

Merkel on itse suhtautunut kohuun rauhallisesti. Hän vastaili kirjan ilmestymisen jälkeen sitä koskeviin kysymyksiin berliiniläisessä elokuvateatterissa, jonka nostalgianäytöksessä esitettiin hänen itäsaksalaista suosikkielokuvaansa 1970-luvulta.

”En ole salannut mitään”, Merkel vakuutti. ”Voin vain luottaa muistiini. Jos jokin asia on ollut kuitenkin eri lailla, voin elää sen kanssa.”