Iako ih je Srbija dočekala raširenih ruku, migranti to gostoprimstvo uzvraćaju na krajnje bizarne načine, čast izuzecima. Učestale su vesti da od migranata pošten svet u Beogradu nema mira, a kada pročitate svedočenja sugrađana o tome šta sve migranti rade po najvećem parku prestonice, PREVRNUĆE VAM SE ŽELUDAC. Gde su granice i kad je dosta, samo su dva pitanja na koja trenutno nemamo odgovor.

Naša sugrađanka Dara sa donjeg Dorćola, stara Beograđanka, imala je više nego neprijatno iskustvo:

“Svako jutro oko pola sedam ustanem, i bacim smeće tu u park. Kontejner nam je daleko od zgrade, pa bacamo tu u grmlje, niko se do sad nije bunio. I baš prekjuče krenem sa tri velike plastične kese, i muž krene da pomogne pošto bio je i neki stari akumulator da se baci, kad u grmlju spavaju oni! Pa gde ste u grmlju na mom Kalemegdanu našli da spavate! I šta smo morali… tri ulice smo morali da se spustimo da sve to bacimo u kontejner. Ja razumem da ti ljudi nemaju kuću i da su u ratu sve izgubili, ali zar baš moraju u parku da spavaju? Sutradan ista priča, probam ja malo da šuškam kesom, pa i malo ga dokačim nogom… al’ nema to… to lenjo, naviklo da spava, ni pomerio se nije.”

Još gore iskustvo imao je sugrađanin koji je zbog silne neprijatnosti želeo da ostane anoniman:

“Šetam ja tako sa ženom razumeš, gore po Kališu, razumeš. I baš gore gde je onaj ravan asfalt i vidi se ono u daljinu, kako se zove… pogled, e tu se šetamo razumeš. I gledamo taj neki zalazak sunca, ovog našeg lepog, pravoslavnog sunca. I krenemo razumeš, ovamo ka Pobedniku… niz one stepenice… silazimo sve u fulu, gledam gore Pobednik stoji super sve drži mač golub tu je… i brate nešto mi skrene pogled, razumeš. Bacim ja pogled na klupu, a tu sede njih dvojica, tih… migranata. Otvorili brate “mančmelou” i kidaju. Bude meni drago, razumeš, jer ipak šta znam eto ko zna kad su zadnji put jeli nešto slatko. Međutim, kako ga jedu. Pa brate, grizu ga celog, koji je to kurac razumeš, ako me kapiraš, jedu ceo mačmelou onako odozgo ga grizu?! Odvratno skroz. Pa i najgora životinja bi prvo odvojila onaj beli deo zubima razumeš, pa lepo istopi to pod nepca, pa oko keksa onu čokoladu, pa tek onda keks. Nego to je sve stoka. Al to nije najgore, razumeš, mi imamo i malu decu razumeš. Šta da su deca bila s nama? Ono, totalno kapiram zašto ih Orban neće.”

Da tu nije kraj svedoči Milica, tako nam se predstavila ova mlada devojka koja je tek upisala ekonomski fakultet:

“To su zveri. Svi do jednog. Svi smrde i furaju neke matore telefone. Jedno jutro sam zakasnila na predavanje jer sam išla da rasitnim dve iljade dinara da jednom dam dvajes dinara da jede. Tad sam imala razumevanja, a posle sam se o jednog saplela i slomila štiklu. Nek se vrate u Gruziju ili već odakle su ili nek idu dalje, nama ne trebaju.”

Možda najgore iskustvo je ipak imao Časlav, on do kraja života neće zaboraviti svoju šetnju pored ZOO vrta:

“Preskočili su ogradu ZOO vrta i preda mnom zubima zaklali dvoglavog orla. Džigericu su mu živu pojeli na moje oči. Onda su se jednoj tek rođenoj bebi posrali na stomak i pevali ustaške pesme. Kad sam ih pitao zašto to rade, rekli su zato što je Tesla bio Hrvat i zato jer je Đoković sranje!”

Kakva su vaša iskustva? Podelite u komentarima!