Veckans värsta

Av Dick Sundevall 2019-01-19

Vad vi fick veta i medierna om Nationella trygghetsundersökningen – om utsatthet, otrygghet och förtroende, som den formellt heter, var det som fanns att läsa i ingressen till pressmeddelandet:

Nästan en fjärdedel av befolkningen väljer en annan väg eller annat färdsätt till följd av oro för brott och en femtedel undviker att vara aktiv på internet av oro för hot och trakasserier.

Så ska det naturligtvis inte vara och det finns all anledning att ta denna oro på allvar. Men för att få reda på hur stor anledning det finns för den oron behöver man läsa rapporten, eller i varje fall delar av den.

Vidare framförs i pressmeddelandet att:

Förtroendet för rättsväsendet har ökat, och särskilt förtroendet för polisen.

De forskare som tagit fram rapporten har sannolikt inte haft så stort inflytande över pressmeddelandet, för när man penetrerar undersökningen finns det flera delar i den som pekar i direkt motsatt riktning.

Det framgår av undersökningen att 47 procent har stort eller ganska stort förtroende för rättsväsendet. Alltså – har 53 procent varken stort eller ganska stort förtroende för rättsväsendet.

Hela 49 procent uppger att de har stort eller ganska stort förtroende för polisen, alltså har inte 51 procent det. Och bland de som haft kontakt med polisen genom att de har anmält något brott de utsatts för, är det betydligt färre som har förtroende för polisen.

Vad gäller förtroendet för polisens effektivitet så har det sjunkit stadigt i alla åldersgrupper och olika sociala grupper de senast tio åren och är nu lägre än någonsin.

Så lite som 36 procent har stort eller ganska stort förtroende för landets domstolar. Med andra ord så har 64 procent, nästan två tredjedelar, inte förtroende för domstolarna.

För Kriminalvården är förtroendet så lågt som 32 procent, vilket alltså innebär att 68 procent inte har det. Till saken hör att ingen myndighet så ofta prickas av JO som just Kriminalvården. Tittar man på de senaste 5-10 åren så prickas Kriminalvården i snitt två gånger i veckan!

Var fjärde bilägare är orolig för att det ska göras inbrott i bilen eller att bilen ska stjälas eller brännas upp. Men 99 procent av bilägarna i vårt land råkar inte ut för något i den vägen.

Så här kan jag fortsätta att radda upp olika brottstyper och en stor eller ganska stor oro för att råka ut för brott. Men undersökningen finns i sin helhet nedan och i stora drag är det som det varit i årtionden, de som råkar ut för mest våldsbrott är tonåringar och unga män. Medan de som ytterst sällan blir utsatta för något brottsligt är äldre kvinnor – samtidigt som just de tillhör den grupp som är mest orolig för att bli utsatta för något.

Det som jag dock fastnade för och stannade upp inför var följande två stycken:

Det är 82 procent av befolkningen (16–84 år) som tror att brottsligheten i Sverige har ökat under de senaste tre åren, vilket i princip är på samma nivå som 2017 (81 %).

Men brottsligheten har inte ökat. Vissa delar har ökat som gängskjutningar och bedrägerier över nätet medan till exempel bostadsinbrotten har minskat. Men som helhet är det inga större förändringar utan brottsligheten ligger ganska konstant i förhållande till folkmängden. Om man ser ovanstående felaktiga uppfattning i förhållande till nedanstående beskrivna oro i undersökningen, uppstår en intressant fråga. En central fråga:

Drygt två femtedelar (42 %) av befolkningen (16–84 år) oroar sig i stor utsträckning över brottsligheten i samhället, vilket i princip är på samma nivå som 2017 (43 %). Fram till och med 2011 minskade andelen som känner oro, därefter skedde en ökning som pågick fram till och med 2017, med årliga variationer.

Vad var det som resulterade i den där brytpunkten 2011? Vad var det som gjorde att stora grupper av befolkningen blev alltmer oroliga för brottsligheten – trots att den inte ökar?

Det finns bara ett rimligt svar: Ett visst parti, Sverigedemokraterna, började höras och synas alltmer, och kom in i riksdagen 2010. SD framställde då som nu vårt land som ett med oerhört stor brottslighet – som en nation som var på väg mot någon slags kollaps på grund av denna brottslighet.

Och de flesta riksdagspartier hakade på, liksom medier av allehanda slag. På människors oro fanns det röster att fiska och upplagor att öka. Böcker och TV-program började yra om en svensk maffia, trots att någon sådan inte existerar i vårt land i enlighet med de europeiska kriterier som finns för att benämna någon gruppering som ”maffia” – eller för den delen som ”grov organiserad brottslighet”.

Försäkringsbolag och vaktbolag av olika slag hade naturligtvis inget att invända. De hade allt att vinna på att den här typen av fake news spreds. Alltså matades befolkningen från allehanda håll med en bild av en oerhört ökande brottslighet.

Att breda lager av befolkningen känner allt större oro för att råka ut för brottslighet sänker deras livskvalité. Rädsla kan bli rent förlamande. Att vårt land är en av väldens tryggaste platser att framleva sitt liv på – når uppenbart seriösa undersökningar och forskning av olika slag inte fram med.

Läs gärna Nationella trygghetsundersökningen som biläggs nedan. Den bygger på en undersökning bland ett representativt urval på 200 000 personer i åldrarna 16-84 år. Det är alltså seriös forskning och därmed allt annat än lösa påståenden från någon eller några som tror sig veta – eller har något att vinna på att medvetet sprida fake news.

Detta är en krönika. Analyser och ställningstaganden är skribentens.

2019_1_Nationella_trygghetsundersokningen_2018

Dela det här:

Tweet

E-post

