Jag tillhör den förkättrade samling människor som berört de oberörbara. Jag har druckit kaffe med Jimmie Åkesson. Och det var jag som betalade. Lite undanskymt på en färja över till Visby samtalade vi om Sverigedemokraternas möjligheter att ta sig in i riksdagen, ett mål som vid denna tidpunkt ännu hägrade.

Tillsammans med en del annan information övertygade mig samtalet om att det här var en rörelse att ta på allvar. Och att de övriga partiernas oförmåga att greppa den migrationspolitiska problematiken skulle hjälpa dem på traven.

Jag har också under många år kunnat konstatera att de studenter jag uppsatshandleder varje termin, år efter år, haft ett enda parti som intresserat dem. Nämligen Sverigedemokraterna. Och jag har aldrig försökt övertyga dem om värdet att analysera andra intressanta partier – som exempelvis Centerpartiets landsbygdspolitik eller Vänsterpartiets syn på genus – utan accepterat att valfriheten premierat Sverigedemokraternas status som intressanta.

Visst. Socialdemokraterna var aktuella en termin. Och då med frågeställningar kring temat ”Håkan Juholt”….

När nu så många förfasar sig över att näringslivet trotsar påbudet om att inte umgås med De Andra har jag haft anledning att fundera över dessa mina försyndelser.

När det stod klart att Sverigedemokraterna skulle komma in i riksdagen började företag, näringslivsorganisationer och PR-konsulter att nervöst diskutera hur man skulle förhålla sig till dessa obskyra partirepresentanter.

Men så länge Sverige upplevdes ha en regering som styrde riket enligt boken så fanns det ingen anledning att odla kontakterna med partiet. Bedömningen gjordes, av dem jag talade med, att Sverigedemokraterna snart säkert skulle bli accepterade som samtalspartner. Men det måste ske i parlamentet först. Näringslivet skulle inte först öppna dörrarna.

En signal om en långsam acceptans kom när Socialdemokraterna i slutet av förra mandatperioden – tillsammans med Sverigedemokraterna – gav Alliansregeringen en näsbränna. Liksom förstås att regeringen Reinfeldt lika indirekt stöttade sig på den Åkessonska församlingen. SD var fortfarande oberörbara. Men bara i princip.

Att näringslivet nu öppnat för mer reguljära kontakter med Sverigedemokraterna beror helt enkelt på att den sittande regeringen inte upplevs styra riket. Vilket har gjort näringslivet en smula nervöst.

Den rödgröna regeringen har på grund av sin valhänthet snabbat på normaliseringen av Sverigedemokraterna. Allt tyder på att de kommit för att stanna. Och att de kommer att fortsätta att växa, framförallt därför att de etablerade partierna alltjämt är tondöva.

Dessutom arbetar svensk aktivistvänster intensivt för att göra Sverigedemokraterna rumsrena. Eller i vart fall inte de enda politiska värstingarna.

Därför inträder nu det som kallas för ”anticipationseffekten”. Samhällets aktörer inrättar sig efter en förväntad utveckling. Oavsett om detta gillas eller inte.

När nu så många förfasar sig över att näringslivet trotsar påbudet om att inte umgås med De Andra har jag haft anledning att fundera över mina försyndelser.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.