av

Det svenska friskolesystemet har under sommaren väckt internationellt intresse. Först ut var den amerikanske ekonomen Ray Fisman som i en artikel i Slate beskrev den svenska erfarenheten av friskolor i mindre smickrande ordalag och som en varning till dem som tror att skolval är vägen framåt för det amerikanska skolsystemet. Fisman har i sin tur bemötts av IFN-ekonomen Tino Sanandaji i en artikel i National Review. Sanandaji är öppen med vissa problem med det svenska regelverket — han och Fisman är till exempel helt överens om att systemet är vidöppet för betygsinflation — men Sanandaji anser att det svenska skolmisslyckandet främst beror på elevcentrerade progressiva pedagogiska metoder.

Det är lätt att instämma i en del av Sanandajis kritiska synpunkter på Fismans artikel. Att knappt 15 procent av grundskoleeleverna går i friskolor gör det otänkbart att friskolorna i sig skulle vara orsaken till resultatförsämringarna i den svenska skolan. Dessutom finns det ingen forskning som tyder på att resultattappet varit störst i områden där friskoleexpansionen varit som störst.

Denna kritik missar dock att Fismans huvudpoäng är den brist på verksamhetskontroll som decentraliseringen av den svenska skolan fört med sig. Konkurrens i all ära, men en ganska samstämmig forskning finner att de positiva effekterna av konkurrens på skolans område är begränsade. Förutom huvudmännens goda vilja har dock konkurrens och skolval länge varit den huvudsakliga styrmekanismen i den svenska skolan; de skolvårdande myndigheterna ska behandla alla lika, vilket lämnar begränsat utrymme för aktiva ingripanden och diskretionär styrning.

Att det saknas verktyg för verksamhetskontroll från centralt håll är ett problem, inte minst då många av landets huvudmän är för små, för ointresserade eller saknar kompetensen för att effektivt kunna driva skolor. Små kommuner är inte heller särskilt attraktiva för friskolor att etablera sig i varför konkurrensen på gott och ont är begränsad. Att det trots starka nationella intressen i skolan och nationellt stipulerade mål saknas verktyg för direkt verksamhetskontroll är i mina ögon ett stort problem för den svenska skolan. Detta är inte friskolornas fel, men är en del av en konkurrensneutral styrmodell där man från centralt håll nöjer sig med att se till att regelverket följs.

Sanandaji hävdar vidare att regelverket begränsar skolornas autonomi vilket förhindrat dem att utveckla pedagogiken. Påståendet är märkligt då varken regelverk eller kontrollsystem fram till nyligen lagt några egentliga begränsningar på skolornas arbetssätt och lämnat stor frihet vad gäller undervisningens innehåll. Leif Lewin har i sin utredning landat i slutsatsen att staten abdikerade och lät huvudmännen göra som de ville. Inte heller har innovationer lyst med sin frånvaro: just de elevcentrerade arbetssätt som Sanandaji lyfter fram som en trolig huvudförklaring till de fallande resultaten verkar ha fått snabb spridning under sent 1990-tal, dvs efter att skolan decentraliserats.

Arbetssätt som dessa har också anammats av många friskolor och en möjlig förklaring är att de uppskattas av många elever och familjer samtidigt som de är billiga. För bara några år sedan lyfte för övrigt ledande friskoleförespråkare fram friheten i att utveckla pedagogiska metoder som en av styrkorna i den svenska modellen (se även här, här och här). Att regelverket skulle ha förhindrat pedagogiska innovationer förefaller alltså högst osannolikt och var inget problem som diskuterades för ett par år sedan.

Däremot har de senaste årens regelförändringar — inte minst utförligare kurs- och ämnesplaner, liksom ökad användning av nationella prov — minskat skolornas autonomi vad gäller att själva bestämma undervisningens innehåll. Förändringarna har dock varit ett svar på upplevda svagheter med tidigare regelverk och regeringen brukar påpeka att de elever som skrev PISA2012 inte exponerats för detta nya regelverk. Inte heller är det lätt att se hur ens det nya regelverket skulle hindra skolorna från att utveckla egna pedagogiska metoder för att undervisa det material som statsmakterna anvisar.

Svenska skolors autonomi att själva bestämma hur elevernas resultat ska utvärderas är också relativt begränsat enligt Sanandaji. Då både Fisman och Sanandaji samtidigt är överens om att en striktare reglering av betygssättningen vore önskvärd är det dock svårt att se detta som ett lämpligt område för ökad autonomi. Tvärtom verkar ett rimligt åtgärdspaket vara att koppla skolans betyg till resultaten på någon form av externa kunskapsutvärderingar framtagna för detta syfte.

Med utgångspunkt från de svenska erfarenheterna pekar alltså Fisman på farorna som är förknippade med att från politiskt och byråkratiskt håll avhända sig verktyg för direkt verksamhetskontroll. Sanandaji lutar däremot åt att ytterligare decentralisering (förutom av resultatuppföljningen) är vägen framåt för den svenska friskolemodellen. Den pedagogiska mångfaldskorgen kommer visserligen att innehålla en och annan rutten frukt, men på det stora hela så kommer utfallet att bli bra — åtminstone för de familjer som så önskar. Då de senaste 20 årens utveckling med fallande resultat och ökande skillnader mellan skolor skett i en decentraliserad och avreglerad miljö är det emellertid knappast en självklar slutsats att detta är rätt väg att gå.

Uppdatering (2014-07-24): Även Gabriel Sahlgren svarar på Fismans kritik av den svenska skolmodellen. Som framgår av den kommentar jag lämnat på hans inlägg så finner Björn Hinnerich och jag att svenska fristående grundskolor är signifikant generösare vid rättningen av nationella prov i matte och svenska (liksom i flertalet prov i NO-ämnen). I engelska är skillnaden inte statistiskt signifikant men pekar i samma riktning. På gymnasiet är de fristående skolorna generösare vid rättningen av prov i engelska och svenska medan skillnaderna i matte är mycket små. Dessa resultat står att finna på sidorna 128 och 129 i denna rapport (pdf). Väd gäller betygsinflation så finner jag (pdf) mycket riktigt att effekten av konkurrens på denna är liten eller trivial. Den är dock inte trivial i jämförelse med de positiva resultat på elevernas studieresultat som Böhlmark och Lindahl finner. Dessutom är det sannolikt att den metod som används underskattar den totala effekten av betygsinflation.

Vidare: visst lär marknadsdesignen — exempelvis det system för resultatuppföljning som väljs — påverka hur skolval och konkurrens fungerar. Resultatuppföljningen lär dock även påverka hur skolan fungerar utan konkurrens. Att resultatuppföljningen i den svenska skolan från centralt håll varit (och trots alla nationella prov fortfarande är) svag, är en konsekvens av avregleringen i början av 1990-talet. Då överlämnades ansvaret för resultatuppföljningen på huvudmännen. Detta var nog inte särskilt lyckat men det fanns självfallet mer eller mindre goda skäl till att ett sådant system valdes. I den mån skolkonkurrens påverkar hur resten av regelverket måste utformas så måste detta tas med i beräkningen när man väljer system. Det kan till exempel vara så det regelverk som behövs för att få konkurrensen att fungera väl i sig har negativa effekter för skolutvecklingen. Det är just denna fara jag lyfter fram i en artikel i Ekonomisk Debatt. Även om konkurrens fungerar förhållandevis väl inom ramen för ett system som syftar till att få konkurrensen att fungera väl, så är det därmed inte självklart att systemet i sig är välfungerande.