Vinterns terrorattentat i Paris samlade snabbt människor som ville markera sitt stöd för rätten att uttrycka sig. Folk tog sig ut i kylan och ställde sig bakom satirtidskriften Charlie Hebdo. Sedan kom terrorn betydligt närmare: i Köpenhamn, riktat mot bland annat en svensk konstnär.

Och genast blev det svårare att helhjärtat stötta rätten att häda. Strax efter dådet den 17 mars skulle Vilks ha hållit en föreläsning på Karlstad universitet, men universitet fick kalla fötter. När Ung Pirat, Piratpartiets ungdomsförbund, nyligen planerade ett seminarium på Folkets hus i Göteborg fick även det ställas in. Orsaken: Folk kände sig otrygga. Att andra föreningar i Folkets skulle behöva ”utsättas” för att vistas på samma ställe ansågs som skäl nog att säga nej. Så där har det hållit på, trots att polisen har intygat att säkerheten finns.

Nu har äntligen enstaka arrangemang ändå kunnat genomföras, tack vare envisa studenter och ungdomar i Piratpartiet. De förtjänar en eloge. När universitet och etablerade institutioner backar av rädsla, står de upp för en central rätt i ett demokratiskt samhälle.

Att säga “je suis Charlie” när alla andra gör det, eller stå bakom en bloggare som döms till piskrapp i en diktatur som Saudiarabien, är enkelt och givet. Det kostar inget. Problemet är bara att yttrandefriheten snart naggas i kanten om vi struntar i den så fort det blir jobbigt och obekvämt. Även åsikter vi ogillar måste få yttras utan att människor hotas till livet.

Svensk polis skyddar inte en handfull nazister som vill hålla ett torgmöte för att vi älskar nazism, utan för att vi försvarar demokrati. På samma sätt måste yttrandefriheten försvaras, utan några ”men”.

I förra veckans tidning skrev DS om hur konstnären Vilks blivit en belastning för Höganäs. Foto: Drago Prvulovic

Ändå har sveket mot Lars Vilks alltid funnits där. När han hotades för rondellhunden 2007 – al-Qaida utlovade 100 000 dollar till den som mördade ”den otrogna brottslingen” - ville alliansregeringen inte kommentera ärendet och vägrade medge att det var en politisk fråga. Som Publicistklubbens ordförande raljerade Ulrika Knutsson över hoten, andra har till och med irriterat sig på att Vilks får polisskydd. Rondellhunden har av somliga beskrivits vara det stora problemet – inte att islamister med terror vill diktera vad som får och inte får uttryckas.

LÄS ÄVEN: Vilks: Man förstår att terror fungerar

Efter Köpenhamnsdådet kan Vilks inte längre bo kvar i Höganäs där han bott hela sitt liv. Han kan inte sova två nätter på samma plats och har ständigt tungt beväpnade poliser vid sig. Péter Kovács, kommunstyrelsens ordförande i Höganäs, säger i ett reportage i Dagens Samhälle att vi självklart ska ha yttrandefrihet, “men ibland går han för långt”, om Lars Vilks. Kommunalrådet är inte ensamt om att mena att Vilks inte bara utsätter sig själv för fara, ”utan också folk som råkar finnas i hans närhet”. Men terrorns måltavla – Vilks – är inte ansvarig för den. Det är en farlig glidning att påstå det.

Ja, Lars Vilks har rört sig i muslimhatarkretsar. Det, och enstaka uttalanden, har även jag kritiserat honom för. Men han har all rätt i världen att tycka vad han vill och häda, och det är den rätten som hotas när Vilks hotas.

Svenska universitet, medier, Svenska Pen och Publicistklubben borde reflektera över det egna ansvaret. I en intervju i Expressen säger Vilks något som borde få varje yttrandefrihetsvän att skämmas en smula: ”Jag har ju umgåtts med människor som inte har det bästa ryktet för det är där man kan få prata.”

Svensk polis skyddar inte en handfull nazister som vill hålla ett torgmöte för att vi älskar nazism, utan för att vi försvarar demokrati.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.