Краматорськ, найбільше місто північного Донбасу, протягом майже трьох місяців 2014 року перебував під владою бойовиків з самопроголошеної «ДНР».

Нині у центрі міста чи не більше синьо-жовтих прапорів, стовпів, стовпчиків, парканів та тумб, ніж, приміром, у Києві. У жовтні минулого року сюди перенесли структури Донецької обласної адміністрації – таким чином, Краматорськ став новою столицею Донецької області.

Як сьогодні краматорці згадують час, проведений під владою бойовиків, що вони думають про нинішню владу, як місто змінилося після недавнього артобстрілу та якою буде доля одного з найстильніших монументів Леніна в Україні.

Синьо-жовтий Ленін

Засідання Краматорської міськради. Незадовго до початку на гальорку сесійної зали стягуються місцеві активісти: хтось у вишиванках, хтось з українськими прапорами.

У порядку денному 41 питання, їх цікавить передостаннє – доля пам’ятника Леніну на центральній площі міста.

Тутешній Ленін виглядає імпозантно. Постамент скульптури та штани вождя світової революції розмальовані у синій та жовті кольори. На шиї Володимира Ілліча – величезний шарф у барвах національного прапора.

Попри цілком патріотичний вигляд монумента, у місті багато охочих перенести його подалі з центру міста, до парку імені Леніна.



Активісти голосно співають гімн, сесія розпочинається. Секретар міськради оголошує про саморозпуск фракції Партії регіонів, ряди активістів жвавішають. Частина колишніх регіоналів створюють нову групу – «Об’єднаний Краматорськ».

Її представник виходить на трибуну і критикує інвестиційну програму енергетичного розвитку Краматорська, котру теж мають розглядати цього дня. Програма не подобається «Об’єднаному Краматорську» настільки, що на знак протесту проти самої її наявності у порядку денному сімнадцятеро членів групи залишають сесійну залу.

Кворум зникає, секретар закриває засідання, Ленін офіційно залишається на своєму місці. Активісти кричать «Ганьба!» і мирно розходяться.

Питаю у ініціатора переносу пам’ятника, депутата Володимира Ржавського: «Чи можливо, що Леніна повалять несанкціоновано, як у багатьох інших українських містах?»

«Такий варіант можуть реалізувати тільки диверсійні групи, які працюють у місті. Проукраїнські краматорці проти цього, вони – за зважене рішення, яке б нікого не ображало», — відповідає депутат.

Пан Ржавський продовжує: «Почитайте проросійські групи в соціальних мережах. Там пишуть так: поки на центральній площі Краматорська стоїть пам’ятник Леніну, «ДНР» може сюди повернутися. Тому рішення треба ухвалювати негайно».

Складно сказати, чи не є ці слова художнім перебільшенням – зрештою, що ближче до запланованих на осінь місцевих виборів, то більше гучних заяв озвучуватимуть місцеві політики.

Однак протягом останнього року Краматорськ побував по обидва боки східноукраїнського фронту, отож його мешканці можуть порівнювати життя під владою «ДНР» та на контрольованій Києвом території.

«Двісті рублів»

«Я тобі скажу так. Вони нам зла не робили, а можна навіть сказати, що помагали. У моєму будинку про них ніхто ні слова поганого не скаже», – 78-річна Євдокія Григорівна досить чистою українською розповідає про те, чим їй запам’яталися сепаратисти, які контролювали місто з квітня по липень минулого року.

«Іду я з паличкою повз виконком. А вони там стоять, питають: «Бабушка, а що ви йдете? Може, вам денег дать?» Я відповідаю: «А вони у вас є? І чого ви сюди прийшли?» Каже: «Ми прийшли, щоб тут зробить республіку». Отак і поговорили», – сміється бабуся.



«То грошей дали?» — питаю.

«Дали! І немало! – вмить серйознішає Євдокія Григорівна. – Двісті рублів!»

Загалом видається, що кращі спогади про сепаратистів залишилися у людей старшого віку.

«До «ДНР» маршрутка коштувала 3,50. «ДНР» прийшла – і зробила три. Україна вернулась – і назад підняла. А недавно взагалі 4 зробила», – жаліється інший мешканець Краматорська, котрий не називає свого імені.

Імпонує багатьом містянам і те, що бойовики під час перебування в місті боролися з пияцтвом та наркоманією. Ходять чутки, що тих, кого зловили на гарячому, відправляли копати шанці, і такі радикальні методи перевиховання багатьма у місті сприймалися «на ура».

«Коли бойовики залишили місто, то спочатку було дуже-дуже тихо. На жодному лісовому курорті не було так тихо, як тут. А потім кілька днів всюди у центрі пили – наче позачерговий день міста», – згадує Роман, мешканець однієї з багатоповерхівок у центрі Краматорська.

«Треба тікати»

«З пенсіонерами все зрозуміло. А більшість молодших прихильників «ДНР» ці три місяці (протягом яких Київ не контролював місто. – Ред.) провели на Азовському морі або в Харкові. Бойовики відійшли – вони повернулися і почали розказувати, як добре було», — розповідає краматорець Руслан.

У багатьох мешканців міста залишилися гнітючі враження про цей період часу.

Чимало з них не можуть розповісти про якийсь найсильніший спогад з часів «ДНР»: згадують радше про загальну атмосферу страху і непевності у завтрашньому дні, що тоді панувала в місті.

«Місто бомблять. Транспорт стоїть. Магазини й лікарні не працюють. О шостій, як по графіку, в підвал. Такі враження», – уривчастими фразами говорить Руслан.

«Йдеш на роботу, а під твоєю школою стоять танки. І думаєш: треба тікати», – згадує Надія, місцева вчителька географії.

Попри те, що війна нібито відійшла від міста, Надія стикається з її слідами щодня на своїй роботі.

За даними міськради, у Краматорську зараз живе близько 190 тисяч людей. У міськвідділі міліції кажуть, що ця цифра не враховує кілька десятків тисяч переселенців, які осіли в місті. Чимало серед них – діти шкільного віку.

«У багатьох дітей, які виїхали з Горлівки, з Донецька, трусяться руки, вони затинаються. Дуже шкода їх», – розповідає вчителька.

На центральній площі Краматорська юрмляться сотні голубів. Навколо нас бігає, ганяючи птахів, півторарічний Михайлик, племінник Надії. Вона дивиться на хлопчика і на якусь мить замовкає.

«Найстрашніше: коли дитина чує якийсь гучний звук, то голосно каже «Пам!» і біжить до ванної. Як далі його психіка розвиватиметься?» – каже Надія.

Куточок філателіста

На вулицях Краматорська легко знайти сліди присутності і проукраїнськи, і проросійськи настроєних громадян: хоча б через кількість зафарбованих та кілька разів виправлених графіті політичного характеру на стінах тутешніх будинків та кіосків.

До рукоприкладства на політичному ґрунті доходить рідко, кажуть краматорці, – симпатії до Києва чи «ДНР» тут часто вважають особистою справою кожної людини.

Заходжу на місцевий головпоштамт. Одне з віконець – куточок філателіста. Продавець та двоє середнього віку чоловіків статечно ведуть фахову бесіду про гашені конверти та колекційні марки. Стаю між двома відвідувачами, купую листівки з видами Краматорська, зав’язуємо розмову.

«Ви мені можете пояснити, чому в Донецьку зараз висять прапори «ДНР», а в Краматорську – українські? Чим ви відрізняєтеся?» — питаю.

«Тому що Україна вирішила розбомбити Донбас, от і бомбить. Як Тимошенко сказала? Скинути атомну бомбу і все випалити. Всі це чули. От вам і характеристика, і відношення до Донбасу», – похмуро каже чолов’яга, який стоїть ліворуч від мене. (У березні минулого року у мережі з’явився запис розмови нібито Юлії Тимошенко та Нестора Шуфрича, в якій вона нібито пропонує «розстрілювати росіян в Україні із атомної зброї». Пані Тимошенко тоді визнала факт розмови з депутатом Шуфричем, однак сказала, що зміст розмови було викривлено. Фрагмент про росіян вона назвала «монтажем ФСБ». «Насправді я сказала: росіяни в Україні – це українці», — заявила тоді Тимошенко. — Ред.).

«Та перестань! Вода є, тепло є, по вулиці ходити можна», — намагається заперечити його колега.

«З автоматом – можна, а без автомату – зась. Ви будете сперечатися з людиною з автоматом?» — звертається до мене лівий чоловік.

«Я не буду сперечатися, – замість мене відповідає його співрозмовник. – Але з автоматами зараз ходять адекватні люди, а раніше — відморозки всякі. Чого від них чекати було? А зараз якщо людина з автоматом щось порушить – маємо право вимагати її покарання».

Розмова ведеться підкреслено спокійним тоном, ніхто голос не підвищує і на особистості не переходить – наче двоє літніх уболівальників обговорюють гру футбольних команд щонайменше кількарічної давності.

«А пам’ятаєш, як казали, що Донбас дотаційний, вся Україна Донбас годує? А зараз без Донбасу долар уже по тридцять. І пенсію працюючим пенсіонерам обрізали», — немов тріумфує чоловік ліворуч.

«У «ДНР» пенсії взагалі не платять», — резонно зауважує його товариш.

Дописую адресу на конверті і прощаюся. Не встигаю зробити кілька кроків від каси – а чоловіки уже забули про політичну дискусію і повернулися до розмови про марки.

Скотч на вікнах

«Краматорськ – місто прагматиків. Інтелектуальна столиця Донбасу. Тут розташовані величезні машинобудівні підприємства, відповідно велика частка інженерів – людей з вищою технічною освітою. Екстремізму від них годі чекати», – пояснює один з мешканців Краматорська, який відмовляється назвати своє ім’я.

Саме тому, каже він, місто не піддалося паніці після артилерійського обстрілу 10 лютого, котрий забрав життя 17 та поранив ще кілька десятків людей.



«Так, були люди, які після цього тихо зібралися і виїхали з міста. Але інші подумали як? Снаряди впали недалеко від аеродрому (на котрому розташовано штаб АТО. – Ред.) і від колишнього профілакторію Новокраматорського машинобудівного заводу в центрі міста, де зараз живуть військові. Тобто цілилися не в цивільних мешканців. Значить, і боятися, за великим рахунком, нічого. Мовляв, на тлі того, що в Харкові відбувається, в Одесі вибухає – причин вдарятися в паніку нема», – пояснює далі він.

Як змінилося місто після того обстрілу? Мої співрозмовники знизують плечима.

Хіба побільшало скотчу на вікнах, каже хтось з них.

Липкою стрічкою по діагоналі заклеюють шибки, щоб вони у разі обстрілу не розліталися на дрібні шматочки. Вікна, навхрест заклеєні скотчем, взагалі останнім часом стали типовим елементом урбаністичних пейзажів прифронтових міст Донбасу.

А ще минулого тижня у Краматорську перевірили роботу міської системи оповіщення, котру за задумом мають вмикати у разі надзвичайних ситуацій. Однак замість обіцяної трихвилинної гучної сирени у центрі міста чувся лише слабкий звук, який перекривався шумом транспорту. У приміщеннях сирени не було чутно взагалі.

У Держслужбі надзвичайних ситуацій пообіцяли розібратися, що не спрацювало, і провести нову перевірку системи оповіщення – не раніше, ніж за два тижні, повідомили місцеві ЗМІ.

Хто переможець?

До мінських домовленостей та встановленого ними перемир’я у місті ставляться скептично – як, втім, і до заяв лідера «ДНР» Олександра Захарченка про те, що наступ бойовиків може тривати, аж доки вони дійдуть до кордонів Донецької області.

Можливо, через те, що найактивніші прихильники «Новоросії» з числа краматорців уже виїхали з міста і воюють на боці сепаратистів.

«Звичайно, у місті є люди, які стрічатимуть «ДНР» хлібом-сіллю. Але їх небагато. Так само відносно небагато відверто проукраїнських активістів. Важливо, як у критичній ситуації поведуться ті, хто зараз займає позицію «ні нашим, ні вашим», – каже один з моїх співрозмовників у центрі Краматорська.

На його думку, ці люди «приєднаються до переможця», а хто виглядатиме таким в очах пересічного містянина – інше питання.

«Україна повинна показувати, що вона може бути переможцем. Всі ж пам’ятають, що це не армія звільнила Краматорськ від бойовиків – вони самі, без зайвого поспіху і втрат залишили місто. А те, як Україна відступила з Вуглегірська і Дебальцевого попри обіцянки не здавати їх, не додає Києву очків. З іншого боку, той же Вуглегірськ чи донецький аеропорт – це зараз випалена земля. Здобула їх Росія, і що, це така велика перемога?» – каже чоловік.

Він додає: у місті зараз не вірять ані українським, ані російським теленовинам, тому багато що залежить від того, хто найближчим часом виграє у війні за уми краматорців.

«Тихо і спокійно»

«Найстрашніше – це те, що з моральної точки зору для більшості населення Краматорська від зміни владі в місті нічого не зміниться», – говорить Роман.

Він працює на одному з найбільших машинобудівних підприємств України – Новокраматорському машинобудівному заводі, і сам напівжартома називає своє місце роботи «кублом сепаратизму».

Значну частину своєї продукції НКМЗ експортує на російський ринок, і в розумінні переважної більшості працівників заводу «розрив виробничих зв’язків» з північним сусідом означає «безробіття і зубожіння», пояснює він.

«Я проукраїнських поглядів не приховую, і на роботі у мене вже питали, що я буду робити, коли «ДНР» повернеться», – признається Роман.

Його приятель, місцевий журналіст Олексій погоджується: «Для тих, хто виступає за Україну, повернення в місто бойовиків є набагато більшою загрозою, ніж продовження обстрілів».

«А нещодавно багатьом проукраїнськи настроєним краматорцям прийшло однакове повідомлення від невідомого прихильника «Новоросії»: «Краматорськ, Слов’янськ, чекайте, ми повернемось!», — каже вчителька Надія.

Утім, жити і весь час боятися – теж не вихід, почув я відразу від кількох мешканців міста.

Тому – життя у Краматорську продовжується.

За кілька місяців почнеться реконструкція центральної площі міста: на ній з’являться фонтани, хвалиться секретар міськради Катерина Воробйова.

Можливо, в рамках цієї реконструкції вирішиться питання і з переносом пам’ятником Леніну, обережно припускають у міськраді.

Міська влада шукає інвесторів, які були б готові вкладати гроші у Краматорськ – хоча наразі пошуки проходять без особливого успіху. «Топи» місцевого політикуму потихеньку починають власні кампанії до осінніх виборів.

«А взагалі у нас тут все добре. Тихо і спокійно. Хіба що пенсія маленька, а так нема на що нарікати», – підсумовує мої враження від міста 78-річна Євдокія Григорівна.

Спираючись на паличку, вона йде у бік міськради, прапор над котрою протягом останнього року мінявся вже двічі, однак зараз є синьо-жовтим.

Святослав Хоменко, ВВС Україна