Женя Исаев

Накипіло. Просто вже накипіло та осточортіло

В моїй країні вже котрий рік йде війна.

В Нас тисячі загиблих і в рази більше поранених.

В нас сотні тисяч тих хто кинув свій дім та був вимушений під обстрілами тікати за для порятунку своєї родини. Їм довелось на ново починаття життя. З нуля.

Ви хоч уявляєте собі як то? Як то кинути свій рідний дім та поїхати кудись де невідомо що буде.

За всі ці роки Волонтерами зроблені колосальні зусилля для того аби підняти нашу з Вами армію. Наші з вами ЗСУ. Але якою ціною?

Вони залазили в борги на тисячі а то й десятки тисяч. І повірте не гривень.

Вони віддавали й віддають останнє.

За що я завжди буду безмежно вдячний їм. І дітям своїм передам.

На вулицях все частіше лунають гасла “мы вас туда не посылали” ” а шо мене твое УБэДэ” ” а зачем ты туда пашел? Вот не было б вас там не было б войны”

Шановні та не шановні мої, зрозумійте одну просту річ. Якщо підуть російські війська й проросійські найманці, війни не буде. Якщо підуть ЗСУ не буде України…

Ви навіть собі не уявляєте якою ціною платять військові та інші служби які задіяні в ООС. Те що в них вже інші погляди на життя то й так зрозуміло.

А вдумайтесь в їх сім’ї.

В моїй родині троє чоловіків (я, батько, молодший брат). І всі троє є учаcниками бойових дій.

Уявіть собі як було нашій мамі. Уявили?

А таких сімей тисячі. Так само як літри сліз батьківських були вилиті по своїм дітям.

Але деяким на це начхати…

Одні садять невинних по сфабрикованим справам, чи то вбивство чи то фейкова справа про бронежилети. Вони просто беруть й садять тих, хто відстоював їх мирне небо. Та їх змогу зараз спокійно дихати…

Інші в столиці вішають білборди з проросійськими гаслами…

Треті кричать що “треба просто пєрєстать стрєлять”

Четверті волають що їм потрібен мир будь якою ціною… бо вони блядь втомились від війни…



Стомились?…

Перше поранення я отримав ще в літку 2014 року… але наслідки є до цих пір.

Вчора в мене була чергова операція де діставали з мого тіла так звану “братьску любов”.

Пройшло майже 5 років але наслідки до цих пір є….

І не треба мені розповідати про мир будь якою ціною та любов до братського народу.

Я бачив ту любов та відчув на власному тілі. Та й досі відчуваю…

Цінуйте своє Військо…. Цінуйте мир, який в вас є завдяки ним.

Та поважайте батьків!!!

Слава Україні!!!

Слава Нації!!!

#Я_не_втомився #Я_не_здамся

Мyrotvorets News розповідав раніше про тернистий шлях воїна 79-ї ОШБ Євгена Ісаєва.

Євген Ісаєв

Попри свій молодий вік, він і сам заслуговує на окрему розповідь насичену перемогами і поразками, боями і пораненнями, і врешті решт, перемогою сили духу над увіччями тіла.

Євген проходив службу в 79-й окремій штурмовій бригаді. Пішов добровольцем в першу хвилю мобілізації. Був важко поранений у 2014 році під Зеленопіллям, переніс кілька операцій, втратив стопу, йому важко збирали кисті рук. Він був комісований. Це неймовірно, але Євген все одно повернувся в армію.

Мені постійно хочеться назад, тому що я там потрібніший, ніж тут, бо тут стикаєшся з нерозумінням громадськості: одна країна, але два різні світи.

На війні інші цінності, там радієш, що ти просто живий. У будь-якому мирному місті люди не думають, що йде війна, для них її немає -, розповідав Євген в інтерв’ю Громадському радіо у 2016 році.