יש גזענות בישראל. יש גזענות בכל מדינה. וצרת רבים היא לא חצי נחמה. הדברים שאמר ח"כ בצלאל סמוטריץ' הם גזענות טהורה. כך שהשאלה איננה אם יש גזענות. השאלה אחרת: עד כמה היא התפשטה. אלפי החוליגנים שצועדים בשוודיה, בפינלנד, בגרמניה ומדינות אחרות באירופה עם קריאות גזעניות לא הופכים את המדינות הללו לגזעניות. גם המהפך בסקרים באירופה שמבשר על התנגדות להמשך ההגירה ועל הפחדים מהאיסלאם לא הופך את המדינות הללו לגזעניות. עד שמגיעים לישראל.

חסידי אסכולת "קץ הדמוקרטיה", "גזענות" ו"פשיזם" קפצו על פרשת החייל שירה כמוצאי שלל רב. התמיכה הציבורית בחייל היורה לא גרמה להם לשום סבל. להפך. מאז האירוע קשה למחוק להם את החיוך מהשפתיים. התרועות מרחוב שוקן נמשכות ללא הפסקה. החוגגים קיבלו "הוכחה" לטענות שלהם על ההתדרדרות של ישראל אל מחוזות אפלים.

לא מדובר בעוד מחלוקת בין "שמאל" ל"ימין". רבים מאלה שמזוהים כאנשי "ימין", קצינים בכירים וחובשי כיפות, התייצבו באופן חד וברור לצד שר הביטחון והרמטכ"ל. הם בעד מאבק חסר פשרות בטרור. אבל הם יודעים ואומרים שהחייל חרג מהנורמות של צה"ל. הכעס של רבים מהצעירים נובע לא רק מהזדהות עם החייל (200 איש הגיעו להפגנה הגדולה. לא 200 אלף). הכעס נובע מכך שיש מי שהופך את חיילי צה"ל לרוצחים ואת הרוצחים לקורבנות.

המעשה של החייל מגונה וחריג. רק השמאל הקיצוני והימין הקיצוני, במופע צפוי של אחדות מתועבת, הופכים את מה שעשה החייל לנורמה.

הסוציולוג פרופ' עוז אלמוג ניגש לפרשה כשאיזמל מנתחים בידו. "התהום הפוליטית בין מובילי הדעה בתקשורת החילונית לבין רוב הצעירים בישראל הולכת ומעמיקה ומתבטאת בפרשנות קוטבית של המציאות החדשותית ובעוינות הדדית", כתב אלמוג. וזו רק ההתחלה.

"הצעירים כועסים על התקשורת לא רק משום שהם חושבים שהיא מנפחת מקרי קצה (משיקולי רייטינג ופוליטיקה), אלא גם משום שלהערכתם היא אינה מגלה אמפתיה לכעסם הספונטני כלפי הרצחנות המוסלמית והצביעות המערבית, ומפרשת אותו כהתנהגות פרימיטיבית, חסרת שליטה, סהרורית, גזענית ומוסתת", הסביר אלמוג. לא הסכמתי עם כל מילה במאמר של אלמוג. רק עם 90 אחוז. וזה הרבה. אבל אלמוג מוציא את הרוח ממפרשי אסכולת "קץ הדמוקרטיה". וזה חשוב.

לידיעת סמוטריץ' וקומץ אוהדיו: יש יותר סיכויים שהילד הערבי שייוולד לצד הבן שלו יהיה רופא מאשר מחבל. למעלה מעשרה אחוז מרופאי ישראל הם ערבים. רבים מהם התקדמו עד צמרות בתי החולים. הם בין המנתחים הטובים ביותר. הם לא נוטלים חיים. הם מצילים חיים. הם מודל לחיים קצת יותר הוגנים ומכבדים בין המיעוט הערבי לרוב היהודי. אחוז ההופכים למחבלים, לעומת זאת, קרוב יותר לאפס מאשר לעשירית אחוז. אבל סמוטריץ' הצליח להפוך את התמונה. זה מה שעשתה האנטישמיות ליהודים. היא הפכה את כולם למסוכנים. זה מה שעושה סמוטריץ' לערבים.

חוק הבחירות וחוק יסוד הכנסת שוללים השתתפות של מועמד המסית לגזענות בבחירות לכנסת. כאשר לקראת הבחירות הבאות יתקיים דיון בעניינה של חנין זועבי, צריך יהיה לצרף לרשימת הקלון גם את סמוטריץ'. שניהם ראויים לפסילה.

לא עברו שעות רבות מאז ההצהרה של סמוטריץ', והכותרת הצפויה - בטור בעיתון לאנשים שחושבים שהם נאורים – הודיעה שהגזען מייצג את המתנחלים. היכונו למאמרים שיספרו שהוא מייצג את כל הישראלים. אם כבר אז כבר. כל מי שטוען שמחבל מוסלמי מייצג את המוסלמים הוא כמובן גזען. אבל מי שאומר שגזען ישראלי מייצג את כל הישראלים הוא נאור. היגיון, מיותר לציין, אף פעם לא היה הצד החזק של גזענים. לא מימין ולא משמאל.

יש משהו מאוד מתסכל בשיח הציבורי בעקבות הביקורת על בית המשפט העליון. למעשה, אין שיח. אין דיון. אין החלפת דעות. "זה איום על מערכת המשפט, חציית גבול, אמירה ברוטלית", אמרה ח"כ שלי יחימוביץ'. מה היא יודעת על ההיסטוריה המשפטית של ארה"ב? מה היא יודעת על הביקורת של רוזוולט על שופטי בית המשפט העליון, שפסלו שוב ושוב חקיקה חברתית? כלום. אבל היא מקשקשת. זה עוד סימן דרך לפשיזם, טענו אותם קולות שאצלם כל דבר הפך בשנים האחרונות לעוד הוכחה לפשיזם. במדינה פשיסטית לא היו נותנים להם לכתוב, שוב ושוב, במשך שנים, שמדובר במדינה פשיסטית.

השיח מתסכל, משום שגם אחרים, וגם עבדכם הנאמן, סיפקו שוב ושוב הוכחות לכך שלא רק שביקורת נוקבת על החלטות שיפוטיות מושמעת במדינות דמוקרטיות, אלא שהביקורת שהושמעה שם, גם על ידי אברהם לינקולן בעבר, גם על ידי פרנקלין רוזוולט בהמשך, גם על ידי ברק אובמה, גם במאמרי מערכת של ה"ניו־יורק טיימס" ועיתונים אחרים, גם על ידי גדולי המשפטנים, הייתה הרבה יותר בוטה וחריפה. זה קרה בעבר הרחוק וזה קורה בשנים האחרונות.

אבל זה לא עוזר. הסיסמאות נמשכות. השופטת בדימוס עדנה ארבל תרמה את חלקה לדיון כשטענה שמדובר ב"מתקפה" על ביהמ"ש העליון. קראתי כל מילה בביקורת של השרה איילת שקד. זו הייתה ביקורת עניינית, מאוזנת, הוגנת. אפשר להסכים לגופו של עניין. אפשר להתנגד. אבל "מתקפה"?

ארבל הוסיפה שהאמירה בנוגע ל"הארנק והחרב" (שכביכול אין לביהמ"ש) היא של השופט פליקס פרנקפורטר. זה היה בתגובה לכך ששקד ייחסה את הדברים לאלכסנדר המילטון, ממנסחי החוקה האמריקאית. שמעתי ותמהתי. פרנקפורטר אכן חזר על העניין, אבל הוא ציטט את המילטון. שקד צדקה. ארבל טעתה.

לגופו של עניין, חלק משוללי הביקורת הפכו את בג"ץ לבד"ץ. יש אמת עליונה, וכל ביקורת היא התקפה מסוכנת על קודש הקודשים. כך לא מנהלים ויכוח. כך פוגעים בוויכוח. זה אולי משכנע את המשוכנעים. זה מרחיק ומתסכל את כל האחרים. כך לא מנהלים שיח דמוקרטי וענייני. כך רומסים אותו.

ניר ברעם, לעניות דעתי הבלתי מקצועית, הוא מהטובים שבסופרי ישראל הצעירים. אני מזדרז לקרוא כל ספר שלו, למרות שבעבר ניהלנו לא מעט עימותים מרים. ועוד ננהל. קראתי גם את הספר החדש שלו, הפעם ספר פוליטי, "הארץ שמעבר להרים". לא הסכמתי עם התובנות הפוליטיות. רחוק מכך. נדמה לי שהוא חי בלה־לה־לנד כשהוא משתעשע עם הרעיון של מדינה דו־לאומית.

ולמרות זאת מדובר בספר מאתגר. משום שבניגוד לחלק רעשני מעמיתיו בשמאל, הוא לא פוצח בסדרת נאצות נגד המתנחלים או ישראל. הוא מתאר מציאות עגומה, מסובכת, מרגיזה, מעבר לקו הירוק. הוא עוסק בנבכי האשליות של פלסטינים וישראלים, והוא מתבונן בסקרנות, לפעמים אפילו באהדה, לא רק בפלסטינים, אלא גם בחלק מאנשי הימין. הוא לא הופך אותם למפלצות. להפך. אפילו בתוככי הישיבות הוא מוצא עמדות נאורות. הוא גם מציג איים מעניינים של דו־קיום ואחווה בין פלסטינים למתנחלים. למדתי משהו.

ללא קללות, נאצות ו"פשיזם" ללא הפסקה, השיח הפנים ישראלי יכול להיות קצת יותר פורה ומאתגר, למרות המחלוקות הקשות. הספר של ברעם מוכיח שזה אפשרי. ¿

bdyemini@gmail.com