Bio je ovo tjedan iz najgorih noćnih mora za hrvatsku diplomaciju i općenito za našu vanjsku politiku.



Bilo da se radi o politici koja se vodi s Markova trga, bilo onoj s Pantovčaka, bilo kad su u pitanju zajednički (sve rjeđi) pokušaji.



Jer nakon samo pet radnih dana tjedna iza nas, Hrvatska ne samo da je u regiji ostala sama, nego je – što je puno gore za imidž izvan granica i, u konačnici, za praktične interese – ponijela neslavnu ulogu glavnog proizvođača problema. Od Slovenije do Makedonije, pa možda i šire.



U našem promišljanju odnosa s prvim susjedima kao da je uskrsnula Titova formulacija s – brigama. Na koju god se stranu granice okrenuli, problem za problemom. I uvijek su drugi krivi.



Jedino dobro, ako ništa drugo, u danima iza nas jest potvrda definitivnog fijaska svih pokušaja da se nešto napravi za Hrvate u Bosni i Hercegovini s tamošnjim izbornim zakonom. Koliko god on bio diskriminirajući i nudio sve argumente na našu stranu/strane, toliko je čimbenicima zaduženima za našu vanjsku politiku postao nesavladiv problem.



Posljednja u nizu prilika, nakon predsjedničina puta na noge "sultanu" Erdoganu i kasnijeg odlaska u Sarajevo, ukazala se za također ovotjednog posjeta trojice članova kolektivnog Predsjedništva BiH Bruxellesu. Ugostili su ih, saslušali ih i ubrzo ispratili predsjednik Europske komisije Jean-Claude Juncker, šefica diplomacije EU-a Federica Mogherini i čelnik pučana Joseph Daul, a da se stvari ni za milimetar nisu pokrenule u smjeru kako se to priželjkivalo.



Možda je to bilo i nerealno očekivati, ali zato se treba zapitati što je danima uoči tih razgovora radila čitava brigada hrvatskih birokrata u europskome sjedištu. Ne zaboravimo, Hrvatska je članica Unije, Srbija i pogotovo BiH to još nisu i zadugo će tako ostati. Ali krajnji je rezultat takav kao da se igralo na gostujućem ili, u najmanje ruku, neutralnom terenu.



Osim toga, dok je hrvatska diplomacija otvarala fronte, naši susjedi počeli su se zbližavati. Erdoganu su otišli Vučić i Izetbegović i sve je proteklo u znatno prijateljskijem ozračju nego kad je tamo bila Grabar-Kitarović. Osim statusa quo u Bosni, dogovorili su i zajednički posao, autocestu Beograd – Sarajevo, a nakon svega u Srbiji su počeli isticati (pra)staru tezu kako takvih odnosa nije bilo još iz dana Kemal-paše Ataturka i kralja Aleksandra. Kad je Pantovčak to vidio, reagiralo se pozivnicom Vučiću.



Vođeni prvenstveno izvoznim interesima, Slovenci su u istom tjednu obnovili savez sa Srbijom i potrudili se da se za njega dobro čuje u Hrvatskoj. Vučić nije otišao Pahoru, ali zato je poslao sebi do kraja odanu premijerku, pa u konačnici dođe na isto. Mi smo za to vrijeme, u našem sporu za Piranski zaljev/Savudrijsku valu, nakon početnog ignoriranja posegnuli za njihovim receptom, čitaj – prekopirali rat prekršajnim prijavama. Prethodno su na Zrinjevcu naivno mislili da će Slovenci poštovati bilateralni sporazum o suradnji u pravnim stvarima i svaku kaznu slati našem Ministarstvu pravosuđa, a tamo bi valjda završavale u košu.



Kad se podvuče crta, Slovenija, BiH, Srbija, problem za problemom, briga za brigom. Da, još su nas i Crnogorci jeftino izigrali oko Bokeljske mornarice.



Sreća da ne graničimo sa Sjevernom Korejom!

Dodik Hrvatima ostao jedini saveznik, ali ne zadugo

Milorad Dodik ostao je jedini saveznik bosanskohercegovačkim Hrvatima u priči oko izbornog zakona. Naravno, ne iz simpatije prema njima, nego zbog svojih planova i projekata. Međutim, jedan od hrvatskih dužnosnika u susjednoj zemlji kaže da ni to neće dugo trajati.



– Najbolji primjer koliko RH luta oko BiH bio je kad je predsjednica Grabar-Kitarović nedavno došla u Sarajevo. Ne da nije inzistirala na izmjenama jednog diskriminatornog zakona, nego se pod svaku cijenu htjela dopasti Bošnjacima. Ispalo je kako im se cijelo vrijeme ispričavala zbog svoje inicijative, i to dobrim dijelom tukući po Republici Srpskoj, Dodiku i ostalom – komentirao nam je taj dužnosnik, pod uvjetom da ostane anoniman.