Specifična je ova naša zemljica. Pravi eldorado. Smjer kretanja je, doduše, suprotan. Profesionalci sa zlatom netragom bježe iz nje. Nešto manje metaforično, potomci hrvatske emigracije koji su prije desetak godina došli u Hrvatsku s pozamašnim kapitalom, željni investiranja i svjesni jedinstvenog potencijala, do danas su redom otišli doma. Ostalo ih je još dvoje, troje. Novozelanđanin servira nemilosrdnu dijagnozu

'Svi su ovdje kao jako zaposleni, ali malo se toga stvarno postiže. Putovao sam svijetom. Na nekim drugim mjestima stvari se jednostavno naprave. Ovdje nije bitno jesi li bio najpametniji učenik u razredu, jesi li se trudio više od drugih. Dovoljno je znati prave ljude. Ne postoji nikakva poveznica između sposobnosti i rada s jedne strane i uspjeha s druge', gađa odmah u glavu Josip , agilni 48-godišnjak čija fizička kondicija prati mentalnu. Jedva stižem ubaciti pitanje o poslovičnoj pasivnosti nacije. Novozelanđanin je očito godinama skupljao i prerađivao senzorne podražaje iz Hrvatske: 'Sjedite stalno po kavama i govorite da je to vaš stil života. Ne slažem se. Ljudi sjede po kavama jer nema posla. Što ćeš drugo raditi? I ne mislim da su Hrvati pasivna nacija. Dovoljno je pogledati one koji su otišli u emigraciju. Redovito je riječ o bogatim i uspješnim ljudima.'

Danas, čovjek je jedan od posljednjih preživjelih emigranata u Zagrebu. Ostali su se vratili kući nakon bezuspješnog pokušaja investiranja: 'Otpratio sam većinu svojih prijatelja. Samo ih je kroz moj stan prodefiliralo dvadesetak, na odlasku i s preko 100 milijuna eura u zbroju. Ne žele više ni živjeti niti raditi ovdje. Sve su ih samljele birokracija i administracija. To je smrt od tisuću porezotina. Evo, baš je otišao i jedan Englez, nakon što je 13 godina pokušavao nešto napraviti.' Josip mi potom navodi primjer svjetskog prvaka u brdskom biciklizmu koji je htio i mogao organizirati svjetsko prvenstvo na Hvaru. Jednom kada je shvatio koliko će mu dozvola trebati, koliko će ministarstava morati obići, koliko je inih birokratskih prepreka... odustao je. Primjer drugi – prijatelj mu je pokušao otvoriti hotel-brod u Dubrovniku. Kupiti staro plovilo Jadrolinije, obnoviti ga i pretvoriti u plutajući hotel. Odgovor je bio – ne. 'Ili je hotel ili brod, ne može oboje', rekli su mu', priča dalje.

Da se razumijemo. Novozelanđanin ne ostavlja dojam očajnika koji plače nad manjkom prilika za žustru oplodnju kapitala u Hrvatskoj. Naprotiv, da je htio zaraditi brže i više, ne bi ni dolazio ovdje. Ali definitivno ostavlja dojam čovjeka koji je ljut i zna točno zašto. Recimo, ovo: 'Zašto se već ne uvede preferencijalno glasovanje? Ovako u parlament ulaze političari za koje nitko ne zna, koji nisu osobno odgovorni svojim glasačima, nego isključivo stranci koja ih je stavila među prvih 40 na listu i sad mogu uživati sve povlastice. To je komunistički mentalitet. Što se odlično vidi na primjeru Karamarka koji uopće nije na svom poslu u Saboru, nego šeta okolo s obrazloženjem da čini HDZ jačim. To nek radi subotama i nedjeljama. Ono za što je delegiran od glasača jest sudjelovanje u radu parlamenta. Čovjek koji će voditi zemlju ima stav da je ono što je dobro za HDZ, dobro za cijelu državu. Nevjerojatno.'

Umorila je Hrvatska novozelandskog emigranta, ispuhala mu motivaciju i Josip sada kaže da je vrlo oprezan kada uzima nove projekte. Prije bi, veli, radio ponude za projekte, analizirao dokumentaciju nekoliko tjedana, dok sada sve mora svesti na pitanje 'hoće li ovo biti vrjednije u budućnosti?' 'To više nema veze s projektom, nego je čista spekulacija. I ne pridonosi nikako ovoj zemlji. Ali vrlo je malo sigurnih stvari u poslovanju u Hrvatskoj, što je izrazito loše. Rizik se uvijek mora moći reducirati ili kvantificirati. U Hrvatskoj to ne možeš. Previše je otvorenih varijabli i zato investitori bježe.'

Osim što bi škartirao sadašnji izborni zakon, Josip bi po kratkom postupku 'poštucao' administrativni bršljan pod kojim se guši zemlja: 'Hrvatska ima isti broj općina kao i Francuska. To je katastrofa. Imamo manje stranih ulaganja nego usred Domovinskog rata. A i veliki dio stranih investicija koji se prikazuje, zapravo su otkupi dijela kompanija koje nisu u stanju servisirati svoj dug. To nije investicija. Također, kažu da trenutačno u Hrvatskoj 1,2 zaposlena rade za jednog umirovljenika. Međutim, među zaposlenima se računaju i ljudi u državnoj administraciji koji ne stvaraju nikakav novac, nego ga dobivaju od poreza. Njih se mora staviti u istu kategoriju kao i umirovljenike, pa onda dobivate pravu sliku, a to je je da jedan zaposleni radi za 1,2 penzionera.'



Hrvatska ima 9000 političara, a prema broju stanovnika trebala bi ih najviše 1800, nastavlja Novozelanđanin koji otvoreno žali buduće generacije Hrvata. Novac za koji se država zadužuje ide u rupu bez dna, kao što su mirovine. Ne posuđuje se ni u kakve produktivne svrhe. Budući Hrvati morat će otplaćivati dug od kojeg neće imati apsolutno nikakve koristi.