Abelyde. Det var endnu en varm og skøn sommeraften, som for mit vedkommende var gået med at læse op til en eksamen i arbejdsret. Jeg kom (ironisk nok) direkte fra mit arbejde hos Institut for Menneskerettigheder, hvor jeg til dagligt arbejder med ligebehandling. Jeg pakker mine ting og sætter kursen mod Christianshavn.

Jeg nærmer mig med hastige skridt kanalen og kan ud ad øjenkrogen se to par sidde ved en cafe med øl og vin på bordet. Da jeg nærmer mig, hører jeg pludselig den ene mand forsøge sig med en parodi på arabisk efterfulgt af en række abelyde. Jeg er igen i tvivl, om lydene er møntet på mig, så jeg kigger mig omkring og kan konstatere, at der ikke er andre omkring mig. Jeg får øjenkontakt med manden, som gentager abelydene efterfulgt af latter fra resten af selskabet.

Jeg ryster på hovedet og fortsætter mod metroen, men kan ikke slippe ubehaget, som gennemsyrer enhver fiber og knogle i min krop. Da jeg næsten er ved stationen, sætter jeg hælene i jorden og beslutter mig for at gå tilbage og konfrontere selskabet. Mit hjerte banker derudad, mens jeg forsøger at formulere de ord, som få sekunder senere skal blive til sammenhængende sætninger. Jeg stiller mig over for selskabets medlemmer og følgende dialog udspiller sig: