»Spil ham den sorte – han kan altid score,« råbte en ikke helt ædru herre tilbage i 1995, da vi spillede fodboldkamp mod de lokale rivaler fra Espergærde.

Jeg var 13 år på det tidspunkt. Og det er den eneste erindring fra min barndom, der indeholder noget, der minder om racisme. Min ven Andreas og jeg grinede blot af det. Jeg kan huske, at jeg tænkte, at det ikke var så slemt endda, at blive udråbt som ham, der altid kan score – sort eller ej.

»Mit møde med fordommene kan stadfæstes ret præcist. Det skete, da jeg startede på Helsingør Gymnasium, der dengang som nu var præget af venstreorienterede børn fra middelklassen. Her mødte jeg en del unge fra den yderste venstrefløj. De fortalte mig, at jeg var for dansk, og at jeg var en rigtig »onkel Tom«.«

I lokalsamfundet, hvor jeg voksede op i en by ved navn Ålsgårde, der ligger i Nordsjælland, fyldte ord som »integration« og »assimilation« nemlig ikke meget. Min opvækst var præget af krav og forventninger fra forældre, men også fra skolelærere, naboer, fodboldtræner, kammerater osv. De forventede noget af mig. Ikke fordi jeg var brun eller flygtningebarn, men fordi man skal blive til noget et sted, hvor arbejdsidentitet, foreningsliv og pligter står øverst på listen.

Hvis der opstod en situation, hvor mine forældres kulturelle baggrund skabte unødige problemer, gik der ikke lang tid, før en ven af familien, en lærer eller min fodboldtræner trådte til. F.eks. kan jeg huske, at vi skulle på en kanotur med klassen. Mine forældre var ikke så glade for, at jeg skulle med. Da min gode vens mor hørte det, sagde hun til mig: »Det skal du ikke tænke på. Jeg tager en snak med dine forældre«. Det gjorde hun så, og jeg kom af sted. Civilsamfundet var der, og det holdt sig ikke tilbage. For vi skulle jo være en del af fællesskabet – og mine forældre skulle tage ansvar.

Venstrefløj: Du er for dansk

Dansk kultur, livsforståelse, identitet og traditioner var en del af min opvækst og blev derfor en del af mig. Kort sagt voksede jeg bare op, lokalsamfundet formede mig, og jeg blev en del af fællesskabet i et land, der gav mig muligheder, som jeg ikke ville have haft, hvis jeg var vokset op i et stærkt religiøst land som Iran, hvorfra min familie stammer.

Foto: Asbjørn Sand.

Mit møde med fordommene kan stadfæstes ret præcist. Det skete, da jeg startede på Helsingør Gymnasium, der dengang som nu var præget af venstreorienterede børn fra middelklassen. Her mødte jeg en del unge fra den yderste venstrefløj. De fortalte mig, at jeg var for dansk, og at jeg var en rigtig »onkel Tom«. For dem betød det, at jeg havde opgivet min baggrund og kultur, fordi jeg gerne vil være dansk.

Det var noget, vi sammen grinede lidt af, for jeg må indrømme, at jeg ikke tog det så seriøst. Set i bakspejlet var jeg allerede dengang begyndt at hælde til den borgerlige side og tænkte derfor, at det var noget pjat.

Ærlig talt var grunden til, at jeg følte mig mest hjemme til højre for midten, at jeg var træt af hele tiden at skulle høre om identitetsproblematikken fra venstrefløjstyper. Hvorfor kunne de ikke bare lade mig være i fred? De så mig i et eksotisk lys og, ironisk nok, raceorienteret. De gjorde meget ud af, at jeg skulle huske at være stolt af at være iraner, og at jeg skulle huske min kultur, baggrund osv.

Jeg er med på, at deres udsagn mest af alt skyldes velmenende nysgerrighed. Men når jeg faktisk anser mig selv som dansker, er det svært hele tiden at skulle forholde sig til andre menneskers idé om, at jeg burde have en mellemøstlige kulturidentitet og værdisæt.

En anden gruppe, jeg skulle høre kritik fra, var de ikke-vestlige unge, som jeg mødte i byen eller gennem venner og bekendte. I første omgang tænkte jeg, at det nok også bare var drilleri. Men det gik hurtigt op for mig, at mange af dem faktisk følte en form for afsky eller foragt over for mig.

Blandt disse unge muslimer var det hipt at dyrke sin egen mellemøstlige kulturforståelse, og de anså folk som mig som forrædere. Som en, der havde »solgt sin sjæl« for at blive accepteret. For dem handlede det om at stå sammen imod »kartoflerne« og holde sig til sine egne. Derfor havde jeg heller ikke så mange venner, der ikke var etnisk danske. Jeg kunne i bund og grund ikke identificere mig med det, som mange af de ikke-vestlige stod for – deres værdier eller tilhørsforhold.

Barndommens fodboldhold. Privatfoto Fold sammen Læs mere Læs mere

Jeg kan huske, at jeg engang havde et mindre crush på en pige med en palæstinensisk baggrund. Vi var begyndt at flirte lidt, men det stoppede brat, da hun en dag så mig tage en bid af en skinkesandwich. Jeg havde jo spist svinekød, og det var jo haram. Det overraskede mig. Især fordi hun ikke gik med tørklæde, drak alkohol og ikke var specielt religiøs.

Borgerlig politiker og præmieperker

I 2014 blev jeg uddannet som socialrådgiver, og mit mål var at hjælpe ikke-vestlige indvandrere tættere på arbejdsmarkedet. Men gang på gang mødte jeg borgere, som underminerede egne muligheder for at blive en del af fællesskabet, og som var tilfredse med at være en slags ghettounderklasse. Jeg begyndte samtidig at tale åbent om problemerne med politisk islam, kulturelle skånehensyn og forfejlede, sociale indsatser, der kun fokuserer på barrierer og ikke ressourcer.

Der gik ikke lang tid, før skældsordene rullede ind. Det var især ikke-vestlige unge, der begyndte at kalde mig »kokosnød«, »præmieperker«, »onkel Tom« osv. Jeg lagde mærke til, at det ikke kun var mig, der blev udsat for det. Mine socialfaglige erfaringer fortalte mig, at det er et generelt mønster, der gentager sig, både når indvandrerpiger får for mange selvstændige idéer, og når politikere som Naser Khader og andre meningsdannere med ikke-vestlig baggrund ytrer sig.

Ali Aminali har uddannet sig til socialrådgiver med et ønske om at hjælpe ikke-vestlige indvandrere tættere på arbejdsmarkedet. Fold sammen Læs mere Læs mere

Det, der bekymrer mig, er, at disse skældsord ikke kun kom fra ikke-vestlige borgere. Dem havde jeg regnet med. Nej, det var mere den accept, jeg kunne mærke fra mange venstreorienterede. Og nej, det er ikke synd for mig. Jeg klarer mig fortrinligt, men det er oprigtigt bekymrende, at der findes en accept af kulturracistiske skældsord, der alene bruges mod os brune danskere. F.eks. når en anmelder i Dagbladet Politiken kalder dansk-afghanske Geeti Amiri for »housemuslim« med reference til Malcom X's kritik af »houseniggers«, hvorefter udtalelsen bakkes op af venstrefløjsdarlingen Emma Holten.

I det hele taget er det komisk, hvordan repræsentanter for den antiracistiske venstrefløj mener, at vi danskere med indvandrerbaggrund kun må sige og mene særlige ting. Jeg har f.eks. ikke tal på, hvor mange gange jeg er blevet kritiseret for at være borgerlig, når jeg nu har iransk baggrund. Jeg kan f.eks. nævne, at jeg i kommunalvalgkampen i 2017 oplevede, at en lokalpolitiker og nu byrådsmedlem fra Enhedslisten var meget uforstående over for, hvordan jeg kunne være konservativ – når jeg nu var »sort«.

»Venstrefløjen, »halalhippien« og den kulturradikales krav til at få opfyldt egne fordomme og livsforståelser skaber en form for helle for dårligt integrerede ikke-vestlige indvandrere.«

Reelt bliver en hel gruppe af befolkningen fanget i en form for identitetskamp, fordi venstrefløjens fascination af det multikulturelle skal imødekommes, og fordi en stor gruppe indvandrere og efterkommere gerne pålægger »danskerne« hele ansvaret for en i høj grad fejlslagen integration.

Venstrefløjen, »halalhippien« og den kulturradikales krav til at få opfyldt egne fordomme og livsforståelser skaber en form for helle for dårligt integrerede ikke-vestlige indvandrere. Det giver dem muligheden for slippe for de krav og pligter, jeg mødte, da jeg voksede op. Krav og pligter, som var medvirkende til, at jeg kunne blive en del af det danske samfund.

Fokus på baggrund, kultur, religion og race skader mere, end det gavner. Samtidig er venstrefløjen med til at opretholde »dem og os«-problematikken. Ved hele tiden at påpege, at du skal huske din egen kultur, baggrund og etnicitet, fratager man den næste generation af unge muligheden for at vokse op i et samfund, hvor den enkeltes baggrund er irrelevant, fordi arbejdsidentitet, ansvar for andre og ret og pligter er det vigtigste. Det er det Danmark, jeg er rundet af – det Danmark, min søn skal vokse op i – det Danmark, jeg vil kæmpe for.