TAPT SUPERTALENT: – Etter å ha takket nei til Norge i flere år, sa Bersant Celina (til venstre) endelig ja til å møte på U21-landslaget i fjor høst. Landslagstrener Leif Gunnar Smeruds strategi? Fire minutter som innbytter for et kobbel middelmådige tippeligaspillere. Etter denne miseren varslet Celina at han heller ville spille for Kosovo i fremtiden, skriver Aslak Nore. Foto: Jon Olav Nesvold , NTB scanpix

Les Misérables

Velkommen til Norges fotballforbund (NFF) – der inkompetanse ikke får konsekvenser.

VG Debatt

9. februar 2016

Artikkelen er over fire år gammel

ASLAK NORE, forfatter og skribent

Har du hørt navnet Bersant Celina?

Med mindre du er fotballgal Drammenser eller blodfan av Manchester City er svaret trolig nei. Forskjellen til et annet stortalent fra Drammenstraktene er fascinerende. Absolutt alle i Norge vet hvem Martin Ødegaard er. Ikke mange nordmenn kan skryte av 100 prosent name recognition på både barneskoler og aldershjem. I pressekretser har herværende avis lenge blitt omtalt som Ødegaard-posten. Tunnel i en tredjedivisjonskamp? VGNett rydder forsiden! Et godt innlegg til Ronaldo på trening? Norsk presse er på plass med reaksjoner fra sidelinjen!

Denne uken spilte både Martin Ødegaard og Bersant Celina kamp. Ødegaard kom inn i den viktige tredjedivisjonskampen mellom Castilla og Real Union, og var «nær ved å få en assist» ifølge norsk medias samvittighetsfulle dekning.

Etablerer seg i toppen

Bersant Celina fra blokkene på Fjell ble byttet inn for den spanske verdens- og europamesteren David Silva i toppkampen i Premier League, og kvitterte for tilliten med å servere en praktfull målgivende til superstjernen Sergio Aguero. Jo da, noen notiser ble skrevet om dette også. Selv om Ødegaard ikke har levert noe som helst i 2016, og Celina er i ferd med å etablere seg i troppen på et av topplagene i nordmenns favorittliga, har han under halvparten så mange Retriever-treff som Ødegaard i årets første måneder. Forstå det den som kan.

Med Celinas missilaktige utvikling det siste året, skulle man tro at han allerede var en joker på Høgmos landslag. Men nei. Etter å ha takket nei til Norge i flere år, sa han endelig ja til å møte på U21-landslaget i fjor høst. Landslagstrener Leif Gunnar Smeruds strategi? Fire minutter som innbytter for et kobbel middelmådige tippeligaspillere. Etter denne miseren varslet Celina at han heller ville spille for Kosovo i fremtiden. Et generasjonstalent er tapt for Norge.

Så kan man si: Er ikke Bersant Celina en humørsyk dramaqueen som tror valg av landslag handler om spilletid og ikke nasjonalfølelse? Mye mulig, sier folk som har fulgt gutten fra det enestående Buskerud-kretslaget med ham, Iver Fossum og Ødegaard.

Urimelige, egoistiske

Men internasjonale toppspillere har ofte denne psykologiske profilen. De minner om rasehester: krenkbare, vanskelige, urimelige, kjipe, egoistiske. Å kunne kombinere dette sinnet med lærevillig ydmykhet; å kunne kanalisere raseriet inn i mål, assister og driblinger er det som skiller en stjerne og en middelmådighet. Tenk på Zlatan, Suarez, Alexis Sanchez eller Ronaldo. Uten kjipheten og småligheten som drivkraft ville de aldri kommet så langt.

Men i Norge tenker man ikke sånn når det kommer til talentutvikling. Der i gården går det på autopilot. Etter at en forbundsmann leste Malcolm Gladwells Outliers handlet alt med ett om behovet 10 000 timers trening og at spillere født i årets første måneder var overrepresenterte. At Gladwells teser er sterkt omdiskuterte, var det ingen som brydde seg om. Les The Sport Gene av David Epstein og du vil se en helt annen tilnærming til talentutvikling. Jeg garanterer at ingen i NFF-systemet har tatt seg bryet.

For hvorfor la seg utfordre når man jobber i et lukket offentlig kretsløp der manglende resultater ingen konsekvenser får? I Norge tror man talentutvikling handler om «holdninger og verdier». Man har gjentatt det så mange ganger at man til slutt tror på det. Idealet er en Sigurd Rushfelt og Fredrik Winsnes – bebrillede studenter på dagtid, fotballspillere om kvelden. Og gode sosialdemokrater hele døgnet.

Og selvsagt har holdninger mye å si (Verdier? Trolig veldig, veldig lite). Trener du mer enn den late stjernespilleren vil du selvsagt til sist bli bedre. Men ingen i norsk fotball forstår at holdninger er et tveegget sverd. På treningsfeltet må du ha gode holdninger. I kamp bør du kanskje ha dårlige.

Som den norske fotballinsideren Tor-Kristian Karlsen, en av få nordmenn som vet hva som kreves internasjonalt, uttalte om Ødegaard til ESPN: «He's good at school, he has a strong religious background, he's intelligent and articulate. If I was going to have any doubts, they would be in the opposite direction. The best footballers tend to have a bit of needle, a bit of fire.»

Carew hadde det, Riise likeså, og nå Celina. De var breiale outsidere som hadde kjempet seg fram foran feterte trenersønner og pappagutter. De hadde mentaliteten til å lykkes internasjonalt, noe en puslete skolegutt som Mats Møller Dæhli ikke har.

For mange år siden, i boken Ekstremistan, spådde jeg at fremtidens norske landslag ville være fullt at bakgårdsramp av typen Bersant Celina. På ett nivå var det riktig: Mange av innvandreretterkommerne jeg nevnte der har blitt bærebjelker på Norge. Desto mer negativt er det at utviklingen har stoppet opp. Norske landslag for spillere født 1995-2000 er fullt opp av ukarismatiske orienteringsløpere fra distrikts-Norge og soss fra Oslo Vest. Spillere med innvandrerbakgrunn er det nesten ingen av.

Det handler ikke om at landslagstrenere som Smerud er åpenlyse rasister; det er de ikke. Men minoritetsspillere som Celina representerer for dem noe fremmed, en finger i ansiktet, en holdning som bryter med den sosialdemokratiske idrettskonsensusen. Derfor klarer man ikke å beholde dem. I det inntørkede elveleiet som er norsk talentutvikling kan det vise seg skjebnesvangert.

Jo da, jeg har skrevet om dette før, i kronikken «Mullaene i fotballforbundet» blant annet. Sannheten er at jeg gjerne skulle tatt selvkritikk for den artikkelen. For at våre yngre landslag spilte festfotball. For at vi fostret toppspillere i Europa. For at A-landslaget kvalifiserte seg til EM i Frankrike. For at Nils Johan Semb hadde vist seg som en visjonær toppfotballsjef.

Men nei. Behandlingen av tilfellet Bersant Celina viser at norsk fotball trenger en revolusjon.

Publisert: 09.02.16 kl. 09:58

Les også

Mer om Norsk fotball