Følgende tekst ble skrevet av Nils Christie for ganske nøyaktig 20 år siden.

I mitt kriminalpolitiske verdensbilde finnes det få skurker. Men det finnes mange skadelige idealister. Alkoholforbudet var en storslagen tanke, båret fram av folk som ville det beste. Det virket også fint, en stund, men etter hvert ble også kontrollomkostningene tydelige. Motstanderne av tanken var dengang så mange og sterke at eksperimentet hurtig, kanskje for hurtig, kom til ende. Tanken om et narkotikafritt Norge er også storslagen. Nå har også den vist sin bakside. Landet er fullt av dop; fra kaffe, sigaretter, alkohol og legalt foreskrevne legemidler for 3–400 millioner kroner hvert eneste år, over til de mindre respektable men forsåvidt legale stoffer som lett tilgjengelige løsningsmidler for maling og i kontorlim, eller over til de snart like lett tilgjengelige helforbudte stoffer. Enhver som vil se, kan se; at landet flommer av stoff. Tilbudene øker, prisene synker, — men ikke mer enn at det fortsatt ligger helt usedvanlige profittmuligheter i importen. Markedsmekanismene virker. Hvordan kunne man vente noe annet i en verden bygget opp på dette prinsipp?

Vi befinner oss i forbudstidens siste dager. Men enkelte har ikke oppdaget det. Norske og svenske statsråder går ut med store ord og overskrifter og sier “Vi gir oss aldri!” De skal etter hvert få det litt ensomt. Fra de siste ukers lesing: Ett av USA’s ledende konservative tidsskrift, “National Review” (1996, nr 2), går ut med hovedoverskriften: “The war on drugs is lost”. Og det sies i hovedlederen at den tapte krig

“…is diverting intelligent energy away from how to deal with the problem of addiction, that it is wasting our resources, and that it is encouraging civil, judicial and penal procedures associated with police states.”

Standpunktet har fått gjenklang på lederplass i en rekke ledende amerikanske aviser. Samtidig har det kriminologiske fagmiljøet i USA i lengre tid, og temmelig unisont, dømt narkotikapolitikken over og ut. I Europa er bildet — uansett hva norske myndigheter forsøker å gi inntrykk av — at Holland står fast på sin narkotikapolitikk, Danmark likeså. I Tyskland denne weekend (20–21 april 1996) har “Tagesblatt” et spesialnummer om den landbruksrevolusjon som det ble ble åpnet for der i landet denne måned. Hampplanter med lavt innhold av det virksomme stoffet THC skal nå fritt kunne dyrkes. Det vil ikke bli lett å kontrollere at det bare er svaktvirkende stoffer som dyrkes. Det skal heller ikke bli lett å bevare Norge og Sverige som et narkopolitisk Albania. Dessuten bør de ikke bevares slik. Vår politikk er dypt umoralsk.

Folk dør av denne narkotikapolitikk. Og de pines.

For alle typer forbrytelser utmålte norske dommere i 1994, 3 500 års fengsel. Ett tusen av disse årene var for narkotikaforbrytelse. De siste femten år er det skjedd en dobling i antall utmålte fengselsår totalt, og en femdobling i narkotikaår. Hvor lenge vil man da fortsette med det samme? Vil staten gi opp om domstolene går opp fra 1 000 år nå til 1 500 år for narkotika ved århundreskiftet og så kanskje 3 000 år om 15 år. Dette ville tilsvare økingstakten i USA´s totale fangetall de siste 15 år, fra en halv million fanger til halvannen. I all hovedsak skyldes denne økingen hardere tiltak mot narkotika. Hvis den har hatt noen virkning på tilgjengeligheten, har det trolig vært å øke den.

Nå kan det jo sies, og blir stadig sagt, at mange av dem som soner i Norge er utlendinger, svært ofte kurerer. Så la meg gå til innlendingene da. Som altså dør. Som er syke. Eller, som Evy Frantzen viser, som er fortvilede. Bare 50 skulle få komme inn på metadonprosjektet. Ikke fordi man manglet penger eller fagfolk, men åpenbart for å dempe den politiske motstand, og vel også motstanden i behandlingsmiljøene. Jeg undres: Hvis det ved andre typer lidelser, f.eks. hjernehinnebetennelse, døde et ungt menneske som hadde bedt om hjelp, men ikke fikk det, ville vi vel ventet at saken ble oss forklart. Hvis det døde fem, hvorav i det minste noen hadde bedt om hjelp, men stadig ikke fått den, ville vi vel ventet at det ble nedsatt en granskingskommisjon. Hvis det døde hundre, ville trolig forventningene gå i retning av politisk krise. Slik ville det vært om de som døde var vanlige ungdommer, og dødsårsaken ikke var av den typen det knytter seg vanære til.

Men de sees ikke som vanlige de som dør av stoffbruk.

Hvordan kan vi forstå alt dette? Jeg vil mene; ikke ut fra egenskaper ved stoffene, men ut fra egenskaper ved oss selv og vår måte å organisere vårt samfunn på. Vårt bilde av narkotika bidrar til å opprettholde bildet av oss selv som velfortjente borgere i et rettferdig samfunn. Den narkotikapolitikk vi så stedig fører er en gavepakke til det bestående. “Hadde det ikke vært for narko, ville de klart seg”, er synspunktet. Det ville de slett ikke. Ungdomsproblemene vokser i liten grad ut av narko, selv om de forsterkes ved sterk bruk av sterke stoffer som heroin, amfetamin og alkohol. Men ved ufortrødent å fortsette narkokrigen, kan det fortsatt se ut som om problemet ligger i stoffene, og ikke i et liv så langt nede ved bordet at fatene er tomme og kjøkkenet stengt.

Med økende fangetall blir samtidig narkokrigen et særdeles bekvemt kontrolltiltak overfor det som ofte er kalt de lavere klasser, av og til de besværlige klasser, men nå i økende grad også kalles og sees som de farlige klasser. Det er svære befolkningsgrupper som nå holdes under strafferettsvesenets kontroll i USA og i Øst-Europa. 7% av voksne amerikanske menn, over halvparten av unge svarte menn i storbyene. Hos oss som vanlig i mindre målestokk, men et økende antall av de upassende. Den gamle løsgjengerlovens funksjoner er overtatt av narkotikakontrollen, og vi får det på ny pent og ryddig i riket.