Text: Domnica Macri

LOCUL

Nistor se opintea la deal, pe serpentinele strânse şi abrupte ale unui drum de pământ, iar Ciprian Ştefan, director de conservare la Muzeul ASTRA din Sibiu şi gazda mea în această călătorie, încerca să îl convingă că nu are nevoie să intre într-a treia. Eu mă întrebam cum mai plecăm de acolo dacă dă o ploaie. Nistor venise din Anglia şi avea volanul pe dreapta şi tracţiune cumsecade, pe patru roţi.

De-o parte şi de alta a drumului, în sus şi în jos, raiul. Pajişti cu flori din alea, de-a scris şi în ediţia internaţională a National Geographic despre ele că sunt cele mai bogate din Europa; cu căpiţe slăbănoage, aburcate pe suporţi, ca să se poată usca iarba chiar şi aici, pe deal, unde roua se lasă devreme şi se ridică târziu.

În raiul ăsta cu versanţi de 45% oamenii cosesc cu mâna şi ară cu boii, pentru că un cal nu face faţă la asemenea pante. Ajunşi pe culme, ne uităm cum un cioban îşi încarcă în desagi tainul adus de stăpânul oilor şi îl saltă pe măgar. De aici înainte, drumul pe care o apucăm e desfundat de urme de copite şi trece printre ultimele case înconjurate de căpiţe şi livezi. Din loc în loc, câte o „grădină umblătoare“.

Ciprian îmi explică că grădina de legume e mutată prin fâneaţă, de la an la an, şi că aşa nu mai e nevoie să se îngraşe pământul, lucru mai anevoie aici pe dealuri. Uneltele lăsate prin copaci ne spun că aici oamenii se vor întoarce la lucru după ce se mai lasă arşiţa de miez de vară. Salutăm câţiva, ocupaţi cu furcile. Toţi zbârciţi de vârstă şi de vreme, dar cu ochii albaştri şi luminoşi, bucuroşi de întâlniri, care nu sunt prea dese.

Apoi ne îndepărtăm de case şi mergem multă vreme pe poteci şi prin noroaie, până ce auzim coteii de la stână. Am ajuns în ultimul crâng. Crângurile sunt grupuri de case şi anexe de la munte, iar acesta, spune Ciprian Şefan, unul din ultimele păstrate integral, cu toate clădirile şi acoperişurile lor de paie.

O mini turmă de măgari paşte pe lângă una din colibe, care acum serveşte drept acaret pentru oile şi ciobanii noului proprietar al zonei. Coama înaltă a acoperişului, construit cu meşteşug din paie de grâu sau secară de munte, se topeşte în peisaj. Şurile şi casele vechi care şi-au mai păstrat podoaba par să răsară direct din pajiştile coapte, să curgă odată cu muntele. Cândva paiele se luau din holdă şi se urcau pe case, la o clacă voioasă cu bărbaţii din sat. Costa nimic. Ţinea cald iarna. Fumul se strecura printre paie, transformându-le într-o crustă dură care ţinea decenii, şi învăluia în drumul său şi bunătăţile din pod.

Citeşte un articol National Geographic despre meşteşugul acoperişurilor din paie.

Cuprind cu ochii împrejurimile. Suntem în judeţul Hunedoara, în comuna Blăjeni, în satul Reţ, dincolo de culmea unde un scăunel de lemn marchează punctul de belvedere. Văd Strâmba, culmea pietroasă ce domină satul, cu peştera ei, văd pădurea cu lemnul, crângul cu alunii, gardurile vii cu murele, livezile cu cireşii aplecaţi de rod, pajiştile cu fânul, oile cu lâna, grădinile cu rodul, grajurile cu uneltele, oamenii cu ştiinţa de a trăi la munte, de pe urma pământului şi fără a-l sminti. .. Într-adevăr aici sunt de toate.

*

PROIECTUL

Aici, la Reţ, se află Centrul pentru promovarea culturii tradiţionale, în sediul fostei şcoli. Alături, un fost primar a trântit o clădire incertă, cu tablă roşie şi termopane, stricând peisajul.

Totuşi, cu ajutorul oamenilor din sat, Ciprian Ştefan a transformat Centrul într-un veritabil muzeul al satului. Au adus care ce-au avut prin gospodărie – care o doniţă, care o ladă, care o vărtelniţă, o furcă de tors sau chiar un război de ţesut, ii vechi, desăgi roase de molii, coşuri împletite. Pe toate le-a restaurat cu grijă o echipă de la muzeul sibian de etnografie, condusă de Iov Tolomei, iar acum, după ce Ciprian, Mirela Iancu, Ovidiu Baron şi Ştefan Păuceanu au stat până noaptea târziu să le aranjeze, umplu frumos cele două încăperi ale fostei şcoli cu mai tot ce găseai într-o gospodărie ţărănească.

Mă minunez de capcana de şoareci a cărei tehnologie se baza doar pe greutatea capacului de lemn, de suportul de linguri care ar umili orice designer de la Ikea, de morişca care alunga ciorile şi de sania masivă, pe care, povesteşte Ciprian Ştefan, copiii şi-o meştereau singuri, furând meserie de la cei mari, din lemn de fag fiert şi uns cu grăsime.

Sâmbătă dimineaţă, încep să descindă în curtea încăpătoare a Centrului şi protagoniştii acestei poveşti. 30 de copii din clasele 9-11 de la Liceul tehnologic din Criscioru. Coboară din microbuze, cu braţele pline de bunătăţi pentru „vernisaj“, frumoşi în costumele populare de pe acasă, la care unii au adăugat accente moderne. Consilierul educativ al şcolii, Daniel Benea, şi directorul îi însoţesc.

„Am fost noi implicaţi în mai multe proiecte, dar pe acesta elevii l-au primit cu braţele deschise şi s-au implicat extraordinar“, spune Nicolae Popa, directorul, care speră că o continuare va putea fi găzduită chiar în atelierele şcolii.

Ce s-a întâmplat? Nimic magic, doar puţină atenţie la ce se găseşte în jur. Proiectul Implicarea tinerilor în valorificarea şi recuperarea valorilor tradiţionale locale iniţiat în nume propriu de Ciprian a atras fonduri de la AFCN şi a adus alături de el primăria, şcoala, Muzeul ASTRA. Nişte meşteri din sat le-au acordat timp acestor copii – elevi la profile precum mecanică, eletromecanică, industrie alimentară şi turism – ajutându-i să înveţe lucruri ce încep să se uite: cum se face şiţa, cum se învârte roata olarului şi cum se dă formă lutului, cum se urzeşte războiul de ţesut şi cum se fac covoarele. Semestrul ăsta, zilele de practică le-au adus ceva nou şi viu. Băieţii, mai toţi pricepuţi la spart lemne şi la mânuit barda, n-au avut probleme să deprindă cum se despică lemnul pentru şiţă, şi apoi au pus mâna pe mezdreală să le fasoneze şi să le facă horjitura – o crestătură pe lung care le ajută să se îmbine una într-alta.

Grupele de câte şapte-opt tineri au făcut numai trei lecţii dar, din ce înţeleg de la ei, a fost suficient să le suscite interesul.

„Partea cea mai plăcută a fost când am văzut că din mâinile mele iasă un vas de lut, când am văzut că am reuşit să fac ceva, nu doar să-mi imaginez“, spune Andrei Petruţ, al cărui moş a fost olar. Pentru că nu şi-a apucat bunicul în viaţă şi ştia despre olărit doar din istoriile bunicii, Andrei a fost dornic să se înscrie la atelier şi a luat proiectul în serios. Atent să nu-şi murdărească cotumul de sărbătoare, se aşează la roată să-mi demonstreze cum se învârteşte şi să-mi nareze destul de elocvent, cu mâinile goale, cum lucrezi lutul, cum îl stropeşti cu mai mult sau mai puţină apă şi cum îi dai formă.

Dintre băieţii care s-au ocupat de şiţă, unii găsesc munca uşoară şi plăcută şi zâmbesc la gândul că ar putea câştiga din aşa ceva. Echipele de şiţari adevăraţi (care să facă şiţa cu barda, nu să taie lemnul la circular) sunt atât de rare încât chiar şi cine vrea un acoperiş tradiţional e nevoit să se lase păgubaş şi să sporească rândurile caselor cu tablă din România.

Cu micul recital de tulnic al profesoarelor de ţesut, cu bulzul şi plăcintele de casă şi cu câteva discursuri optimiste, proiectul ia sfârşit. Vezi în continuare câteva imagini.

*

VISUL

Ciprian Ştefan a crescut el însuşi la Blăjeni, unde bunicul lui, domn-profesor Gheorghe Ştefan, o namilă de bărbat la cei 77 de ani ai săi, a dăscălit generaţii întregi de săteni. La casa lor tragem, ca să ne odihnim şi să aflăm cum mai era Blăjeniul nu cu mult înainte. 47 de mori umblau aici pe cele câteava pâraie, iar localnicii se ocupau mult cu dulgheria. Mai sus, în satul de unde venim, solul era mai bun şi oamenii erau agricultori, păstori, iar vara făceau călăbăşie – vindeau fructe în localităţile din vale.

La Dumbrava făceau fluiere iar nu departe, la Obârşa de Oale, erau olarii, cărora le ieşeau de minune vasele pântecoase în care se fac sarmalele la cuptor. Vara, se mergea la secera la Mureş şi la Deva, unde câmpiile nesfărşite îşi aşteptau lucrătorii.

Ciprian işi aminteşte de zeci de soiuri diferite de cireşi, care dădeau faimă locului şi îndulceau copilăria. Ca etnograf, ca director de muzeu şi ca sibian, Ciprian ştie încotro merge lumea şi economia; înţelege cum ceea ce părea ieri să fie desuet şi fără valoare poate, păstrat cu grijă, să devină o resursă pentru ca un număr de familii tinere să ducă un trai decent, îndestulat şi curat, şi mulţumirea de a duce mai departe tradiţiile locale.

Păstrarea locului nu se poate face separat de a oamenilor de acolo. Golit de ţărani şi muzeificat, Reţul nu va fi niciodată o atracţie, în timp ce câţiva tineri harnici şi cu perspectivă îl pot învia.

„Le-am spus şi lor, voi care sunteţi la ţară, care aveţi pământ, nu-l vindeţi. Mai bine uite, tu ai boi? (ştiam că are) ară-mi un hectar, pune pe el alac şi pe urmă îmblată-l cu îmbăciu şi dă-mi paiele pentru muzeu, ca îţi plătesc şi paiele, şi munca, şi grâul“, povesteşte Ştefan.

Cu paiele făcute la faţa locului, crângul pe care l-am vizitat ar putea fi refăcut. După ce atâtea gospodării tradiţionale din zonă au fost cumpărate şi strămutate la Sibiu, la Muzeu, ar fi timpul ca unele să fie conservate şi in situ, la locul lor, sporind valoarea peisajului şi făcând din Blăjeni şi Reţ locuri unice pe hartă.

Elevii de la turism ar putea dezvolta aici un turism de nişă, oferind incursiuni fascinante în lumea fânului şi oieritului autentic (ceva ce revista National Geographic a numit geoturism – călătorii care ajută la păstrarea specificului local şi caracterului unic al locului). Aceste crânguri care sunt insule de istorie vie, câţiva tineri care să rămână acasă şi să ducă mai departe ştiinţa locală a lemnului, lutului, brânzei sau lânii, ar putea ajuta locul să prospere. Modernizarea s-ar putea instala cu respect faţă de trecut şi faţă de marea inteligenţă a ţăranului care a găsit soluţii „“eco şi „bio“ pentru multe probleme cotidiene. Viaţa localnicilor ar putea deveni mai uşoară, fără totuşi a se schimba din temelii.

Ciprian Ştefan stă proptit de războiul de ţesut cel fără urzeală, de expoziţie, şi visează la alt proiect, cu altă linie de finaţare, la un curs mai consistent, la microbuze care să aducă copii de la liceu la Reţ sau, de ce nu, la amenajarea unei roţi de olărit şi a unui scaun de dulgherit chiar în atelierele liceului din Gura Berzii.

„Ce mi-a plăcut la copii ăştia e faptul că opt dintre ei chiar îşi doresc să continuăm. De exemplu cei care au făcut cu taică-miu şindrilă, ar vrea să vină să-i angajez să facă şi ei un bănuţ, că la şcoala profesională nu mai au meserii care se caută pe piaţă, tâmplar, dulgher. Am rămas plăcut impresionat. Toţi ştiu că astăzi copiii au în cap numai discoteci, dar n-a fost deloc aşa… Toţi au muncit şi s-au implicat, a fost o activitate continuă…. Şi fetele, au pregătit aţele, războiul, suveicile, totul au făcut ele singure“

„E doar un început, expoziţia şi ce au făcut copiii la ateliere”, admite Ciprian Ştefan.. „Dar chiar vreau să îi ajut să intre pe piaţa asta, să dovedim că poţi valorifica resursa locală şi că poate fi şi benefic“.