Обережно: рибораки! 7 квітня 2019, 09:05 Вы также можете прочесть этот материал на русском языке

Для того щоб зрозуміти, що діється в країні і чому молодь голосує за Зеленського, варто повернутися до розмови про цінності

Україні час заборонити слово "цінності". Хоча б на певний період. Інакше воно перетвориться на порожній звук. Як це вже відбувається зі словами "реформа", "боротьба з корупцією" або "свобода".

Під цінностями у нас розуміють все хороше, що протистоїть всьому поганому. Тому про європейські, сімейні або духовні цінності ми говоримо з придихом. А шкода. Бо, якщо серйозно і без пафосу, розмова про цінності допомогла б краще зрозуміти, що зараз із нами коїться.

Приклад — феномен Зеленського. Зараз багато говорять про його російськомовність, совковість (Квартал 95 з'явився завдяки КВН — продукту радянських часів) і можливий прогин перед Путіним — тобто про все, що за його президентства відкине Україну в 2013 рік.

Я не вірю в те, що Зеленський буде хорошим головою держави. Його некомпетентність і відсутність політичного досвіду можуть стати серйозною загрозою для України. Але водночас мені складно погодитися із докорами в тому, що він і його електорат проросійські та просовкові. Просто погляньте на результати першого туру: за нього проголосували й україномовні, і російськомовні. Проросійські та просовкові ставили галочку навпроти Юрія Бойка та Олександра Вілкула.

Легко бути зіркою, коли не світить місяць

Тому проблема мови та ідентичностей тут мало що пояснює. Більше розповість дослідження цінностей. Останнє, до речі, проведене у грудні 2018-го, показало, що Україна продовжує рухатися від цінностей виживання до цінностей самовираження. І найбільше зрушення сталося в Одесі та південних областях — там, де за Зеленського, крім рідних йому Дніпропетровської та Запорізької областей, віддали найбільше голосів.



У тому, що феномен Зеленського має ціннісний вимір, переконує й інший факт: його підтримує молодь до 25 років. Але ж ціннісні зміни пов'язані зі зміною поколінь. Те ж дослідження продемонструвало, що саме наймолодша вікова група виборців (18-25) — найменш традиційна і схильна до самовираження. На відміну від тих, кому 26-35 років і старше.

Це покоління обирає Зеленського, незважаючи на ризики. Ось чому цінності не є чимось винятково добрим. Їх зміна може привести як до Євромайдану, так і до Зеленського.

І такий парадокс добре озвучив оглядач Новой газеты. Головну інтригу українських виборів він описав як боротьбу між справжнім Порошенком і новим Порошенком, роль якого тріумфально виконав Зеленський.

Так, результати різні, але механізм той самий. І в його основі лежить бажання змін. До того ж важливо зазначити, що бажання завищені, а тому нереальні. Ось чому марно переконувати електорат Зеленського в тому, що за Порошенка будуються дороги, запроваджено безвіз, проводяться реформи освіти і медицини. Виборці Зеленського це знають. Але вони хочуть більшого. Починають із великих ілюзій, а приходять до великих розчарувань.

До речі, ще один приклад — останні парламентські і президентські вибори у Польщі. Там молодь із вищою освітою підтримала Павела Кукіза, колишнього рок-співака, який є одним із найбільш націоналістичних (додам: антиукраїнських) політиків сучасної Польщі.

Покоління — не біологічне явище, а соціальне. Те, що люди народилися у один і той же час, ще не робить їх поколінням. Вони стають тими, хто вони є, внаслідок соціалізації. Покоління — це прісне несмачне тісто, яке заправляють і солять лідери. Саме завдяки ним молоді люди перетворюються з покоління у собі на покоління для себе.

Головне питання: хто ці лідери? Кого найбільше впізнає і кому довіряє молодь? В українському випадку на цю роль примірялися і Святослав Вакарчук, і Зеленський. Але оскільки Вакарчук відійшов, нішу заповнив Зеленський. Його ефект можна сформулювати ще інакше: на безриб'ї і рак риба. Або: легко бути зіркою, коли місяць не світить.

Під місяцем і раком маю на увазі, звісно, не Вакарчука, а будь-які вартісні політичні проекти, які могли б скласти реальну альтернативу нинішньому політичному істеблішменту.

Те, що їх немає, не означає, що їх не може бути в принципі. Тому повертаюся до своєї тези: ціннісно Україна рухається у правильному напрямку, але цей рух поки нікому капіталізувати. Старших лідерів уже не навчити новим політичним фокусам, а молодь гарна і галаслива, але політично імпотентна.

Сподіваюся, поки що. Кожне нове покоління має право допустити свою частину помилок. Зрештою як інакше порозумнішати, а то й набити собі синців або не обпектися? Біда лише в тому, що за ці помилки доведеться заплатити всім, і ціна висока.

А з рибораками можна боротися лише за допомогою інститутів. Потрібно розвивати платформи, де можуть формуватися якісно нові лідери. Насамперед ті, де освіта має ціннісний компонент. Такі як Києво-Могилянська академія, УКУ, Українська академія лідерства, різні школи громадських лідерів.

Але це забіг на довгу дистанцію. А зараз доведеться обирати між Порошенком, таким, яким він є, і Порошенком-2014 у виконанні Зеленського. Вибір не дуже. Але першого Порошенка я добре знаю і знаю, чого від нього чекати. А грі другого, словами Станіславського, "не вірю". Різниця, може, і невелика, але для мене вирішальна.

Колонку опубліковано в журналі Новое Время від 4 квітня 2019 року. Републікування повної версії заборонене.

Приєднуйтесь до нашого телеграм-каналу Мнения Нового Времени