Frågan ”var kommer du ifrån – egentligen?” är inte ett uttryck för rasism. Det är ett tecken på nyfikenhet. Detta är uppenbarligen ett kontroversiellt påstående.

Det fick jag erfara efter att jag hade skrivit en kritisk krönika om UR:s nya ungdomsserie Melanin. Programmet riktar sig till unga afrosvenskar och förmedlar en bild av ett samhälle som genomsyras av rasism. Vita betyder trubbel och kan aldrig sätta sig in i svartas utsatta situation.

I Melanin förespråkas "trygga rum" för svarta, utan att någon kritisk röst får komma till tals. En av programledarna förklarar att det är rasism när någon rör ens hår eller frågar en var man kommer ifrån.

De negativa reaktionerna på krönikan ramlade in snabbt. Kritikerna ansåg att det var förmätet att jag, i egenskap av vit kvinna, hade mage att ha åsikter om vad som bör definieras som rasism.

Några exempel:

”Naomi Abramowicz är en revisionist i förintelseförnekarnas anda! Vad fint när en vit kvinna förklarar att man inte ska gnälla för att man behandlas annorlunda för att man är mörkhyad.”

”Så fort jag pratar om rasism, colorism eller något annat relaterat så är det nästan alltid en vit person som tycker att jag överdriver. Precis som du nu påstår, Naomi.”

”Dear fellow white people; plz fuck off and die.”

Responsen är talande för tidsandan. Det har ingen betydelse vilka argument du har. Det avgörande är dina medfödda egenskaper, inte minst din hudfärg. Det är de som avgör validiteten. För det är bara den som har rätt pigment som ska få uttala sig om vad som bör eller inte bör tolkas som rasism.

Att jag själv är judinna och har utsatts för rasism spelar ingen roll. Eller att jag har fått frågan ”var kommer du ifrån – egentligen” ett oräkneligt antal gånger.

Det jag ägnade mig åt var tydligen ”whitesplaining”. Det förklarade en läsare för mig som var hjälpsam nog att skicka en länk om begreppet. Uttrycket kommer, givetvis, från den amerikanska identitetspolitiska debatten. Det är ett nedsättande uttryck för vita som ger sig på att definiera rasism och rasistiska uttryck.

Tanken bygger på en märklig premiss; vita människor ska inte yttra sig om sådant som inte berör dem personligen. För den som är vit kan aldrig veta hur det är att vara svart och uppleva rasism. Därför ska man inte heller försöka drista sig att bestämma vad som är rasism eller inte. Vita åsikter undanbedes, med andra ord.

När enbart vissa grupper får uttala sig om samhälleliga fenomen går vi mot en oroande utveckling.

Dels är det ett underkännande av människors förmåga till empati; att det är omöjligt att försöka sig sätta in i någon annans situation.

Dels innebär det att den som har "rätt" egenskaper i princip kan säga vad som helst utan att ifrågasättas, vederbörande har trots allt tolkningsföreträde.

Det finns dock ett undantag: den som är vit får uttala sig givet att den köper den rätta verklighetsbeskrivningen. Annars är man en motståndare till den antirasistiska kampen. Det är ett effektivt sätt att försöka tysta sina meningsmotståndare.

Men det gynnar vare sig kampen mot rasism eller samhällsklimatet när avsändaren blir viktigare än argumenten.

Läs också:

UR ska inte lära barn att känna sig kränkta

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor