Koranen är inte våldsförhärligande, skriver författaren och konvertiten Aminah Tønnsen i danska Weekendavisen. Utförligt går hon igenom de koranverser som brukar anföras som bevis för att islam uppmanar till våld. Hon förklarar hur samtliga citat återfinns i kontexter där muslimer blir angripna av icke-muslimer. Detta, tillsammans med alla de skriftställen som manar till återhållsamhet och barmhärtighet, visar hur fel jihadisterna har, hävdar Tønnsen.

Hon är arg. På extremisterna och terroristerna som håller upp de avslitna verserna till försvar för sina bestialiska handlingar. Men också på de islamkritiska debattörer som inte låtsas om någon annan islam än den som anförs av de allra mest väst-, demokrati- och jämställdhetshatande muslimerna.

Om hennes religionsförsvar håller är jag tyvärr inte lärd nog att avgöra. Men artikeln är karaktäristisk för den danska debatten om islam. Ja, alltså i bemärkelsen att en sådan faktiskt existerar.

I efterverkningarna av terrordådet i Stockholm har det från flera håll talats om behovet av ett djupgående samtal om ideologin bakom det terrorns gissel som far över världen just nu.

Svenskarna ogillar att prata religion

Ja, varför har vi inte redan ett sådant samtal? Kan det möjligen bero på att den svenska sekulariserade offentligheten helst inte pratar religion överhuvudtaget? Vi kan för all del diskutera religion som fenomen, i sociologiska termer, men innehåll i form av teologi och tankegods bör man inte peta för mycket i. Kan det vara förklaringen till att även förmågan att förstå och analysera den religiösa extremismen är så svårt underutvecklad?

Det är som om den liberala devisen att tro och religionsutövning är en privatsak har utsträckts till att omfatta även det allvarliga samtalet om dessa ting. Det var väl därför man hajade till när musikkritikern Sofia Lilly Jönsson nyligen redogjorde för den kristna teologin kring förlåtelse i Svenska Dagbladet. Bara så där, rakt upp och ner.

Kunskapen om läran och traditionen är bristfällig när det gäller kristendom, men närmast obefintlig när det kommer till islam. Utöver privatsaksparadigmet har givetvis islamofobirastret bidragit till detta. Ordningsmännen, som sett orientalism och islamofobi överallt, har varit så nitiska att ett undersökande och intellektuellt samtal om islam och dess olika religiösa och ideologiska inriktningar aldrig riktigt har blivit av.

Öppen debatt om Islam

I Danmark är tonen en annan. Här finns förstås den fräna religionskritiken vi hört om: Muhammedkarikatyrerna, Trykkefrihedsselskabet, poeten Yahya Hassan, politikern Naser Kahder, prästen Søren Krarup. Men det är inte allt. Ta radioprogrammet ”Arabiske stemmer”: vecka efter vecka har den häpnadsväckande kunnige programledaren bjudit in olika gäster och diskuterat snart sagt varje tänkbar aspekt av islam, av muslimsk tradition och arabisk historia och kultur. Nyfiket, respektfullt och frimodigt. Lärda och olärda muslimer, debattörer, teologer och kritiker av olika slag deltar i ett pågående samtal om islam. Övertramp sker och jag ska inte säga att det alltid är intressant och intelligent, men samtalet finns där, det lever.

Det kan inte uteslutas att den öppenheten är en bidragande orsak till att det danska samhället faktiskt lyckas bättre med att förstå extremismen, att identifiera mekanismerna kring radikalisering och att bryta in i de mest stängda och extremistiska miljöerna.

Susanna Birgersson är fristående kolumnist på Expressens ledarsida

Läs också:

Vi måste få tycka olika efter Drottninggatan

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.