Rojeni v drugi polovici 70. let prejšnjega stoletja in prej se jih verjetno še spomnite. Prebivalcev Češkoslovaške. Po pripadnikih večinskega naroda smo zanje uporabljali kar generično ime Čehi, čeprav je v državi živel vsaj še en številen – konstitutiven – narod, Slovaki.



V svojih preobloženih avtomobilih so se po obupnih jugoslovanskih cestah prebijali na hrvaški Jadran, najbližje in pravzaprav edino dostopno toplo morje. Na Češkem socializem tudi v 80. letih še ni bil šala. Po praški pomladi, ko so leta 1968 hoteli misliti po svoje, ne pa tako, da so namesto njih domislili v Moskvi, so jim Sovjeti, bolje rečeno Rusi, s takrat še čvrstim vojaškim škornjem Varšavskega pakta pošteno stopili na vrat.



Vsaj kolikor se spomnim, v Sloveniji ni imel nihče nič proti Čehom. Kar pa ne pomeni, da smo jih imeli za sebi enake. Vozili so se v starih razdrapanih škodah, v Jugi pa so takrat sestavljali volkswagne in renaulte, čeprav je bil osnovno prevozno sredstvo seveda Fiatov klon iz Kragujevca. Čehi so živeli dobesedno za železno zaveso, saj jih je do žametne revolucije leta 1989, s katero so pospravili socializem, od takrat Zahodne Nemčije in Avstrije ločevala z bodečo žico in stražnimi stolpi opremljena meja. Slovenci smo lahko brez težav hodili po oblačila in druge potrošne zadeve v Avstrijo in Italijo, za povrhu so znamenite kavbojke Levi's tako in tako šivali v bratski Hrvaški, v Varteksu iz Varaždina.



Zaradi večvrednostnega kompleksa se je v Sloveniji izraz čeh uveljavil kot opis nekoga, ki ti je sicer podoben, vendar ni čisto v tvoji ligi. Čeh ni bila žaljivka, ampak bolj zbadljivka. Čeh si bil lahko, če si imel neumne pripombe, če si nosil natikače in bele štumfe ali pa si bil neroden. Tako nisi mogel nikoli natančno opisati, kaj čeh pomeni, a kadar te je kdo imel za čeha, si vedel, da to ni kompliment.



Potem je minilo nekaj let. Čehi, pisani z veliko začetnico, so se leta 1993, ko je Jugoslavija razpadla v rekah krvi, mirno ločili od Slovakov. Pred kakšnim desetletjem ali malo več sem spoznal skupino Čehov. Pravzaprav so bili prvi Čehi, s katerimi sem izmenjal več kot nekaj besed. Prej je bilo to zelo težavno; čeprav smo oboji Slovani, nista naša jezika nič kaj zamenljiva, Čehi pa se v nasprotju s Slovenci v šolah niso učili angleško, nemško ali francosko, ampak rusko. Ti fantje so govorili angleško, sicer s hecnim naglasom, ampak povsem gladko. Seveda, delali so za Američane.



Vse življenje živim v Sloveniji, pa ne poznam štirih Slovencev, ki bi delali za Američane. Zato pa zanje delajo edini štirje Čehi, ki jih poznam. Poleg tega dejstva sem ugotovil tudi, da ne nosijo belih štumfov in natikačev, ne govorijo bedarij in niso nerodni. So Čehi, niso pa čehi.



Še nekaj let po tistem sem med smučanjem na avstrijskem smučišču, v Sloveniji najbolj znanem po tem, da sta iz njega svoje anabolično internetno cesarstvo upravljala slovenska zakonca, ugotovil, da Čehi res niso več čehi. Bilo jih je vse polno, in ne, ne da se jih več prepoznati na prvi pogled. Tako sem se spomnil tudi, da je izraz čehinje, kakor so po osamosvojitvi imenovali vse barske artistke, izginil iz uporabe, nadomestil ga je izraz ukrajinke. Na tistem smučišču sem se vprašal, kdaj bomo Slovenci postali čehi za Čehe.



Zgodilo se je prej, kot sem si mislil. Po drugi svetovni vojni je Slovenija po spletu več kot nenavadnih okoliščin postala najbolj razvit in najbogatejši del slovanskega sveta. Narod brez omembe vrednega števila pripadnikov in brez omembe vrednih naravnih bogastev je bil na vrhu 350-milijonske etnične skupine, največje v Evropi. Kakšen mesec pa je minilo od tega, ko je šla povsem brez odmeva mimo vest, da so Čehi dohiteli Slovenijo po bruto domačem proizvodu na prebivalca, še vedno najpomembnejšem kazalniku razvitosti ali vsaj bogastva držav.



Sicer Čehi pri tem niso imeli kaj dosti, saj tudi njih muči recesija. Konec lanskega leta so po BDP na prebivalca nekaj malega zaostajali za Slovenijo. V prvem letošnjem četrtletju jim je padel še za 1,3 odstotka, Sloveniji pa za 4,8 odstotka. Torej Češka Slovenije dejansko ni dohitela, ampak jo je Slovenija premagala v teku vzvratno. Končni rezultat tekme za prvo mesto med Slovani pa bo uradno znan enkrat prihodnje leto, ko bodo objavljeni podatki o BDP na prebivalca v letu 2013.



A to, da je od Slovenije boljša Češka – država z veličastno preteklostjo, katere kralji so bili včasih cesarji Svetega rimskega cesarstva in ki je bila v času pred gospodarsko krizo leta 1929 deseto največje gospodarstvo na svetu –, če je res že boljša, nas ne bi smelo skrbeti. Huje bo, ko jo bodo dohiteli bratranci z juga. Predvsem Hrvaško, pred katero nima Slovenija pravzaprav nobene primerjalne prednosti, bi brez vojne in avtoritarnega režima Franje Tuđmana, zaradi njene neskončne obale, čez Kolpo že tako ali tako gledala v hrbet. Ko pa bodo Hrvati, Srbi in mogoče kmalu še Bosanci pokupili slovenska podjetja, nekoč vladarje Balkana, se bomo lahko v Podalpju resno vprašali: kdo je zdaj čeh?