De ce dracu’ te intorci acolo, fratica? Daca o sa castigi, nu va fi nimic spectaculos – ai castigat si anul trecut, asa ca e foarte normal ca lumea sa astepte sa castigi si anul asta. Daca iesi pe orice loc in afara de locul 1, lumea va fi dezamagita… Chiar daca nu i-am zis-o, cam asta gandeam despre participarea lui Tibi, pentru a doua oara consecutiv, la cel mai dur utramaraton arctic din lume. Pun accent pe „arctic”, pentru a nu ii supara pe cei care alearga in jungla, in desert, pe asfalt sau pe munte. Dar, in sinea mea, dupa mai mult de 100 de competitii de anduranta terminate pe aceasta planeta, in aproape toate conditiile de clima si teren, as inclina sa afirm ca 6633 este cea mai grea experienta cu care un atlet amator se poate confrunta.

Nimic nu m-a rupt in mai multe bucati decat combinatia frig extrem – vant – 566 km – 7 zile de efort – privare de somn – halucinatii – imensitate alba – degereturi – durere – 16 ore de intuneric pe zi. Sunt intrebat adesea „Cum a fost la Cercul Polar?” (sau, de catre cei care nu fac diferenta intre 66 de grade si 90 de grade latitudine, „cum a fost la Polul Nord? – cu mentiunea ca la Cercul Polar, in luna martie, este mai frig decat la Polul Nord). De fiecare data, amintirea acelei ‘competitii’ imi provoaca fiori si prefer sa evit subiectul. Mai mult, mi-am jurat ca nu ma mai duc acolo vreodata si sper sa ma tin de cuvant.

Tibi ne spusese, mie si lui Vlad Tanase, ca se va intoarce – „intr-o zi” – la 6633. Dar nu banuiam ca se va intoarce atat de curand.

Tibi este, indiscutabil, personaj de roman (a propos, iti recomand cartea lui, „27 de pasi„). De cele mai multe ori, oamenii care ajung in inchisoare se auto-victimizeaza, considerandu-se absolut nevinovati. Intotdeauna, altcineva a fost de vina pentru esecul lor – societatea, familia, anturajul, politistul din colt, judecatorul etc. Dar Tibi este din alt material. Si-a invatat lectia, a tras linie si a luat-o de la zero. Cu vocatia, cu relatiile si cu stilul de viata.

De la jafuri armate la ultramaratoane este cale lunga. Amandoua presupun sa fugi, dar in primul context fugi de ceva, in al doilea catre ceva.

De vreo doua zile ma tot gandesc: ce naibii ne lipseste, ca natie, sa fim toti ca Tibi? Sa induram tot ce avem de indurat, sa mergem inaine prin intuneric spre acea luminita indepartata, ignorandu-ne lacrimile inghetate, pana ne atingem scopul.

Am mai zis-o si imi place sa o repet: cea mai importanta abilitate pe care o putem dobandi si exersa constant este cea de a duce lucrurile la bun sfarsit, la termenul si cu calitatea promise. Nu promise parintilor, nu promise colegilor, nu promise sefului, ci – in primul rand – propriei persoane.

Se spune ca devenim asemenea celor cu care ne bem cafeaua. Sau, in cazul meu (nebautor de cafea), asemenea celor cu care imi alerg ultra-maratoanele. Asa este. Am devenit acel andrei rosu pentru ca am imprumutat un pic din fiecare ultra-maratonist pe care l-am intalnit, de la Vlad Tanase si Tibi Useriu la septagenarii si octogenarii pe care i-am vazut alergand muscandu-si buzele de durere.

Avem un talent natural de a ne autosabota. Stim perfect ce avem de facut, dar amanam la infinit. Sau renuntam exact cand suntem la un pas de a reusi. Nu doar ca indivizi, ci si ca natie. De fapt, natia = tu + eu + ei. Daca vrem sa ajungem undeva, ca popor, tara etc. avem doar varianta ca eu + tu + ei sa devenim tot mai buni, pe zi ce trece. De la „puscariasi” la „meseriasi”.

In urma cu vreo ora nu stiam ce sa scriu. Simteam nevoia sa notez cateva idei in acest jurnal personal numit „blog”, asa ca mi-am intrebat prietenii de pe facebook: „despre ce propuneti sa scriu?”. Mai jos sunt raspunsurile primite pana in momentul in care am inceput sa scriu (va multumesc pentru inspiratie!):

Cu gandul la tine, la Tibi Useriu, dar si la ceea ce ar trebui sa continuam sa avem noi toti: determinare si perseverenta = # rezistenta 🙂 Cum lupti cu autosabotarea… Despre determinare, despre Tibi. Despre frig. Despre cum antrenezi creierul sa treaca peste durerea fizica.