Nu suntem în România lui Ceaușescu. Nu suntem în Libia lui Ghaddafi, nici în Egipt, nici în Siria

Nu suntem în România lui Ceaușescu. Nu suntem în Libia lui Ghaddafi, nici în Egipt, nici în Siria. Suntem într-o țară nefericită, chinuită, guvernată execrabil, dar liberă. Avem mijloace democratice prin care putem schimba puterea. Nu vreau să trăiesc încă o dată căderea președintelui României după demonstrații încheiate cu morți și răniți, ar fi o sumbră prăbușire în timp a civilizației din România, câtă s-a închegat în 20 și ceva de ani.

Extraodinare manifestațiile inițiale pro Arafat. Ele reprezintă exorcizarea unui complex xenofob, de suspiciune și chiar ură față de străin, fie el evreu, ungur sau arab, pe care naționalismul ceaușist l-a indus românilor. Punerea calității umane profesionale înaintea meseriei de a fi român, „Raed Arafat – un român adevărat!”, mi se pare o adevărată mișcare tectonică în conștiința colectivă a românilor.

Emoționantă susținerea în stradă a unei idei morale – „Nu acceptăm jignirea și alungarea doctorului Arafat de către T. Băsescu!” – desprinsă de suferințele legate de sărăcie pe care le îndură oamenii.

Ce s-a întâmplat însă aseară în Piața Universității, și se mai poate întâmpla, era inevitabil, dar nu este și acceptabil. O mulțime pestriță, animată doar de lozincile „Jos Băsescu!” și „Huo!” și dominată de la un moment încolo de grupuri de bătăuși ai galeriilor de fotbal. Genul acesta de tineri, îndrăgostiți de violența stradală, care au aruncat cu pietre și au rănit grav câțiva jandarmi sunt cu siguranță dintre cei care, în 2004-2005, în aceeași Piață a Universității, izbucneau în urale când Băsescu arunca în mulțime sticla de șampanie golită boschetărește. Oricât m-ar scoate din sărite T. Băsescu, nu doresc, în calitate de cetățean, să fiu reprezentat în stradă de asemenea indivizi. Și cred că jandarmii nu trebuie denigrați sau incriminați pentru că înțeleg să-și facă datoria potrivit legii.

Mișcările de protest din țară au fost declanșate, fără îndoială, de comportamentul strigător la cer al celui ajuns președinte al României. În alienarea lui mintală golănească, în loc să-și recunoască greșelile, și-a insultat propriul popor. Din acel moment, toate suferințele și umilințele suportate în anii din urmă, toate rânjetele cinice afișate de Băsescu după ce, la începutul celui de-al doilea mandat, declara că el nu mai are ce pierde, au răbufnit și nu vor putea fi domolite ușor.

Dar T. Băsescu nu se află în fruntea României pentru că a fost pus acolo de turci, de ruși sau americani. El a fost ales prin votul cetățenilor – unii dintre ei strigă acum în stradă „Jos Băsescu!” – prin urmare trebuie să părăsească Palatul Cotroceni tot pe o cale democratică. Oamenii au tot dreptul să protesteze autorizat, fără violență, de câte ori doresc. Dar soluția acestei situații trebuie să fie politică.

Nu sper de la șobolanul mecanic Boc, ascuns acum în gaura lui cu tot partidul, sau de la marele masturbator cu Puterea T. Băsescu să dea vreo dovadă de conștiință și onoare. Însă oricât s-ar opune ei, vor avea loc alegeri, fie anticipate, fie la termen. Și acolo putem să mergem toți, cu ștampila, nu cu piatra în mână.