Zilele trecute, peste o sută de oameni din Bucureşti au fost aruncaţi în stradă, după un şir îndelungat de procese în jurul drepturilor de proprietate asupra caselor unde au locuit zeci de ani. Copii, familişti, bătrâni, oameni bolnavi şi persoane cu handicap au fost scoşi din case de către jandarmi. Camioanele de la Primăria Sectorului 3 (care, de altfel, a tăcut chitic în timpul protestelor la adresa evacuărilor) au venit să ridice mobila şi obiectele foştilor locatari, pe care împuterniciţii, cu ironie scârboasă, au spus că nu le aruncă, “ci doar le depozitează la groapa de gunoi.”

Foto: AP /Vadim Ghirda

Desigur, ameţită sub jeturile de ştiri despre corupţie, mişmaşuri, prezidenţiali sau mondenităţi, societatea civilă a reacţionat firav la vestea asta: câţiva activişti le-au stat alături oamenilor care-şi petrec de pe 15 septembrie nopţile sub cerul liber, câteva agenţii de presă şi-au făcut treaba, câţiva cetăţeni şi-au făcut empatic datoria de a sharui poze de la evacuare, alţii au dezbătut problemele de fond pe Facebook. Însă majoritatea a rămas pasivă, angajându-se între două tab-uri în morale de tipul „E normal. [Evacuaţii] îşi merită soarta.” Asupra acestei din urmă atitudini mi se pare important să reflectăm mai mult de cele câteva minute pe care, de regulă, atenţia noastră se opreşte, în medie, asupra unui subiect ajuns în presă.

„Noi, majoritarii, cica, daca vrem sa locuim undeva trebuie fie sa platim chirie – serioasa!! – fie sa ne fortam sa ne cumparam o camaruta pe undeva, dar tiganii daca sunt pusi la locul lor – exact asta se intampla in astfel de cazuri – toata lumea urla din gura de sarpe…,” scrie un comentator în subsolul reportajului pe care l-am publicat de la evacuarea oamenilor de pe strada Vulturilor 50. Unul din cele mai întâlnite refrenuri ale celor care justifică faptul că primăria încalcă drepturile omului şi legea care spune că persoanelor evacuate trebuie să li se ofere locuinţe sociale, vizează o tensiune de bază a raportului pe care cel mai mulţi dintre noi o avem cu spaţiile de locuire. În condiţiile în care numărul tinerilor din România care locuiesc cu părinţii este peste media europeană (55%, în 2011), în care cei mai mulţi salariaţi fac panicaţi bilanţul la final de lună, pentru a-şi plăti chiria sau fac slalom printre telefoanele băncilor la care au făcut credit pentru un apartament, ideea ca statul să ofere locuinţe pare o nedreptate. Când însuşi preşedintele ţării iese la înaintare declarând emfatic că „ideea de a avea o casă este comunistă,” a avea o locuinţă socială ajunge, în opinia celor care se zbat pentru a-şi plăti ratele şi chiriile, să frizeze absurdul. Nu-i de mirare că, în logica supravieţuirii, înţeleasă diferit la nivelul diferitelor clase sociale, sărăcia devine invariabil propria responsabilitate a individului: săracii sunt săraci pentru că vor să rămână săraci. De aici, prăpastia dintre noi, majoritarii, şi ei, asistaţii, rezultat direct al politicilor sociale dezastruoase. Atâta vreme cât statul, principalul actor care a generat haosul procesului de retrocedări-evacuări, nu rezolvă problemele cauzate, şi atâta vreme cât cei care muncesc în mediul privat se disociază de statul sinonim cu incompetenţa şi corupţia, sărăcia devine o povară de care noi, majoritarii, vrem cu orice preţ să ne descotorosim.

O altă problemă de fond, mult mai profund ramificată în gândirea care mitraliază la foc direct luări de poziţie din familia „[Evacuaţii] îşi merită soarta,” face ca distincţia dintre noi şi ei să fie şi mai specifică. Ei, săracii, sunt, în logica asta, ei, ţiganii. Nu contează că printre evacuaţii de pe Vulturilor se numărau şi persoane care nu sunt de etnie romă. În România, cu bogatul ei istoric de relocări şi evacuări abuzive (Craica sau Pata Rât sunt doar cele mai cunoscute din ultimii ani), a fi evacuat înseamnă a fi rom, iar a fi rom evacuat a ajuns, printr-o anomalie perpetuată de autorităţi şi opinia publică, un act de „normalitate” care nu ne mai mişcă niciun fir de păr. În rutina raţionamentului proliferat pe pilot automat, îmbibat în rasismul atât de prezent în România, încât nici nu mai e perceput ca rasism în raportările curente, nu mai contează că majoritatea celor evacuaţi acum la Bucureşti locuiau legal în casele respective. Că fuseseră repartizaţi acolo, cu promisiunea mereu amânată a unor locuinţe mai puţin incerte, că legea impune limpede obligativitatea oferirii unei locuinţe sociale celor care au fost evacuaţi, că drepturile sunt aceleaşi, indiferent de etnie. „Cum se face ca numai tiganii au drepturi?”, se întreabă acelaşi comentator, ilustrând perfect câteva din cele mai adânc împământenite prejudecăţi deghizate în argument: că evacuaţii sunt automat de etnie romă, că dreptul la locuinţă ar fi o formă de discriminare pozitivă, un privilegiu de care noi, majoritarii, suntem privaţi. Despre rasismul infiltrat în gândirea comună, care dă naştere la reacţii de genul „Înapoi la căruţa cu coviltir!” se pot scrie tratate întregi, însă e vital să înţelegem, măcar conjunctural, pe marginea unei drame la care sunt supuşi peste o sută de oameni, că, la rândul lui, e în mare parte produsul unor politici catastrofale în ceea ce priveşte minorităţile. Că, oricâte milioane de euro din fonduri UE s-ar cheltui de faţadă pentru „integrarea” romilor, problemele de viaţă şi de moarte continuă să se amplifice, adâncind hăul dintre noi şi ei, intoxicând cu cinism vocile majoritarilor care privesc detaşat, ba chiar dând din cap aprobator, spectacolul sinistru al unor oameni aruncaţi la gunoi. Deşi e doar o speculaţie, sunt aproape convinsă că, dacă presa ar fi difuzat, mai ales în campanie electorală, materiale de la evacuarea a o sută de români, solidarizarea societăţii civile ar fi fost semnificativ mai mare.

„Seara iti era teama sa treci pe acolo mai ales cand erau ametiti de alcool; alcoolul consumat in timp ce faceau gratar pe strada(!). Pentru cetatenii din zona e o usurare aceasta evacuare. Trebuie sa ne invatam concetatenii romi sa-si doreasca mai mult de la viata!,” spune moralizator un alt comentator, indicând însă o portiţă ceva mai deschisă pentru discuţii. Faptul că, în comunităţile unde locuiesc, romii acaparează spaţiul public şi ies din propriile cochilii şi fac grătare ori beau bere în stradă, spre deosebire de noi, majoritarii, care înţelegem că libertatea se termină la gard, e o altă diferenţă culturală interpretată drept problemă. În Bolintin-Vale, de pildă, unde locuiesc şi unde se află al treilea cel mai mare procent de romi din localităţile româneşti, „ţigănia” împărtăşeşte aceleaşi reguli de comportament social. Dacă „la români” abia mai vezi în weekend câteva băbuţe la poartă, „în ţigănie” e mereu activitate: oamenii socializează pe stradă, în faţa curţilor, îşi fac nunţile în corturi amenajate pe şosea. Într-o seară, când mă-ndreptam spre „ţigănie” cu bicicleta, o bătrână m-a atenţionat din start „Nu te duce, maică, acolo, că-i periculos!”. Mi-am continuat drumul fără să păţesc nimic. Ghetoizarea e, de cele mai multe ori, opera minţilor noastre, iar teama de a avea fie şi cel mai mic contact cu manifestările unei culturi pe care nu doar că n-o înţelegem, dar o şi demonizăm, e una construită. Grătarul făcut pe stradă ajunge astfel să pară o ameninţare, o dovadă a diferenţei iremediabile, care trebuie înlăturat cu orice preţ şi „igienizat.” Iar dacă “trebuie să ne învăţăm concetăţenii romi să-şi dorească mai mult de la viaţă,” deşi nu ştiu câţi dintre noi, majoritarii, ne dorim substanţial mai mult decât o casă unde să putem locui alături de familie, cu siguranţă un prim pas ar fi să renunţăm la aura de frică pe care ne-o montăm când intrăm în contact cu ei. Nu prin lecţia condescendenţei şi a aruncării în stradă îi putem ajuta să meargă mai departe, ci recunoscând înainte de toate nedreptatea la care sunt supuşi, amintindu-ne că, înainte de toate, pentru “a-i învăţa”, e nevoie ca, la rândul nostru, să ne dezvăţăm de arta dispreţului, de ignoranţă şi de retorica propriei reuşite. Pentru ca ei nu doar “să-şi dorească,” ci şi să poată mai mult, trebuie cu toţii să înţelegem că respectarea drepturilor nu e facultativă.

Mână în mână cu neaplicarea legii, cu trenarea crizei locuinţelor sociale, cu duhoarea rasismului încâlcit în apărarea individualismului majoritar, merg pseudo-soluţiile pe care autorităţile le-au luat în ceasul al treişpelea pentru foştii locatari de pe Vulturului. După ce, în ultimii 10 ani, Primăria Sectorului 3 ar fi soluţionat doar 30 de cazuri din cele peste 3.000 de solicitări pentru locuinţe sociale, după ce camioanele au încărcat lucrurile oamenilor proaspăt evacuaţi şi le-au „depozitat la groapa de gunoi”, după ce copiii şi-au petrecut prima zi de şcoală printre picioarele jandarmilor, a sosit şi reacţia încropită să dea aparenţa implicării. Astfel, bărbaţilor din Sectorul 3 care au fost evacuaţi li s-a propus să primească adăpost pe timp de noapte la Centrul de urgenţă pentru persoane fără adăpost Sector 3, iar mamelor şi copiilor din acest sector, adăpost la Centrul pentru victimele violenţei. Persoanelor evacuate care nu au însă buletin pentru Sectorul 3, li s-a propus să meargă la Centrul de urgenţă pentru persoane fără adăpost al Direcţiei Generale pentru Asistenţă Socială a Municipiului Bucureşti. Trecând peste faptul că aceşti oameni au căpătat statutul de persoane fără adăpost doar în urma nerespectării legii de către Primărie, ideea de a fragmenta nu doar o comunitate bine închegată, ci şi familiile amână asumarea unei crize deja acute, ba chiar o amplifică. Pe fondul sforătitor al sloganurilor despre „integrare”, autorităţile înlsenesc astfel, încă o dată, dezintegrarea, prin separarea membrilor familiei, prin relocarea copiilor care vor putea cu greu să-şi urmeze şcoala, prin instaurarea unui provizorat cu efecte greu de calculat. Cu toate astea, din confortul ecranelor, noi, majoritarii, credem că cei evacuaţi ar trebui să fie recunoscători că li se oferă un acoperiş deasupra capului, că, spre deosebire de noi, cei care nu avem nevoie de asistenţă, ei au privilegiul de a primi ajutor din partea statului.

Până una, alta, zeci de oameni îşi duc viaţa pe trotuar, la câţiva metri de fostele lor cămine, în timp ce vocile protestelor se fac nevăzute în fluxurile de ştiri. Încercările celor care susţin dreptul la locuire şi le sunt aproape celor evacuaţi nu au, desigur, forţa şi capacitatea să găsească soluţii şi nici nu e de îndatorirea lor să ridice case ori să repartizeze apartamente în oraşul care duduie de spaţii abandonate, lăsate la îngrăşat pentru cota imobiliară. Ce ar trebui să fie însă de datoria noastră, a cetăţenilor majoritari, e solidaritatea cu ceilalţi, în faţa unor instituţii care nu doar chiulesc de a rezolvarea problemelor de bază, ci le şi creează.