Nimettömät Alkoholistit eli Alcoholics Anonymous lyhyesti AA-liike syntyi Amerikassa 1935. Suomeen liike rantautui 1948. Lahteen perustettiin ensimmäinen AA-ryhmä 1958.

Liike on tullut tunnetuksi 12 askeleen ja 12 perinteen toipumisohjelmasta.

AA huolehtii itse omasta rahoituksestaan, eikä ota yhteiskunnalta, eikä miltään muultakaan ulkopuoliselta taholta avustuksia vastaan.

Maailmassa arvioidaan olevan tänä päivänä noin 3 miljoonaa alkoholistia, jotka ovat raittiita AA:n avulla.

Hannu muistaa olleensa 14-vuotias, kun joku hankki hänelle punaviinipullon. Koulut olivat juuri loppuneet.

Hannu meni Helsingin edustalla olevaan saareen, avasi korkin ja katseli kaupungin siluettia. Siinä oli pitkään AA:ssa käyneen Hannun ensimmäinen kohtaaminen alkoholin kanssa.

– Muistan selvästi sen efektin, valtavan tunteen, kun Helsingin siluetti muuttui Disneylandin siluetiksi. Alkoi tulla onnen tunteita, Heli-keijun säteitä. Ihmettelin, että voiko tällaista olla olemassa.

Hannun juominen alkoi onnellisten tähtien alla. Ihminen haluaa lisää sellaista, mikä tuottaa mielihyvää.

Disneylandista kokopäivähumalaan

Lahtelaistuneen Hannun tarina voi tuntua monesta teininä alkoholia kokeilleesta tutulta. Myös draaman kaaren seuraava vaihe on monille tuttu.

Vähän yli kaksikymppisenä traagiset asiat alkoivat tulla esiin ja Disneylandiin tuli kutsumattomia vieraita.

– Tiesin, että tuho on lähellä. Olin silloin vähän alle kolmikymppinen, kun tulin ensimmäisen kerran AA-kokoukseen, mutta en vielä silloin onnistunut raitistumaan.

Hannulle kävi, kuten niin monelle muulle alkoholistille, että hän luuli voivansa hallita alkoholinkäyttöään. Juominen jatkui vielä yli vuoden, vaikka Hannu kävi kokouksissa.

Hänen juomisensa oli edennyt jo "funktionaaliselle tasolle".

– Se oli jo liki tieteellistä toimintaa. Auton hansikaslokerossa saattoi olla Vermouth Biancoa, josta otin ryypyt, etteivät kädet tärise, kun ajoin töihin. Töissä oli oma pullonsa ja kotiin ajaessani otin jalluhuikan. Kotona odotti iltasatsi. Tein joka päivä kaiken, mitä tein, kännissä.

Emilia Malin / Yle

Ystävät ja kulttuuririennot jäivät

Alkoholi valtasi yhä suuremman roolin Hannun elämässä ja muu sai jäädä, sillä vain juominen merkitsi jotain.

– Ystävillä tai lystinpidolla ei ollut enää mitään väliä. Taide ja kulttuuri, jotka kiinnostivat minua aidosti, muuttuivat myös tarpeettomiksi. Lopulta oli aivan sama, juonko vaikka vaatehuoneessa, kunhan siellä oli valo, että näki lukea jotain.

Lääkäri ennusti Hannun loppuelämän jäävän perin lyhyeksi, mikäli tämä ei onnistu edes pitämään taukoa juomisessa.

– Muistan, kuinka katsoin nuorena miehenä sitä lääkäriä ja ajattelin, että tuo mieshän on idiootti. Eihän kukaan voi olla kolmea kuukautta juomatta. Että enhän minä selviä päivääkään ilman viinaa.

Ylimielisyys kuljetti tuhon partaalle

Usko omaan kykyyn hallita juomista oli lähellä viedä Hannun hengen.

– Viimein olin kusessa siksi, että luulin pystyväni selättämään alkoholin. Asiat alkoivat mennä eteenpäin vasta, kun ymmärsin, etten pysty siihen.

Hän kiittää selviytymisestään AA-liikettä (siirryt toiseen palveluun).

– Tänne on kahdenlaisia tulijoita: toiset ovat ajatelleet asiaa ja ovat valmiita lopettamaan heti. Minulle ei käynyt niin. Kuuluin niihin, jotka tulevat uudestaan ja uudestaan.

Hannun mukaan AA:ssa on jakamaton oikeus ja sallimus käydä tapaamisissa, vaikka jatkaisikin juomista.

– Kaikki siellä olettivat kuitenkin, että haluan lopettaa juomisen. Niinpä minä sain käydä toista vuotta, kunnes yhtäkkiä oivalsin, että minun ei tarvitse enää juoda.

Emilia Malin / Yle

Onnellinen loppu ei ole itsestäänselvyys

Hannu on valmis myöntämään, ettei lopettaminen sittenkään ollut ihan niin helppoa kuin tarinasta voisi päätellä.

– Kerrankin olin ollut päivän tai kaksi ilman viinaa ja join firman pikkujouluissa kaksi lasia kuohuviiniä ilman, että tuli sen kummempia seuraamuksia. Seuraavassa kokouksessa sitten ilmoitin, että alkoholiongelma on nyt selätetty, naurahtaa Hannu.

Kokeneempi jäsen kuitenkin totesi siinä tilanteessa, että retkahtamisen vaara on suusi.

– Katsoin häntä nuoren miehen idiootin silmin. Ajattelin itsekseni, että ime sinä itseäsi. Ei mennyt kuin päivä tai pari, kun taas möyrin pohjamudissa.

Alkoholiton olut itsepetosta?

Asiaa voisi kenties lähestyä kuin laulun sanoin: pitäisi oppia olemaan rehellinen itselleen.

– Luulen, etten ole oppinut sitä vieläkään. Tässä asiassa olen kuitenkin polttanut näppini monta kertaa ja niinhän sitä sanotaan, että ei se kissakaan kahta kertaa kuumalle hellalle hyppää. Eikä hyppää kylmällekään, jos on kunnolla polttanut itsensä, muistuttaa Hannu.

Katsoin nuorena miehenä lääkäriä ja ajattelin, että tuo mieshän on idiootti.

Hannu pitää itsepetoksena alkoholittomien oluiden tai alkoholittomien viinien juomista. Alkoholiton olut muka vain maistuu hyvältä ja viini on ruokajuomaa.

– Nuo juomat ovat kuin pirua kutsuisi. Kun on kerran saanut raittiuden siemenen, on hyvä päättää kerralla olla härnäämättä itseään. Me joudumme elämään tämän ongelman kanssa päivän kerrallaan. Halu raitistua täytyy löytyä jokaisen sisältä.

Hannu puntaroi viinaa nyt isänä ja ukkina

Hannu painottaa sitä, että AA ei neuvo, eikä kommentoi.

– Täällä ei jaeta viisauksia, eikä neuvoja, täällä jaetaan kokemuksia. Täällä ei myöskään vastusteta, eikä puolusteta mitään.

Niinpä tuore alkoholilain muutoskaan ei Hannun mukaan ole alkoholistin näkökulmasta mikään suuri asia. Asian ongelmallinen puoli löytyy muualta.

– Oluissa ja viineissä se on ihan sama, missä niitä myydään. Isänä ja isoisänä vieroksun sitä, että limuviinoja tuodaan myyntiin yhtään mihinkään. Niiden tehtävänä on pelkästään tehdä juomiskynnyksen ylittäminen mahdollisimman helpoksi.

Hannun mielestä limuviinojen todellisena kohderyhmänä ovat lapset ja nuoret.

– Oluen ja viinin makuihin pitää tottua, mutta kun niihin pannaan tarpeeksi sokeria, niin johan alkaa maistua. Kaikkihan ovat persoja makealle. Limuviinojen myynti on tietoista viattomien lasten viekoittelua, koska on hienoa saada nuori henkilö käyttäjäksi. Hänestähän tulee hyvä asiakas useiksi vuosikymmeniksi. Se on loistobisnes.

Emilia Malin / Yle

Ei uskoa, vaan henkisyyttä

AA:han liittyy monenlaisia luuloja ja käsityksiä. Hannun mukaan kävijöiltä ei edellytetä uskoa.

– Ymmärtääkseni monet ovat ajatelleet, että AA on jonkinlainen uskonnollinen järjestö, että pitää uskoa tai jotain tällaista, aloittaa Hannu.

– Tämähän on henkinen ja hengellinen ohjelma, tottakai, mutta kun ihminen astuu ovesta sisään, niin kysymme ainoastaan, haluatko teetä vai kahvia. Täällä on hengellisyys, mutta ei uskontoa.

Hannun mukaan AA:n toiminta voidaan kiteyttää yhteen lauseeseen.

– Kysymys on siitä, onko halu lopettaa juominen.

Hannu kokee olevansa onnenmyyrä.

– Siinä mielessä olen ollut aina onnen kultapoika, että jos olisin pudonnut Titanicilta mereen, minut olisi luultavasti nostettu pelastusveneeseen kuivin jaloin. Riskirajoilla kuitenkin käytiin ja terveys oli vähällä romahtaa.

_Hannu esiintyy jutussa etunimellään aiheen arkaluontoisuuden vuoksi. _