Kriminalisointikeskustelu – Oli jo aikakin!

Pitääkö huumeiden käytöstä rangaista? Tämä on eniten keskustelua herättänyt kysymys suomalaisessa huumausainepolitiikassa. Ajoittain siitä on käyty avointa vuoropuhelua, ajoittain kyseenalaistamista on karsastettu ja keskustelijat vaiennettu jo lähtökuoppiinsa. Tunteita keskustelusta ei ole puuttunut missään vaiheessa. Tarkastelemme tässä kirjoituksessa tämän keskustelun eri vaiheita. Tällä hetkellä näyttää siltä, että ilmapiiri on kääntynyt avoimemman vuoropuhelun suuntaan.

Huumausaineiden käyttö kriminalisoitiin Suomessa vuonna 1966 annetulla asetuksella, jolla säädettiin vuoden 1961 kansainvälisen huumausaineyleissopimuksen soveltamisesta. Huumauslain säätämiseen ryhdyttiin vuosikymmenen lopulla, kun valtioneuvosto huumeiden käytön yleistymisen seurauksena asetti Huumausainekomitean selvittämään tilanteen kehitystä ja suunnittelemaan vastatoimia (KM 1969). Komitea asettui käytön kriminalisoinnin kannalle. Kettil Bruun jätti mietintöön kuitenkin eriävän mielipiteen, missä hän ehdotti käytön rangaistavuudesta luopumista. Tälle kannalle päätyi myös lakia valmistellut huumausaineneuvottelukunta. Hallituksen esityksessä huumausainelaiksi käyttöä ei määritelty rangaistavaksi. Esityksen perusteluissa huumausaineiden käyttö rinnastettiin alkoholin väärinkäyttöön:

Huumausaineiden käyttö, samoin kuin alkoholin väärinkäyttö, on seurausta muista yhteiskunnallisista ja yksilökohtaisista ongelmista. Rikosoikeudellisilla toimenpiteillä ei yleensä pystytä vaikuttamaan jo riippuvuustilaan joutuneisiin huumausaineidenkäyttäjiin. Tämän vuoksi ei huumausaineiden käyttöä olisi katsottava rangaistavaksi teoksi. Luopumalla käytön rankaisemisesta voidaan myös edistää käyttäjien hoitoon hakeutumista ja siten paremmin kuin rangaistuksella estää väärinkäytöstä aiheutuvia vahinkoja ja haittoja. (HE 128/1970.)

Eduskunnassa hallituksen esityksestä käytiin värikäs ja monivaiheinen debatti (Hakkarainen 1992). Lakivaliokunta ehdotti äänin 9–6 käyttöä rangaistavaksi, mutta talousvaliokunta palasi hallituksen linjalle äänin 11–4. Suuressa valiokunnassa äänet jakaantuivat tasan ja arvanheitto käänsi vaakakupin käytön rangaistavuuden puolelle. Ratkaisevassa äänestyksessä hallituksen esitys kaatui äänin 92–80. Äänet jakaantuivat selkeästi oikeisto–vasemmisto-ulottuvuuden mukaisesti. Poliittiseen oikeistoon ja keskustaan luettavien puolueiden edustajat kannattivat käytön rangaistavuutta, kun taas vasemmisto ryhmittyi hallituksen esityksen taakse. Vain kymmenkunta edustajaa äänesti vastoin puolueensa enemmistön linjaa.

xxx

Voittaneen kannan edustajat kantoivat huolta käytön yleistymisestä. Heidän mukaansa käytön rangaistavuuden poistaminen voitaisiin tulkita merkiksi siitä, että yhteiskunta hyväksyy huumausaineiden käytön. Käytön rangaistavuutta perusteltiin erityisesti nuorten suojelemisella. Huumeiden käytön yleistymisen nähtiin uhkaavan jopa 7-vuotiaita. Rikoslain avulla haluttiin osoittaa nuorisolle sallitun ja kielletyn toiminnan raja selkeästi ja tehokkaasti.

Ainakin me kaikki maaseudun edustajat tiedämme, että kirmaavat villivarsat tarvitsevat tavallista rajoittavammat ja vahvemmat aidat pysyäkseen turvallisesti kotitanhuvilla ja varjeltuakseen juoksemasta itseänsä tuhon partaalle… (VP 1971, ptk. III, 3252).

Keskustelua väritti poliittisen tilanteen epävakaus. Maaliskuussa 1970 oli käyty "protestivaaleiksi" kutsutut eduskuntavaalit, joissa SMP sai huomattavan vaalivoiton ja edellisten valtiopäivien vasemmistoenemmistö kääntyi oikeiston eduksi. Lakiesityksen tehnyt Ahti Karjalaisen laajapohjainen enemmistöhallitus oli kaatunut ja sen tilalla istui Teuvo Auran II virkamieshallitus. Syksyllä presidentti ilmoitti hajottavansa eduskunnan ja määräsi uudet vaalit pidettäväksi tammikuussa 1972. Lähestyvät vaalit sekä se, että tiedotusvälineet seurasivat huumausainelain käsittelyä erittäin tiiviisti, korostivat poliittisten linjausten merkitystä. Osa edustajista haki tiukoilla huumekannoillaan irtiottoa edellisten valtiopäivien sosiaaliliberaaleista uudistuksista koskien erityisesti keskiolutlakia ja aborttilakia.

Klaus Mäkelän (1977) tunnettua jaottelua soveltaen voidaan todeta, että 1970-luvun alussa eduskunta määritteli huumeiden käytön lähinnä järjestys- ja turvallisuusongelmana. Päävastuu huumeongelman hallinnasta annettiin poliisille ja oikeusviranomaisille. Vaikka monet kriminalisointia kannattaneet edustajat katsoivat, että pelkästä käytöstä ei tulisi rangaista, vuonna 1972 voimaan tulleen lain soveltaminen johti vähitellen tiukkaan valvontaan, missä pieniinkin rikkeisiin puututtiin koko rikos- ja oikeusprosessin voimalla (Kainulainen 2009). Samanaikaisesti käytön kriminalisoinnin kyseenalaistavat puheenvuorot katosivat julkisesta keskustelusta. Aiheesta muodostui tabu ja sitä rikkoviin iskettiin huumeiden käytön suosijan leima. Suhtautuminen oli torjuvaa myös virallisempiin aloitteisiin. Kun P.O. Träskmanin johtama rikoslakiprojektin työryhmä 1990-luvun alussa esitti lievennystä rangaistuksiin, mietinnön vastaanottava oikeusministeri ilmoitti suorassa tv-lähetyksessä, että hän ei tule viemään esitystä eteenpäin, koska se lähettäisi maailmalle ja nuorille viestin huumepolitiikan höllentämisestä.

xxx

1990-luvun jälkipuoliskolla paine huumepolitiikan muutoksiin kasvoi, kun huumeiden käyttö ja sen aiheuttamat haitat nousivat uudelle tasolle ja tulivat aiempaa näkyvimmiksi. Tilanteen johdosta sosiaali- ja terveysministeriö asetti K.J. Långin johtaman poikkihallinnollisen toimikunnan laatimaan Suomelle huumausainestrategiaa (KM 1997). Toimikunta uudisti suomalaista huumausainepolitiikkaa nostamalla rikosoikeudellisen kontrollin rinnalle ehkäisevään työhön, hoitoon ja haittojen vähentämiseen tähtääviä sosiaali- ja terveyspoliittisia toimia. Näistä voitiin saavuttaa eri viranomaisten välinen konsensus, kun kiistanalaisemmat kysymykset jätettiin sivuun. Muutoksista käytön rangaistavuuteen toimikunnassa ei edes keskusteltu (Kinnunen 2008). Strategiaa voi kuvata kahden raiteen politiikaksi: yhtäältä on tehostettu rikosoikeudellista kontrollia ja toisaalta kehitetty haittojen vähentäviä toimia (Hakkarainen, Tigerstedt & Tammi 2007). Tällä mallilla on jatkettu tähän päivään.

Aivan viime aikoina keskusteluilmapiiri huumausainepolitiikan ympärillä on kuitenkin muuttunut. Taustalla on monta tekijää. Yksi on varmasti se, että kansainvälisesti viimeiset 10–15 vuotta ovat olleet huumepolitiikassa murrosaikaa. Järjestöistä ja muista kansainvälisistä toimijoista on todettu laajalti, että huumesodaksi kutsutun tiukan ja ehdottoman kieltolinjan tulokset eivät ole kehuttavia ja siksi tarvitaan vaihtoehtoja. Kanadassa, Uruguayssa ja useissa Yhdysvaltain osavaltioissa on jo tehty radikaaleja ratkaisuja kannabiksen suhteen. Muutoksia on tapahtunut myös Euroopassa. Esimerkiksi Portugali on dekriminalisoinut kaikkien huumeiden käytön ja Norjassa pohditaan parhaillaan samaa. Tämänkaltaiset muutokset virittävät keskustelua myös Suomessa, etenkin kun huumeiden käytöstä on tullut ennen kaikkea nuorten aikuisten toimintaa ja he kokevat nuorten suojelemiseen tähtäävät toimintatavat holhoamisena ja oman itsemääräämisoikeutensa rajoittamisena.

xxx

Saimme omakohtaisen kokemuksen keskusteluilmapiirin muutoksesta, kun helmikuussa 2018 esitimme THL-blogissa, että huumeiden käytön rangaistavuudesta tulisi luopua. Perusteina esitimme, että mahdollisesti hyvinkin satunnaisesta huumekokeilusta johtuvat merkinnät poliisin tietojärjestelmässä saattavat vaikeuttaa nuorten ihmisten koulutus- tai työuria kohtuuttomasti ja pahimmissa tapauksissa johtaa syrjäytymiskierteeseen. Toisen pääperuste oli se, että rangaistavuudesta luopuminen voisi rohkaista käyttäjiä varhaisempaan hoitoon hakeutumiseen ja tehdä myös sosiaali- ja terveysalan ammattilaisten varhaisen puuttumisen helpommaksi.

Blogitekstiä ladattiin laitoksen verkkosivuilla parin viikon aikana yli 10 000 kertaa ja tällä hetkellä latausten määrä ylittää 25 000. Verkkosivuilta keskustelu levisi nopeasti myös muihin medioihin ja se on ollut pääosin rakentavaa. Tabusta ei ole ollut enää juuri mitään jäljellä. Esimerkiksi suurimmat päivälehdet toivottivat pääkirjoituksissaan keskustelun tervetulleeksi.

Ehdotuksemme koski kaikkien huumeiden käyttöä. Sen jälkeen on julkaistu kansalaisaloite kannabiksen käytön, omaan käyttöön tarvittavan hallussapidon ja muutaman kasvin kasvattamisen dekriminalisaatiosta. Aloite on saavuttanut tarvittavat 50 000 allekirjoitusta ja siten etenemässä eduskunnan käsittelyyn. Näin ollen näyttää siltä, että olemme melkein viidenkymmenen vuoden hiljaiselon jälkeen saamassa uuden laajan kriminalisointikeskustelun. Niin maailma kuin ihmisten tavat ja ajatuksetkin ovat muuttuneet suuresti tänä aikana, joten on varmasti paikallaan käydä poliittinen keskustelu aiheesta ja arvioida kysymystä tämän päivän perspektiiveistä.

Kirjoittajat työskentelevät Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksella, Hakkarainen tutkimusprofessorina ja yksikönpäällikkönä ja Tammi tutkimusohjelmajohtajana.

Lähteet:

Hakkarainen, Pekka (1992) Suomalainen huumekysymys. Alkoholitutkimussäätiö julkaisuja 42.



Hakkarainen , P., & Tammi, T. (2018) Huumeiden käytön rangaistavuudesta tulisi luopua. THL Blog Post 13.2.2018.

Hakkarainen, P., Tigerstedt, C., & Tammi, T. (2007) Dual-track drug policy: Normalization of the drug problem in Finland. Drugs: education, prevention and policy, 14(6), 543–558.

Kainulainen, Heini (2009) Huumeiden käyttäjien rikosoikeudellinen kontrolli. Oikeuspoliittisen tutkimuslaitoksen tutkimuksia 245.

Kinnunen, Aarne (2008) Kriminaalipolitiikan paradoksi. Tutkimuksia huumausainerikollisuudesta ja sen kontrollista Suomessa. Oikeuspoliittisen tutkimuslaitoksen tutkimuksia 233.

Komiteamietintö 1969:B 53 Huumausainekomitean mietintö.

Komiteamietintö 1997:10. Huumausainestrategia 1997. Huumausainepoliittisen toimikunnan mietintö.

Mäkelä, Klaus (1977) Alkoholipoliittisen mielipideilmaston vaihtelut Suomessa 1960- ja 70-luvulla. Sosiaalipolitiikka 1977, 35–81.

Valtiopäiväasiakirjat 1971. Pöytäkirjat.