Uutiset kertoivat, että Espanjassa oli kuollut kurkkumätään rokottamaton, kuusivuotias poika.

Kurkkumätä on bakteeritauti, johon sairastuneista kuolee länsimaissa 5 – 10 prosenttia. Suomessa viimeinen suuri kurkkumätäepidemia alkoi jatkosodan loppuvaiheissa, ja vuonna 1945 siihen sairastui kaikkiaan 18 000 ihmistä. 1950-luvulla tauti saatiin kuriin rokotusten avulla, ja kiitos rokotusten, tauti on länsimaissa nykyään hyvin harvinainen.

Ketä syyttää, kun rokottamaton lapsi sairastuu – tai jopa kuolee? Kenellä on valta ja kenellä siksi myös vastuu, edes moraalinen sellainen?

Helsingin Sanomien artikkelissa kerrotaan kuolleen espanjalaispojan vanhempien tuntevan itsensä ”hirvittävän syyllisiksi” sekä ”huijatuiksi”: syyllisiksi siksi, että he eivät olleet ottaneet pojalleen rokotteita, ja huijatuiksi siksi, että he olivat uskoneet rokotteiden vastaisia kampanjoita.

Olivatko vanhemmat syypäitä pojan kuolemaan?

Yksityistä ihmistä on hyvin vaikea syyllistää välinpitämättömyydestä rokoteasioissa. Kun on kyse ihmisen omasta tai hänen lastensa terveydestä, kokonaistilanne ja rokotepäätöksiin liittyneet tekijät eivät näy julkisuuteen saakka. Yleensä vanhemmat yrittävät parhaansa. Kukaan ei halua lapsensa kuolevan.

Suomessa on puhuttu tänä vuonna muutamastakin rokottamattomuuteen liittyvästä sairastapauksesta. Lääkärilehti kertoi keväällä kurkunkannen tulehdukseen sairastuneesta, rokottamattomasta kaksivuotiaasta lapsesta, jonka henki onneksi saatiin pelastettua.

Lapsen vanhemmat eivät olleet ottaneet hänelle normaaleja rokotuksia. Kurkunkannen tulehdusta eli epiglotiittia vastaan suojaudutaan ns. viitosrokotteella, joka annetaan yleensä kolmen kuukauden iässä.

Oliko kyse tahallisesta välinpitämättömyydestä?

Ei minun mielestäni. Perheen isää haastateltiin Ilta-Sanomissa huhtikuussa. Ensinnäkään perhe ei ollut jääräpäisen ”rokotekielteinen”: muut lapset oli rokotettu normaalisti kansallisen rokotusohjelman mukaan. Kun nuorin lapsi oli aivan pieni, Suomessa kuitenkin velloi narkolepsiakohu, ja vanhemmat ajattelivat hieman lykkäävänsä vauvan rokotuksia. Ajan varaamisestakin oli jo puhuttu – mutta tauti ehti ensin.

Juuri noin vanhemmat käyttäytyvät: pelkäävät lastensa puolesta ja yrittävät tehdä päätöksiä, jotka olisivat mahdollisimman oikeita senhetkisen tiedon mukaan – tai ainakin mahdollisimman vähän vääriä. Ympäristö ja siinä käytävät keskustelut vaikuttavat tietenkin päätöksentekoon.

Perheen tilanne oli inhimillisesti ajatellen täysin ymmärrettävä. Suojelunhalussaan vanhemmat tekevät välillä vääriä ratkaisuja, ja valitettavasti niiden vääryys tulee usein näkyviin vasta huonon onnen myötä.

Kenellä siis lopulta on moraalinen vastuu rokottamattomista lapsista?

Tietenkin instituutioilla, jotka kehottavat jättämään rokotteet ottamatta. Niissä toimivat ihmiset pyrkivät vaikuttamaan muiden ihmisten päätöksentekoon omista ideologisista syistään tai puhtaasti ansaintamielessä. Ei ole kyse heidän lapsistaan: on kyse muiden ihmisten lapsista.

Rokotteilla pelottelevat tahot tekevät kaikkensa ollakseen uskottavia. Ne naamioivat väitteensä tieteeksi ja kertovat sydämeenkäyviä tarinoita sairaista lapsista.

Niin sanotun tavallisen ihmisen on kovin vaikeaa erottaa pseudotieteellinen terveyspropaganda luotettavasta terveystiedosta. Kielenkäyttö on samanlaista, tieteen termejä varastetaan kursailematta. Kun edes toimittajat, tiedonhakuun koulutetut ammattilaiset, eivät aina erota puhtaita huijauksia todellisesta tutkimustiedosta, kuinka sellaiseen pystyisi kukaan muukaan?

Mediassa on paljolti keskitytty sysäämään vastuuta rokotuksista vanhemmille. Vanhemman pitäisi olla järkevä, erottaa oikea tieto väärästä, olla immuuni ympärillä velloville peloille tai epäilyksille. Ei pitäisi ryhtyä ”syylliseksi” tai ”huijatuksi” niin kuin espanjalaisen pojan vanhemmille kävi.

Jo journalismin etiikan takia syyllistämisessä kannattaa olla tarkkana. Julkisen sanan neuvosto antoi äskettäin historiansa ensimmäisen vakavan huomautuksen Radio Rockille, koska juontaja oli suorassa lähetyksessä kutsunut hinkuyskään kuolleen vauvan vanhempia muun muassa ”pässeiksi ja new age -idiooteiksi”. Juontaja väitti, että vanhemmat olivat jättäneet tahallaan lapsena rokottamatta, vaikka todellisuudessa kuollut vauva oli niin nuori, ettei hinkuyskärokotus ollut vielä ollut ajankohtainen.

Neuvoston päätös perustui tietysti osin sille, että radiojuontaja välitti ohjelmassa paikkaansapitämätöntä tietoa. Lapsen vanhemmat eivät olleet syyllistyneet mihinkään, koska lapsi oli vielä niin nuori.

Neuvosto nojasi päätöksessään silti myös journalistin ohjeeseen nro 28: ”Sairaus- ja kuolemantapauksista sekä onnettomuuksien ja rikosten uhreista tietoja hankittaessa ja uutisoitaessa on aina noudatettava hienotunteisuutta.”

Se kannattaa muistaa aina, kun kirjoitetaan sairastuneesta ihmisestä – oli sitten kyseessä lapsi tai aikuinen, rokotteet ottanut tai ne väliin jättänyt.

Pidemmän päälle olisi myös hedelmällisempää pohtia juuri insituutioiden – lääkärien, järjestöjen ja erilaisten terapeuttien – vastuuta rokotevastaisuudesta. Esiin pitäisi nostaa tahot, jotka aktiivisesti levittävät väärää tietoa rokotteista.

Mikä oli se taho, joka huijasi kuolleen espanjalaispojan vanhempia?

Kuka sanoi heille, että lapsen elämästä tulee parempi ilman kurkkumätärokotetta?