Aivan blogitekstini alkuun haluan sanoa, että koen suurta myötätuntoa kaikkia meitä kohtaan, jotka koemme kulttuuriset sukupuoliroolit ahdistaviksi ja rajoittaviksi, ja olemme joskus kokeneet kiusaamista, vähättelyä, syrjintää tai jopa väkivaltaa, koska olemme poikenneet stereotyyppisistä tavoista olla tyttö tai poika, nainen tai mies. Kannatan jokaisen oikeutta ilmaista itseään haluamallaan tavalla sukupuolen sitä rajoittamatta. Kannatan myös lapsille sukupuolisensitiivistä kasvatusta ja toivon, että harrastusten, leikkien, vaatteiden ynnä muiden sellaisten täysin turhasta sukupuolittamisesta luovuttaisiin.

***

Sosiaaliset sukupuoliroolit ovat monella tapaa väljentyneet viimeisen vuosisadan aikana, vaikka monet stereotypiat naisten ja miesten synnynnäisistä ominaisuuksista ovatkin yhä voimissaan, lasten lelut jopa sukupuolittuneemmin markkinoituja kuin koskaan aikaisemmin, eikä naisten esineellistäminen mediassa osoita häviämisen merkkejä. Perinteisten konservatiivien haikailu menneiden aikakausien sukupuoliroolien perään on minulle entuudestaan tuttua, mutta kuluneen vuoden aikana olen myös perehtynyt tarkemmin sekä kotimaisiin että ulkomaisiin transihmisten oikeuksia ajavien järjestöjen materiaaleihin ja ihmetellyt sitä sukupuolistereotypioille pohjaavaa ajatusmaailmaa, johon olen sielläkin törmännyt. Huomasin nopeasti, että viime vuosina yleistyneessä transaktivismissa ei ole enää kyse vain sukupuoliristiriitaa kokevien ihmisten oikeuksien ajamisesta, vaan uudenlaisen sukupuoli-ideologian levittämisestä. Olen ollut myös hyvin hämmentynyt siitä, miten nopeasti ja kritiikittä liberaalit sekä näennäisesti jopa feministiset ja vasemmistolaiset piirit ovat uuden ideologian sisäistäneet.

Keskityn tässä kirjoituksessa aiheeseen johdattelevan alustuksen jälkeen kommentoimaan pääasiassa Setan julkaisemaa materiaalia. Toisin kuin Suomessa, muissa länsimaissa monet feministit ja seksuaalivähemmistöjen edustajat ovatkin jo ottaneet näkyvästi kantaa paikallisten LGBT-järjestöjensä uusiin tuuliin.

Suomenkielistä keskustelua transsukupuolisuudesta (eng. transgender) mutkistaa hieman se, että meillä ei ole erillisiä sanoja sosiaaliselle ja biologiselle sukupuolelle. Englanninkielisessä keskustelussa pakkaa puolestaan sekoittaa se seikka, että joitain vuosikymmeniä sitten sosiaaliseen sukupuoleen viittaava sana gender korvasi arkikielessä sanan sex myös biologiseen sukupuoleen viitattaessa. Etenkin radikaalifeministit, mutta myös monet muut, kuitenkin käyttävät yhä johdonmukaisesti sanaa sex merkitsemään biologista sukupuolta, ja sanaa gender merkitsemään yksilöltä biologisen sukupuolen perusteella odotettua sosiaalista sukupuoliroolia. Biologinen sukupuoli on materiaalista todellisuutta, mutta sukupuoliroolit — ”feminiinisyys” ja ”maskuliinisuus” — ovat sosiaalisia konstruktioita.

Usko lisääntymisbiologisesta sukupuolesta erillisen sukupuoli-identiteetin (eng. gender identity) tärkeyteen ja sisäsyntyisyyteen — tai äärimmillään usko, että sukupuoli-identiteetti on ihmisen biologinen sukupuoli — ja siihen sisältyvä vaatimus, että yksilön sukupuoli pitäisi kaikissa tilanteissa määritellä nimenomaan subjektiivisen sukupuoli-identiteetin perusteella, on valtavirtaistunut länsimaissa siitä huolimatta, että transaktivistit eivät ole kattavasti avanneet, mikä tuo heidän näkemyksensä mukainen gender varsinaisesti on. Olen törmännyt määritelmiin, joissa naiseus samaistetaan ”feminiinisyyten”, kun taas mieheys ”maskuliinisuuteen”. Osa taas väittää, että genderillä ei ole mitään tekemistä sukupuoliroolien kanssa, mutta he eivät vaivaudu selittämään, mikä gender siinä tapauksessa on. Olen myös kohdannut väitteitä, joiden mukaan transnaiset olisivat neurobiologisesti naisia ja samalla logiikalla transmiehet miehiä — eli että gender viittaisi ihmisen ”aivosukupuoleen” — mutta kaikki transaktivistit eivät tätäkään näkemystä jaa.

Naisten ja miesten aivoista on toki löydetty joitain keskimääräisiä eroja (tosin siitäkin on kiistelyä, että mitkä näistä eroista ovat synnynnäisiä ja mitkä ympäristön muokkaamia), mutta ne ovat vain keskiarvoja. Nykytutkimuksen valossa ei ole olemassa selkeästi rajattavissa olevia ”miesten aivoja” ja ”naisten aivoja”. Myös ajatus, että subjektiivinen kokemus sukupuolesta voi aina ajaa biologisen määritelmän edelle, on kyseenalainen. Tällä on radikaalifeministeille merkitystä etenkin sen takia, että ymmärrämme naisten rakenteellisen sorron olevan vahvasti kytköksissä meidän kehomme biologisiin ominaisuuksiin ja rooliimme lisääntymisessä. (Tässä blogitekstissä en kuitenkaan keskity sen syvällisemmin genderideologian, luokka-analyysin puuttumisen tai translakiuudistusten vaikutuksista naisten oikeuksiin, yksityisyyteen ja turvallisuuteen.)

Jos biologisen sukupuolen määritelmä on sinulle epäselvä tai kaipaat muistin virkistystä, suosittelen tähän sivustoon perehtymistä. Jos puolestasi olet niin syvällä genderuskon suossa, että väität ettei biologista sukupuolta ole olemassakaan (tai että transnaiset ovat kirjaimellisesti (biologisia) naisia, koska identifioituvat naisiksi) pyydän lukemaan tämän kirjoituksen. Myöskään intersukupuolisuus ei ole todiste siitä, että sukupuoli olisi jatkumo tai sukupuolia olisi enemmän kuin kaksi, ja muutamat intersukupuoliset naiset ovatkin julkisesti ilmaisseet ärtymyksensä siitä, miten transaktivistit hyödyntävät intersukupuolisia oman agendansa edistämiseksi.

Seta määrittelee sukupuolen seuraavasti:

”Sukupuoli on erilaisista geneettisistä, kehityksellisistä, hormonaalisista, fysiologisista, psykologisista, sosiaalisista ja kulttuurisista ominaisuuksista koostuva jatkumo. Sukupuoli on myös juridinen määre.”

Melkoinen sanasoppa, joka ei lopulta sano yhtään mitään. Seuraavaksi olisi tarpeen määritellä, että mitä nuo ”geneettiset, kehitykselliset … ja kulttuuriset ominaisuudet” ovat, ja miten ne asettuvat (kuvitteelliselle) jatkumolle, mutta sitä Seta ei tee. Sukupuolen biologisista ominaisuuksista olen kyllä selvillä, mutta mitä Seta tarkoittaa sosiaalisilla ja kulttuurisilla ominaisuuksilla, joista sukupuoli heidän mukaansa osaksi koostuu? Niitä ei suorasanaisesti määritellä missään lukemissani Setan tai muidenkaan transaktivistien materiaaleissa, mutta Suomessa(kin) julkisuudessa puhuvat transihmiset vaikuttavat usein liittävän tyttöyden ja naiseuden sellaisiin stereotyyppisen ”feminiinisiin” asioihin kuten mekot, meikkaaminen, lapsena nukeilla leikkiminen tai pinkistä väristä tykkääminen.

Setan materiaaleista ei löydy kuvitusta sukupuolijatkumosta, mutta siihen viittaaminen tuo mieleeni väistämättä tämän brittiläisen translapsiin keskittyvän järjestö Mermaidsin koulutuksissaan käyttämän, netissä laajasti levinneen kuvan, joka on herättänyt sosiaalisessa mediassa epäuskoa ja huvitusta:

Vaikka transaktivistien mieliksi tosissani yrittäisin, niin en todella löydä kuvan janalta itselleni yhtään sopivaa paikkaa. Onneksi Seta kuitenkin kertoo meille vuonna 2016 julkaisemassaan oppaassa ”Sukupuolen moninaisuus”* — joka on kuvituksen perusteella suunnattu myös lapsille ja nuorille —, että vaikka ”[j]anan toisessa päässä on mieheys ja toisessa naiseus”, niin ”avaruudessa on myös vapaata tilaa sukupuolettomuudelle. Näin jokainen ihminen voisi löytää itselleen sopivan kohdan naismies-janalla tai janan ulkopuolelta.” (s. 4) Lienen siis Setan ”sukupuolen asiantuntijoiden” mukaan ”sukupuoleton”, kerta en janalta paikkaani löydä. (En tosin ole varmistanut Setalta jakavatko he Mermaidsin näkemyksen sukupuolijanasta. Ehkä Setan visioimalta janalta minulle löytyisikin paikka, enkä olisi tuomittu sukupuolettomien avaruuteen.)

Seta kehottaa oppaassaan pohtimaan omaa sukupuoltaan myös seuraavasti:

”Mihin kohtaan janaa sinä menisit? Miten löytäisit itsellesi sopivan kohdan – vai tuntuuko mikään kohta sopivalta? Miettisitkö, kuinka maskuliininen tai feminiininen on kehosi, millainen on luonteesi ja pidetäänkö toimintatapojasi tai kiinnostuksen kohteitasi naisellisina vai miehisinä? Samastutko naisten vai miesten ryhmään, molempiin vai et kumpaankaan?” (s.4)

Mitä tekemistä yhdelläkään edellä mainituista asioista on henkilön sukupuolen kanssa? Mitä tällainen täysin keinotekoinen sukupuolen problematisointi yksilön persoonan perusteella ylipäänsä hyödyttää? Miksi lapsen, nuoren tai edes aikuisen tulisi pohtia tällaisia kysymyksiä? Eikö paljon yksinkertaisempaa olisi vain opettaa jokaiselle lapselle, että olitpa sitten tyttö tai poika, voit olla persoonaltasi millainen tahansa ja tykätä mistä tahansa? Toivon, että jokainen sukupuolistereotypioita vastustava lukija nyt todella pysähtyisi pohtimaan, että voimmeko rehellisesti pyrkiä sukupuoliroolien, -normien, ja -odotusten purkamiseen, jos samalla opetamme yllä olevan lainauksen kaltaista hölynpölyä, jonka mukaan oma sukupuoli-identiteetti ohjeistetaan ”löytämään” sen perusteella, millainen yksilö on luonteeltaan ja kiinnostuksen kohteiltaan.

Myös oppaan kehotus oman kehon ”maskuliinisuuden” ja ”feminiinisyyden” pohtimiseen kuulostaa hyvin vastuuttomalta, kun ottaa huomioon kuinka suuria paineita etenkin teini-ikäiset nuoret jo valmiiksi kokevat ”feminiinisiin” ja ”maskuliinisiin” ulkonäköihanteisiin yltämisestä. Sitä paitsi, itse olen yhä aikuisenakin ruumiinrakenteeltani hyvin ”poikatyttömäinen”, mutta se ei tee minusta millään tapaa vähemmän naista. (Sillä sukupuolta ei ylipäänsä voi olla ”vähemmän” tai ”enemmän”, sukupuoli vain on.)

Se, että pieni osa väestöstä kokee sukupuolensa vääräksi, ei todista sitä, että ihmisillä todella olisi jokin synnynnäinen, lisääntymisbiologisesta sukupuolesta erillinen ”henkinen sukupuoli”, joka suurimmalla osalla ihmisiä nyt vain sattuu sopimaan yhteen biologisen sukupuolen kanssa. Muistuttaisin myös, että kaikki fyysisestä sukupuolidysforiasta (eng. sex dysphoria) ja sukupuoliristiriidasta kärsivät ihmiset eivät identifioidu transsukupuolisiksi tai usko sisäsyntyiseen, genderajattelulle perustuvaan sukupuoli-identiteettiin. Myöskään kaikki trans-identifioituvat yksilöt eivät kannata nykyisiä transaktivismin muotoja tai genderideologiaa. Kaikki transaktivistit eivät myöskään ole transihmisiä, vaan joukossa on myös cis-identifioituvia liittolaisia, eivätkä kaikki transihmisiksi identifioituvat koe fyysistä dysforiaa.

Cissukupuolisuuden (eng. cis-gender) käsite transsukupuolisuuden vastaparina on monestakin syystä hyvin ongelmallinen. Seta määrittelee sateenkaarisanastossaan transihmisen seuraavasti (lihavoinnit omiani):

”Transihminen on yleiskäsite, jolla usein kuvataan kaikkia, joiden sukupuoli-identiteetti tai sukupuolen ilmaisu joskus tai aina eroaa odotuksista sille sukupuolelle, johon heidät syntymähetkellä määriteltiin. Transihmisiin luetaan kuuluvan transvestiitit, muunsukupuoliset/transgenderit ja transsukupuoliset.”

…ja cissukupuolisuuden puolestaan seuraavasti:

”Sanaa cis käytetään kuvaamaan sitä, että henkilön sukupuoli-identiteetti ja sukupuolen ilmaisu ovat hänelle syntymässä määritellyn sukupuolen ja siihen kulttuurissa yleensä liitettyjen odotusten mukaiset. Suurin osa ihmisistä on cissukupuolisia.”

Näissä määritelmissä on useita ongelmia ja epäselvyyksiä:

1) Eivätkö nämä määritelmät, joissa kaikkia sukupuoliodotusten vastaisesti itseään ilmaisevia kehotetaan identifioitumaan joksikin muuksi kuin biologiseksi sukupuolekseen, tee sukupuoliroolien murtamisesta mahdotonta? Jos esimerkiksi nykyajan naisten toimintaa ja itseilmaisua tarkasteltaisiin 100 vuotta sitten vallinneiden kulttuuristen odotusten läpi, niin kukaan tuntemani nainen ei varmasti olisi ”cis”.

2) Mitkä Seta ylipäänsä katsoo olevan nykyajan suomalaiselle kulttuurille tyypilliset odotukset sukupuolen ilmaisusta?

3) Miten ”sukupuolen ilmaisu” eroaa ihan vain yleisesti oman persoonan ja mieltymysten ilmaisusta? Onko ”sukupuoli-identiteetti” käsitteenä korvannut persoonallisuuden? Entä onko esimerkiksi jonkin kulttuurisesti sukupuolitetun vaatekappaleen (kuten solmio tai mekko) pukeminen automaattisesti ”sukupuolen ilmaisua”? — Itse kun olen vain tulkinnut sen positiiviseksi piittaamattomuudeksi sukupuolinormeista.

4) Seta sanoo suurimman osan ihmisistä olevan cissukupuolisia, mutta ainakaan suurin osa minun tuntemistani ihmisistä ei tietääkseni identifioidu ”cissukupuolisiksi” (eikä transsukupuolisiksi). Millä perusteella Seta olettaa, että suurimman osan ihmisiä sukupuoli-identiteetti perustuu genderajattelulle?

5) Vastasyntyneiden sukupuolta ei valtaosassa tapauksia ”määritellä”, vaan sukupuoli todetaan. Transaktivistit ovat varastaneet käsitteen ”sukupuolen määrittely syntymähetkellä” intersukupuolisilta, jotka ovat todella joutuneet kärsimään siitä, että heidät on määritelty väärään biologiseen sukupuoleen ja/tai altistettu terveyden kannalta turhille ja haitallisille leikkauksille. (Syntymähetkellä siis todetaan aina biologinen sukupuoli, ja joskus intersukupuolisten kohdalla biologinen sukupuoli on määritelty väärin tai sukupuolielimet on pyritty epäeettisin leikkauksin saamaan vastaamaan normia. Yhteiskunta ja kulttuuri sen sijaan määrittelevät sosiaaliset sukupuolivaatimukset, jotka tuottavat haittaa meille kaikille — eivät ainoastaan transihmisille.)

6) Tunnen ihmisiä, jotka eivät identifioidu transihmisiksi, mutta jotka ainakin oman näkemykseni mukaan eroavat biologiseen sukupuoleensa liitetyistä sosiaalisista stereotypioista yhtä paljon tai jopa enemmän kuin tietämäni muunsukupuolisiksi identifioituvat henkilöt. Erityisesti tämä seikka tekee cis-trans-jaosta täysin mielivaltaisen.

En myöskään ymmärä, mitä transvestiitit tekevät transihmisen määritelmän sisällä. Seta itsekin kertoo sateenkaarisanastossaan transvestiittien olevan tyytyväisiä sukupuoleensa ja vain joskus leikkivän vastakkaista sukupuolta:

Transvestisuus tarkoittaa, että henkilöllä on tarve ilmaista eläytymällä, pukeutumalla tai laittautumalla toista (binääristä) sukupuolta kuin mikä hänelle on syntymässä määritelty. Transvestiitti on usein tyytyväinen syntymässä määriteltyyn sukupuoleensa eikä hänellä ole tarvetta juridisiin muutoksiin ja/tai lääketieteellisiin korjauksiin sukupuolen suhteen. Transvestiitille on tärkeää, että hänet kohdataan siinä sukupuolessa, jota hän kulloinkin ilmentää.

Edellä olevan lainauksen viimeinen lause on erityisen ongelmallinen. En koe, että minulla on mitään velvollisuutta osallistua aikuisen ihmisen sukupuolileikkiin. (Uuden ihmisen tavatessani minun on myös mahdotonta tietää, että onko siinä muuten vain mekkoon pukeutunut mies vai transvestiitti.) Mitä kaikkea ”sukupuolessa kohtaaminen” varsinaisesti edes tarkoittaa? Minä ainakin haluan tulla ensisijaisesti kohdatuksi ihmisenä, ja naisena vain silloin, kun biologisella sukupuolella todella on asian kanssa jotain tekemistä tai merkitystä, kuten esimerkiksi lääkärissä. Ovien availua, kehuja ulkonäöstäni tai neidittelyä en kaipaa.

Voisin kuvitella, että jokainen ihminen ainakin joskus eroaa sukupuolelleen asetetuista odotuksista. Tähän liittyykin se ongelma, että nykyään lähes kuka tahansa voi sanoa olevansa ”queer”, vaikka sana oli alkujaan englanninkielessä nimenomaan homoihin ja lesboihin kohdistettu haukkumasana, jonka osa homoseksuaaleista päätti ottaa omaan käyttöönsä. Yksi Setan sateenkaarisanaston määritelmä, jonka haluan myös nostaa esille, koskeekin juuri ”gender queer” -identiteettiä:

”Gender queeriä käytetään viittaamaan ei-binääriseen (binääri=kaksijakoinen sukupuolikäsitys) sukupuoli-identiteettiin ja sukupuolen ilmaisuun. Sitä käytetään usein kuvaamaan rajojen, normien ja tarkkojen määrittelyjen rikkomista, välttämistä tai kyseenalaistamista – gender queer henkilö voi esimerkiksi olla selkeästi jotain muuta kuin mies tai nainen, mutta ei halua määritellä sukupuoltaan sen tarkemmin.”

Tämäkään määritelmä ei lopulta kerro kauheasti, jos ei ensin selitetä auki, mitä ”binäärinen sukupuolen ilmaisu” tarkalleen ottaen on, vaikka voin kuvitella, että sillä viitataan kulttuurisiin stereotypioihin ”naisellisuudesta” ja ”miehisyydestä”. Mahdollisesti transaktivistit myös ajattelevat, että mitään jaettuja merkityksiä ei tarvita, vaan jokainen voi oman kokemuksensa perusteella määritellä niin sukupuolen, ”binäärisen sukupuolen ilmaisun”, ”ei-binäärisen sukupuolen ilmaisun” kuin kaiken muunkin. Kieli kuitenkin menettää tehtävänsä kommunikoinnin välineenä, jos sanat eivät sisällä mitään kollektiivisesti jaettuja merkityssisältöjä.

Olen itse nainen, joka ei meikkaa juuri koskaan, ei ajele säärikarvojaan tai käytä ikinä korkokenkiä. Lapsena leikin mieluiten Peter Pania tai Peppi Pitkätossua. Vaikka olen omaksunut monia ”feminiinisiä” rooleja elämäni aikana, niin olen myös ollut tietoisen kriittinen sukupuolirooleja kohtaan hyvin nuoresta asti ja toiminut läpi elämäni monin tavoin ”epänaisellisesti”. Luulen, että voisin genderuskovaisten mielestä esiintyä varsin uskottavasti ”gender queerinä”, jos haluaisin — ainakin, jos jo valmiiksi omistamieni tatuointien ja lävistysten lisäksi vielä värjäisin hiukseni jollain shokkivärillä tai edes hommaisin trendikkäämmän kampauksen. Tuon identiteetin ottaminen kuitenkin tuntuisi hyvin pinnalliselta sekä ennen kaikkea muiden, minua yhteiskunnalisesti heikommassa asemassa olevien naisten pettämiseltä. Olen nainen, jolla on yksilöllinen persoona, aivan kuten kaikilla muillakin naisilla.

Seta on Sukupuolen moninaisuus –oppaansa osassa ”Moninaisuus osana kulttuuria ja historiaa” (s. 5–6) todella valikoiva siinä, mitä se nostaa esille eri kulttuurien sukupuolikäsityksistä. Oppaassa mainitaan esimerkiksi, että Intiassa sukupuolia ajatellaan olevan kolme: miehet, naiset ja hijrat. Sitä Seta ei tietenkään mainitse, että hijrat ovat pääosin biologisia miehiä, sillä patriarkaalisessa sukupuolihierarkiassa miesten on helpompi ”aleta” feminiiniseen sukupuolirooliin kuin naisten ”yletä” maskuliiniseen. Perinteisissä kulttuureissa ei myöskään aina ole kyse siitä, että miehet itse identifioituisivat muuhun sukupuoleen, vaan siitä, että ”epämiehekkäät” miehet suljetaan muiden miesten toimesta miehuuden ulkopuolelle. Mihin näitä ”kolmansia sukupuolia” ylipäänsä tarvittaisiin, jos ihmisiä ei alun alkaen ahdettaisi tarkalleen määriteltyihin sukupuolirooleihin? Se, että eri kulttuureissa on vallinnut erilaisia käsityksiä sukupuolista, ei toimi minkäänlaisena tieteellisenä perusteena sisäsyntyisen ”genderin” olemassaololle tai tue ajatusta länsimaisen genderajattelun progressiivisuudesta. Esimerkiksi Kanadassa alkuperäiskansa-aktivisti Fay Blaneyn mukaan transaktivistit ovat myös törkeästi vääristelleet alkuperäiskansojen näkemyksiä sukupuolesta oman agendansa ajamiseksi.

On ymmärrettävää ja usein tarpeellistakin, että ihmisryhmissä syntyy erilaisia sosiaalisia rooleja. Sosiaalisten roolien ei kuitenkaan tarvitse jakautua sukupuolen perusteella (kuten konservatiivit ajattelevat), eikä sosiaalisen roolin tarvitse määritellä ihmisen sukupuolta (kuten nykyinen genderajattelu viestii). Sosiaaliset roolit ja ihmisen sukupuoli on mahdollista erottaa toisistaan.

Katsokaamme vielä Setan opasta sivulta 9:

”Saatamme kuvitella, että aina kun lapsi syntyy esimerkiksi tytöksi, hän alkaa jo varhain ymmärtää olevansa tyttö ja toimia ja tuntea kuin tytöt. — — Osa lapsista kehittyy tämän sosiaalisen odotuksen vastaisesti, esimerkiksi tyttö on kuin poika tai poika on kuin tyttö. — — Kaikilla ihmisillä ei ole sukupuoli-identiteettiä. Tämä voi liittyä siihen, että lapsi ei ole sellainen kuin tytöt eikä sellainen kuin pojat. Hän on toisaalta kuin tytöt ja toisaalta hän on kuin pojat.”

Millaisia tytöt ja pojat Setan mukaan ovat? Olisi hienoa, jos kulttuuristen sukupuoliodotusten vastaisesti toimivia tyttöjä ei enää tänä päivänä kutsuttaisi ”poikamaisiksi” ja poikia ”tyttömäisiksi”, vaan annettaisiin heidän olla omanlaisiaan tyttöjä ja poikia. Minua kiinnostaisi myös tietää, että millaista on ”tuntea kuin tyttö”.

Transihmisillä on täysi oikeus kokea sukupuolensa ja identifioitua kuten he haluavat, mutta genderajattelulle perustuvan sukupuoli-identiteetin pakottaminen myös kaikille muille on tyrannimaista. Sinä saat identifioitua genderfluidiksi, multigenderiksi, demiboyksi tai miksi tahansa haluat, mutta minulle sukupuoli on puhtaasti biologinen ominaisuus, enkä identifioidu mihinkään gender-lokeroon. Toivon, että kukaan muukaan sukupuolistereotypioita vastustava ei alkaisi pelkästä sosiaalisesta paineesta kutsua itseään ”cissukupuoliseksi”.

Joku genderuskovainen voisi tosin kysyä, että miksi en identifioidu agenderiksi:

Kaikilla ihmisillä ei ole sukupuoli-identiteettiä. Osalle taas sukupuolettomuus voi olla sukupuoli-identiteetti. Sukupuolettomaksi itsensä kokeva voi myös määritellä itsensä termillä agender. Agenderiys kuvataan usein sukupuoli-identiteetin puuttumisena ja sukupuolettomuutena

Biologinen sukupuoleni kuitenkin on osa identiteettiäni, enkä koe, että gender-identiteetin puuttuminen olisi biologista sukupuoltani merkittävämpi asia. Agender-identiteetin ottaminen tarkoittaisi myös itseni määrittelyä sellaisen ajattelutavan kautta, jota en yksinkertaisesti jaa.

Sukupuolen määrittely jonkin muun kuin biologian kautta ei jätä jäljelle muuta kuin jonkinlaisille stereotypioille pohjautuvia oletuksia tietylle sukupuolelle tyypillisestä olemuksesta. (Jos taas luovutaan sekä biologialle että kulttuurisille stereotypioille pohjaavasta määritelmästä, jäljelle jää sana ilman minkäänlaista merkityssisältöä.) Transaktivistit syyttävät joskus feministejä bioessentialismista, koska näemme sukupuolen ihmisen lisääntymisbiologisena ominaisuutena. Me emme kuitenkaan oleta, että biologisen sukupuolen tulisi määrätä ihmisen persoonaa millään tietyllä tavalla. Pikemminkin transaktivistien näkemykset sukupuolten olemuksellisista ominaisuuksista ovat niitä oikeasti essentialistisia.

Ihmiset sosiaalistuvat — ja joskus myös suoranaisesti pakotetaan — sukupuolensa perusteella erilaisiin rooleihin, mutta näitä rooleja on mahdollista muuttaa ja vastustaa. Todellista sukupuolen kulttuurista monimuotoisuutta ei ole tuhat erilaista gender-identiteettiä, joista jokainen voi valita omansa kuin karkkikaupassa, vaan sukupuolirooleista vapautunut maailma, jossa jokainen voisi olla omanlaisensa tyttö tai poika, nainen tai mies.

— Laura

* Huuska, Maarit: Sukupuolen moninaisuus (2016), toim. Seta ry

** Tarinoita sukupuolen moninaisuudesta lapsille ja nuorille (2012), toim. Setan transtukipiste