Suomalaisen valaistussuunnittelun maineikkaasta historiasta kertovat muun muassa Alvar Aallon suunnittelemat valaisimet. Monet niistä havaittiin käytännössä niin toimiviksi, että ne otettiin sarjatuotantoon. Tälläkin hetkellä tuotannossa on lukuisia eri malleja.

Yksi napin painallus siirsi Suomen uuteen aikakauteen 15. maaliskuuta 1882.

Historiaa tehtiin Tampereella Finlaysonin tehdassalissa. Tehtaan isännöitsijän poika Carl von Nottbeck väänsi katkaisijaa, joka sytytti palamaan Pohjoismaiden ensimmäisen hehkulampun.

Suomi oli kirkasta etujoukkoa: ensimmäisen toimivan ja kaupallisesti menestyneen hehkulampun oli tuonut markkinoille yhdysvaltalainen Thomas Alva Edison vain muutama vuosi aiemmin.

Tehdassalin uudesta lampusta lähti liikkeelle nopea muutos. Se syrjäytti elävän liekin kotien, kauppojen ja tuotantotilojen valonlähteenä.

Suomalaiset rakastuivat hehkulamppuun niin palavasti, että niitä hamstrattiin kaupoista vimmalla 2010-luvun alkupuolella, kun EU oli kieltänyt niiden myynnin.

Carl von Nottbeckin edelläkävijyys avasi suomalaisille hyvät markkinat – vaatihan uusi tekniikka tietenkin toimiakseen ja yleistyäkseen täysin uudet valaisimet.

Monista suomalaisista valaisinsuunnittelijoista onkin tullut kansainvälisesti tunnettuja ja arvostettuja valon taitajia.

Useimmat tuntevat Alvar Aallon metallisista lamelleista kootut valaisimet sekä mehiläispesän. Yki Nummen Lokista ja Kuplasta on tullut joka kodin valaisimia.

Heikki Turusen Avanti on valaissut Ranskan presidentin virka-asuntoa, Élysée-palatsia, vuodesta 1993.

Seppo Kohon taivutetusta koivuvanerista valmistetut Sectot ja Octot ovat levinneet jo kaikille mantereille, samoin Harri Koskisen suunnittelema Block. Se kuuluu myös New Yorkin Modernin taiteen museon MoMan kokoelmaan.

Valaisimia on suunnitellut myös Eero Aarnio. Niistä tunnetuin lienee muovinen Tupla Kupla.

Suomalaisten valaisinten markkinoita kannattelevat kuitenkin Seppo Kohoa ja muutamaa muuta 2000-luvun suunnittelijaa lukuun ottamatta menneisyyden suuruudet.

Harvassa ovat myös valaisinsuunnittelun historian tuntijat, ja kirjallisuutta alalta on tuskin lainkaan. Se kävi selväksi, kun asiantuntijoita etsittiin tätä juttua varten.

Ainoa aihetta laajasti valaiseva teos on Anna-Kaisa Huuskon ja Pekka Järveläisen vuonna 2012 julkaistu Muotoilun aarteet – suomalaisia valaisimia.

Miten näin pääsi käymään? Miksi pimeys laskeutui suomalaisen teollisuuden ylle?

Menestystarinan ensimmäiset luvut kirjoitettiin 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa, kun maineikkaat arkkitehdit ryhtyivät suunnittelemaan valaisimia. Ajan arkkitehtuuri-ihanne oli kokonaistaideteos, jonka jokainen yksityiskohta oli peräisin arkkitehdin piirustuspöydältä.

Valaisimia valmistivat puolestaan taidetakomot, jotka vastasivat muistakin rakennusten metallikoristeluista.

Ensimmäinen merkittävä suomalainen valmistaja oli Taidetakomo Koru. Vuonna 1907 perustetun yrityksen suojista ponnistivat sellaiset suuret nimet kuin Paavo Tynell ja A.W. Widén.

Paavo Tynell oli perustamassa toista tunnettua taidetakomoa, Taitoa, vuonna 1918. Widén puolestaan oli yksi keravalaisen Ornon perustajista.

Taidon ja Ornon johdolla valaisinvalmistus muuttui voimakkaasti. Ne karsivat valikoimastaan pois muut tuotteet ja keskittyivät valaisimiin. Samalla ne kehittivät valmistustaan sarjatuotannon suuntaan.

Myös valmistusmateriaalien kirjo alkoi laajentua. Ensimmäiset muovivalaisimet toi markkinoille Sarvis. Sen valaisinten raaka-aineena oli maidosta valmistettu kaseiinimuovi.

Sota-aikana raaka-ainepula vaikeutti tuotantoa. Puurunkoisten valaisinten varjostimia tehtiin niin puusäleistä, sellofaanista kuin oljestakin.

Sodan jälkeen ensimmäisen helpotuksen toi Outokummun kaivos, jonka tuottamasta kuparista sekoitettiin messinkiä.

Messinki löikin leimansa tuon aikakauden suomalaisvalaisimiin, jolle oli jälleenrakennuksen takia valtaisa tarve. 1940-luvun lopun vuosilta ovat peräisin suuren yleisön parhaiten tuntemat valaisimet sekä Tynelliltä että Ornon piirustuskonttorin johtajalta Lisa Johanson-Papelta.

Tynellin valaisimia koristivat messinkilankakiehkurat ja kukka- ja lehtikuviot, Johansson-Papen valaisimia yksinkertaisemmat reikäkuvioinnit.

Valaisinten kysyntä pysyi suurena vielä kahdella seuraavallakin vuosikymmenellä. Kasvavia markkinoita jakamaan perustettiin uusia yrityksiä, kuten Itsu, Valaistustyö, Valinte ja Lival. Valaisinvalmistukseen laajensi toimintaansa myös Taidon yksi omistajista, sähkötarvikkeita myyvä Idman.

Ornoon palkattu Yki Nummi ryhtyi vuonna 1951 kokeilemaan tuotteissaan uutta materiaalia, perspexiä. Tunnemme sen nykyisin paremmin nimellä akryyli.

"Messinkiä, terästä, alumiinia, kuparia, lasia, silkkiä, nahkaa, jalopuuta ja muoveja", 1950-luvun materiaalikirjoa luonnehtii suomalaisia valaisimia käsittelevässä kirjassaan Anna-Kaisa Huusko.

"Se antaakin ajan valaisinmuotoilulle sen hienostuneen ja aikaa hyvin kestäneen ilmeen."

Suomalaisen valaisinteollisuuden kaatajat olivat kuitenkin jo kolkuttamassa ovella. Ensimmäinen niistä oli loisteputki, toinen Suomen Efta-jäsenyys ja kolmas vuoden 1973 öljykriisi.

1970-luvun laatikkoarkkitehtuuri karsi valaistuksesta pois kaiken koristeellisen ja jätti jäljelle paitsi julkisiin tiloihin myös moniin koteihin vain eleettömät putkivalaisimet. Öljykriisi puolestaan pakotti ihmiset säästämään energiaa, mikä sekin hyödytti loisteputkea.

Suomen jäsenyys vapaakauppaliitto Eftassa poisti esteitä tuonnilta ja pakotti kotimaiset valmistajat kilpailuun halvempien tuontivalaisimien kanssa.

Valmistajat ryhtyivät supistamaan mallistojaan ja kilpailivat tiukassa pudotuspelissä myös keskenään.

Julki- ja teollisuustilojen valaisimet kannattivat paremmin kuin kotien valaisimet, joten Orno ja Taidon nielaissut Idman keskittyivät niihin.

Sisustusvalaisimien markkinoille jäivät jäljelle vain Keraplast ja Artek. Keraplastin omistaja Heikki Turunen oli Ornon piirustuskonttorin viimeinen täysipäiväinen suunnittelija.

Valmistajien harventuminen koitui myös suunnittelun kohtaloksi. 1970-luvun jälkeen suunnittelijoille jäi kaksi vaihtoehtoa, joko valmistaa tuotteensa itse tai valmistuttaa ne ulkomailla.

Seppo Kohon valaisimet valmistetaan Suomessa, samoin Tuukka Halosen Pilke. Sen sijaan Harri Koskisen Block kuuluu ruotsalaisen Design House Stockholmin valikoimaan ja Cosy tanskalaisen Muuton.

Lue myös:

Valo on Suomelle 350 miljoonan euron bisnes