”Jotkut tulevat säikkymään joukkotuhoaseiden hävittämiseksi tarvittavia toimia. Mutta meidän on parempi toimia nyt ja selittää ja oikeuttaa tekomme kuin siirtää hetkeä myöhemmäksi, kunnes seuraa joku uusi, ehkä jopa pahempi katastrofi.” (Britannian pääministerin Tony Blairin henkilökohtainen viesti Yhdysvaltain presidentille George W. Bushille 12.9.2001)

”Ei ole epäilystäkään, etteikö meidän olisi tehtävä selvää Saddamista… Olen varma, että voimme laatia strategian sitä varten myöhemmin (viesti Blairilta Bushille 11.10.2001).”

Tony Blairin heti syyskuun 11. päivän 2001 terrori-iskujen jälkeen lähettämät viestit löytyvät Britanniassa keskiviikkona 6.7. julkaistusta mammuttimaisesta Irak-raportista.

Raportin tarkoitus oli selvittää, miten puhtain jauhoin Blairin johtama hallitus lähti Irakin sotaan maaliskuussa 2003.

Maaliskuussa 2003 alkanut kuuden viikon hyökkäyssota kaatoi Saddam Husseinin 25 vuotta jatkuneen yksinvallan Irakissa mutta loi hornankattilan, joka on kiehunut siitä asti. Sodasta kantoivat päävastuun Yhdysvallat ja Britannia, jotka ryhtyivät siihen saamatta hankkeelle YK:n turvallisuusneuvoston suostumusta.

Blairin viestit ovat kovaa tekstiä mieheltä, jonka useimmat lähihistorian kirjoittajat ovat leimanneet Yhdysvaltain presidentin George Bushin innokkaaksi apuriksi ja sylikoiraksi Irakin sotahankkeen valmisteluissa 2001-2003.

Tutkijaryhmää johtaneen lordi John Chilcotin mukaan nimetty raportti sisältää kaikkiaan 31 Blairin henkilökohtaista muistiota Bushille. Ne kyseenalaistavat tähänastisen käsityksen Blairista amerikkalaisten myötäilijänä, joka antoi Washingtonin taivutella itsensä sotaan.

Päinvastoin ne luovat kuvan määrätietoisesti sotaa suunnitelleesta ja halunneesta pääministeristä, jonka jatkuvasti toistuva neuvo Bushille oli, että hyökkäykseen on ryhdyttävä horjumatta.

Muistioteksteissään Blair osoittautuu jopa Bushia kiihkeämmäksi sodanlietsojaksi. Hän yllytti ja kannusti aluksi epäröinyttä presidenttiä hyökkäämään Irakiin heti syyskuun 11. päivän terrori-iskujen jälkeen. Terroristijärjestö al-Qaidan iskuissa kuoli lähes 3000 ihmistä, ja ne laukaisivat liikkeelle ensin Afganistanin ja sitten Irakin sodan.

Muistiot osoittavat, että Blair hahmotteli Saddamin kaatamista jo joulukuussa 2001. Tuolloin Yhdysvallat ja Britannia olivat vasta aloittaneet hyökkäyksensä Afganistaniin al-Qaidan tuhoamiseksi ja sitä tukevan ääri-islamilaisen Taleban-hallinnon kaatamiseksi.

”Se mihin päädymme Afganistanissa on tärkeää kakkosvaiheelle… Meidän pitää toteuttaa hallituksenvaihdos hyvin, jotta se auttaisi perustelujamme Irakia varten. On paljon helpompi kaataa Saddam, jos Syyria ja Iran tukevat sitä tai pysyttelevät vaieten sivussa, kuin hyökätä yhtä aikaa kaikkien kolmen kimppuun”, Blair opasti Bushia 4.12.2001.

Heinäkuussa 2002 Blair eteni jo käytännön valmisteluihin:

”H-hetki voisi olla ensi tammi-helmikuussa. Mutta ydinkysymys ei ole koska, vaan miten.”

”Tarvitaanko tai halutaanko siinä [hyökkäyksessä Irakiin] liittoumaa? Yhdysvallat voi toteuttaa hyökkäyksen yksin, Britannian avulla. Jos voitamme nopeasti, kaikki haluavat olla ystäviämme. Jos emme, eivätkä muut ole sitoutuneet [sotaan] etukäteen, syyttely alkaa nopeasti. (28.7.2002)

Tammikuussa 2003 Blair oli jo enemmän kuin valmis aloittamaan. Häntä ärsytti YK:n turvallisuusneuvoston pari kuukautta aiemmin tekemä päätös. Se oli tuonut ruotsalaisen Hans Blixin johtamat asetarkastajat takaisin Irakiin etsimään todisteita joukkotuhoaseista, joiden vaaralla Yhdysvallat ja Britannia perustelivat sotahankettaan.

”Mikä mättää? Jos viivyttelemme, riskiksi nousee, että Saddam pääsee taas pyörittämään meitä, vetää meidät taas piiloleikkeihinsä asetarkastajien kanssa. Ja elleivät nämä löydä ’savuavaa asetta’, homma jatkuu ikuisuuksiin, kunnes annamme periksi tai huomiomme vedetään muualle”, Blair tuskaili 24.1.2003.

Seitsemän vuotta työstetty Chilcotin raportti antoi Blairille ja hänen hallinnolleen täystyrmäyksen. Se kuvaa brittien sotaretkeä operaatioksi, joka meni pahasti pieleen ja jonka lukuisten epäonnistumisten vaikutukset tuntuvat yhä raskaasti.

Blairin hallitus päätti lähteä sotaan, vaikka Saddam Husseinin hallitus ei ollut sille välitön uhka ja ennen kuin kaikki rauhanomaiset keinot aseistariisunnaksi oli käytetty.

Sotaan ryhdyttiin puuttellisin, virheellisin ja harhaanjohtavin tiedustelutiedoin. Todisteet Irakin joukkotuhoaseiden muodostaman uhan vakavuudesta esitettiin vuorenvarmoina ilman perusteita.

Sodan seurausten riskit aliarvioitiin ja suunnitelmat Irakin hallituksenvaihdoksesta ja paluusta rauhanajan oloihin olivat ”täysin riittämättömät”. Irakiin lähetettiin taistelemaan huonosti valmisteltuja joukkoja, joiden miehistötappioista suurin osa aiheutui hätäisestä kokoamisesta ja puutteellisesta varustelusta.

Kaikki, mitä itse näin Irakissa brittijoukkojen ottaessa haltuunsa eteläistä suurkaupunkia Basraa vuonna 2003 puoltaa tätä arviota. Brittisotilaat, joiden panssarivaunujen mukana pääsin partioimaan, eivät olleet sinuja tehtäviensä kanssa, ja moni myönsi sen itsekin.

Näin brittien asemissa joukottain summamutikassa kiinniotettuja, nippusiteillä sidottuja irakilaisia. Moni heistä päätyi kovakouraisten mutta alkeellisten kuulustelujen jälkeen vuosikausiksi vankeuteen, jotkut luovutettiin Yhdysvaltain armeijalle ja kuljetettiin Guantanamoon.

Heidän kohtelunsa aiheuttamasta vihasta ja katkeruudesta syntyi Irakia tänään terrorisoiva Isis.

Blair on raportin julkistamisen jälkeen pyydellyt anteeksi erehdyksiään ja aiheuttamiaan kärsimyksiä. Hän kuitenkin vakuuttaa sitkeästi toimineensa parhaan mahdollisen tiedon turvin. Hyyökkäys valmisteltiin hänen mukaansa huolellisesti ja yksityiskohtaisesti.

Mutta kaksitoistaosaisen raportin perinpohjaisia johtopäätöksiä on vaikea kumota. Lähdemateriaalina on yli 150 000 asiakirjaa ja 150 todistajaa sekä Blairin ja Bushin henkilökohtainen yhteydenpito.

Tulevan historiantutkimuksen suureksi kysymykseksi nouseekin nyt, olisiko Yhdysvallat lähtenyt hyökkäämään Irakiin ilman Blairin vankkumatonta tukea ja mielipiteenmuokkausta. Tai jos Blair olisi ilmoittanut, että Britannia ei tue Yhdysvaltoja sotatoimissa, koska mitkään brittien tiedustelupalvelun keräämät tiedot eivät vahvista, että Irakilla todella on joukkotuhoaseita.

Ei välttämättä. George W. Bush ei ollut aluksi kovinkaan vakuuttunut siitä, että Irakin sota ja Saddamin hallinnon kaataminen olisi paras vastaus syyskuun 11. päivän terrori-iskujen tuottamaan järkytykseen ja turvallisuudentunteen romuttumiseen. Riskivertailussa tyytyminen al-Qaidan nitistämiseen Afganistanissa näytti selvästi paremmalta vaihtoehdolta.

Bushin isä oli keskeyttänyt hyökkäyksen Irakiin vuoden 1991 Persianlahden sodassa siinä vaiheessa, kun Kuwait oli vallattu salamasodassa takaisin Irakilta ja hänen neuvonantajansa olivat varoittaneet vakavista vaaroista, joita Saddam Husseinin kaataminen aiheuttaisi.

Ne vaarat olivat Irakin sirpaloituminen, Yhdysvaltain uppoaminen raskaaseen miehityssotaan, Lähi-idän tasapainon järkkyminen ja Washingtonin arkkivihollisen Iranin mahdin kasvaminen – kaikki riskejä, jotka toteutuivat vuoden 2003 sodan jälkeen.

Blairin kiihkeä tuki sotatoimille oli tärkeimpiä avaimia, jolla sotaa Yhdysvaltain hallinnossa ajaneet puolustusministeri Donald Rumsfeld, varapuolustusministeri Paul Wolfowitz ja varapresidentti Dick Cheney saivat Bushin puolelleen.

Yhdysvaltain että Britannian tiedustelupalveluilla oli loppujen lopuksi vähän vaikutusvaltaa. Poliittinen johto ohjaili niitä tuottamaan väärää tietoa.

Hyökkäyksen alla Britannian hallitus valmisteli amerikkalaisten tapaan kiireellä Irakin joukkotuhoaseista raporttia, jolla tulevan sodan oikeutus oli määrä perustella kansalaisille ja YK:lle.

Pätevien todisteiden puuttuessa Britannian ulkomaan tiedustelupalvelun SIS:n eli MI6:n ylin johto alkoi painostaa kaikkia Lähi-idässä toimivia ja Irakiin yhteydessä olleita agenttejaan tuottamaan todisteita sekä Irakin joukkotuhoaseista että Saddamin hallinnon aktiivisesta tuesta al-Qaidalle.

Päivälleen vuosi syyskuun 11. päivän terrori-iskujen jälkeen MI6 ilmoitti Britannian johdolle olevansa ”merkittävän läpimurron kynnyksellä”.

Tiedustelupalvelu oli värvännyt Irakissa uuden huippuagentin, jolla oli ”ilmiömäinen pääsy” aineistoon, joka paljastaisi Irakin biologisten ja kemiallisten aseiden tuotanto-ohjelman.

Lähde vakuutti, että Irak oli kiihdyttänyt joukkotuhoaseiden valmistamista ja rakentanut uusia tuotantolaitoksia. Hän lupasi niistä lisätodisteita.

Niitä ei kuitenkaan kuulunut, ja raportti piti saada valmiiksi syyskuussa 2002. Niinpä irakilaislähteen siihen asti tuottamat tiedot liitettiin sellaisinaan raporttiin. Esipuheessa Blair vahvisti tietojen olevan ”vailla epäilyksen häivää”.

Chilcotin tutkijoiden haastatteleman MI6:n työntekijän mukaan lähteen raportit luokiteltiin ilman tarkempia tarkistuksia luotettaviksi, koska toiveajattelun ilmapiiri oli vahva. MI6:n johtaja Richard Dearlove valvoi henkilökohtaisesti yhteydenpitoa uuteen agenttiin ja korosti useaan otteeseen, miten tärkeitä hänen tietonsa olivat.

Agentin lähettämiin tietoihin tutustuneita MI6:n teknisiä asiantuntijoita epäilyttivät alusta asti oudot sanavalinnat, jotka muistuttivat enemmän elokuvakäsikirjoitusta kuin todellista analyysiä. He huomauttivat, että lähde ”oli tainnut katsella liikaa leffoja”. Kuvauksissa oli ”huomattavan paljon yhtäläisyyksiä kuvitteellisten kemiallisten aseiden kanssa, joita esiteltiin The Rock -nimisessä amerikkalaiselokuvassa”.

Lähde lakkasi tuottamasta tiedustelutietoa helmikuun alussa 2003. Pari viikkoa myöhemmin eli noin kuukautta ennen hyökkäystä Irakiin MI6 tajusi, että sitä oli huijattu ja että lähde oli syöttänyt sille pajunköyttä koko ajan.

MI6 ei ilmoittanut tätä Blairille tai muille keskeisille hallinnon edustajille. Siksi lähteen vääriä tietoja käytettiin uusissa raporteissa vielä huhtikuussa 2003. Ne hävitettiin vähin äänin MI6:n tietokannoista vasta heinäkuussa.

Blair itse uskoi agentin tietojen pitävän paikkansa vielä kun hän antoi oman todistajanlausuntonsa Chilcotin tutkimusta edeltäneelle Huttonin komitealle, jonka tammikuussa 2004 ilmestynyt raportti piti Blairin hallituksen sotatoimia täysin asiallisina.

Agentin henkilöllisyys selvisi MI6:lle kesäkuussa 2003. Hän oli osallistunut Irakin kemiallisten aseiden tuotanto-ohjelmaan ennen vuoden 1991 Persianlahden sotaa ja niiden myöhempään hävittämiseen. Hän kiisti lähettäneensä mitään hänen nimeensä yhdistettyä tietoa tai materiaalia.

MI6 joutui myöntämään, että sen tärkein lähde oli ”huijari, joka oli valehdellut alusta asti”. ”Meillä oli siis käsissämme kaveri, joka lupasi kultaruukun löytyvän sateenkaaren päästä”, MI6:n virkailija tiivisti tutkijoille.

Irakin sodassa konfliktissa on kuollut ehkä jo 200 000 irakilaista, ja yli neljä miljoonaa ihmistä on joutunut pakenemaan kodeistaan. Pääkaupungissa Bagdadissa kuoli viimeksi heinäkuun alussa autopommi-iskussa noin 300 ihmistä.

Brittisotilaiden omaisten kärsimystä lisää se, että heidän uhrauksensa näyttää entistä selvemmin olleen turha.

Muistiot kertovat, että Blairin ääni kellossa muuttui jo kesäkuussa 2003.

”Tehtävämme on yksinkertaisesti valtava, enkä ole olleenkaan varma, olemmeko sen tasalla”, hän pohdiskeli jälleenrakennuksen ongelmia Bushille.

”Tämä on pahempaa kuin jälleenrakentaa raunioiksi sortunut maa. Aika juoksee meitä vastaan… Minun käsitykseni on, että me yllämme siihen, mutta emme tarpeeksi pian. Ja jos homma hajoaa käsiin, koko alue repeää liitoksistaan.”