Tiedejournalismi ja tiede eivät aina sovi yhteen.

Psykiatrisen vankisairaalan ylilääkäri Hannu Lauerma kirjoitti tuoreessa Turun Sanomien kolumnissaan varsin painavaa asiaa. Hän otti kantaa Ylen jokin aika sitten lähetettyyn MOT-jaksoon, jossa kritisoitiin masennuslääkkeitä.

Ohjelma herätti kiivasta keskustelua, koska ohjelmassa esiintynyt psykologi Aku Kopakkala irtisanottiin Mehiläisen palveluksesta puheidensa takia. Kopakkala arvosteli rankasti masennuspotilaiden Käypä hoito -suosituksia. Irtisanominen oli hieman harmillista – kannattaisi nimittäin keskustella oikeasti jakson sisällöstä. Nyt Kopakkalasta tuli jonkinlainen sananvapauden marttyyri riippumatta siitä, oliko hänen sanomansa kovin arvokasta vai ei.

Lauerma vastaa kolumnissaan masennuslääkekritiikkiin tiiviisti ja tehokkaasti. Siksi en puutu asiaan sen enempää.

Sen sijaan tartun toiseen Lauerman esiin nostamaan seikkaan. Hän ihmettelee kolumnissaan, miksi lääkehoidon kritisoijana ääneen pääsee psykologi, joka ei ole lääkehoidon asiantuntija. Sen sijaan alan ylimmät asiantuntijat, oikeasti asiaa tutkineet, eivät saa suunvuoroa.

Toki keskustelu niinkin vakavasta asiasta kuin masennuksesta ja sen hoidosta on lähtökohtaisesti äärimmäisen tärkeää. Kaikki keskustelu ei ole silti hyvää.

MOT:n kyseisessä jaksossa toteutui mediassa niin kovin yleiseksi käynyt asetelma: virallisten hoitosuositusten kritisoijat pääsevät kohtuuttoman paljon ääneen. ”Kohtuuttomalla” tarkoitan tässä sitä, että tieteen sisällä heidän kantansa on varsin mitätön. Usein sillä ei ole minkäänlaista tieteellistä arvoa.

Esimerkiksi viime syksynä syntyi merkillinen tilanne, kun tyttöjen HPV-rokotetta pääsivät valtamediassa kritisoimaan muun muassa homeopaatit ja tieteen ulkopuolelta epätotuuksia huutelevat tahot. Eri tahoille annettu palstatila mediassa ei millään tavalla vastannut tieteen käsitystä rokotuksista. Kirjoitin HPV-rokotteen uutisoinnista syksyllä, teksti löytyy tuosta.



Mikä tiedeuutisoinnissa mättää?

Tieteellä ja journalismilla on paljon yhteistä. Niiden etiikka on varsin samanlaista. Molemmat pyrkivät kohti totuutta. Molemmille tärkeää on vapaus ja itsesäätely. Ruohonjuuritason etiikassa kumpikin pitää esimerkiksi lähteiden ilmoittamista tärkeänä ja kavahtaa plagiointia.

Yhdessä kohtaa journalismi ja tiede eroavat toisistaan ratkaisevasti: Journalismissa korostetaan kritiikkiä kritiikin itsensä vuoksi. MOT:n masennuslääkejaksonkin mainostettiin tarjoavan ”kriittistä tietoa”.

Toimittajat pyrkivät etsimään toisen näkökulman, jonkinlaisen epäilevän äänen, jonka pitäisi turvata se, että juttu pysyy neutraalina ja objektiivisena. Tiedettä koskevaan uutisointiin tämä tuottaa ongelmia, vaikka tiede jos jokin pyrkii olemaan kriittistä.

Tieteessä vallitseva käsitys syntyy massan voimasta. Kun jostain on olemassa tarpeeksi puoltavaa tutkimustietoa sekä teoria, johon havainnot sopivat, kritiikkiä ei tarvitsee esittää kritiikin itsensä vuoksi. Kritiikkiä esitetään vain silloin, kun on syytä.

Epäillä pitää silti: omat metodit voivat olla puutteellisia, johtopäätöksissä voi olla aukkoja tai liiallisia spekulaatioita, tutkimusasettelu voi olla kovin kapea. Itsekritiikki on tutkijan vakiotyökalu ja jatkuvasti käytössä.

Tieteessä tekijän objektiivisuus syntyykin juuri itsekritiikistä, oman tutkimuksen heikkouksien tiedostamisesta ja rehellisyydestä niiden suhteen – sekä ennen kaikkea siitä, että tutkimus suhteutetaan olemassaolevaan tieteelliseen tietoon.

Ehkä journalismi voisi ottaa oppia tutkijoiden omaa työtään koskevasta kriittisestä asenteesta sen sijaan, että kritiikki haetaan juttuun joskus kovin teennäisestikin tieteen ulkopuolelta? Valitettavasti toimittajien työprosessi tuntuu monesti toimivan niin päin, että ensin päätetään jutun johtopäätös (”masennuslääkkeitä määräätään liikaa ja turhaan”) ja sitten etsitään henkilö, joka suostuisi niin sanomaan.

Kysymys olisi monesti väitettä parempi lähtökohta jutunteolle. Tieteessäkin lähdetään liikkeelle kysymyksellä.

Journalismin pakkomielteisen kritiikinetsinnän takia esimerkiksi rokotteita koskeva tutkimustieto saa julkisuudessa vastapainokseen homeopaattien perustelemattomat väitteet ja suoranaiset valheet.

Yhdessäkään tieteellisessä rokotetutkimuksessa ei tarvitse antaa ääntä perusteettomille väitteille vain sen takia, että oppositio pääsisi itsetarkoituksellisesti ääneen.

Ei tiedejournalismissakaan tarvitsisi. Jos rokoteasioista kirjoittava toimittaja haluaa ryhtyä kriittiseksi, opposition voi etsiä vallitsevan tieteellisen käsityksen sisältä. Todellistenkin asiantuntijoiden käsityksistä löytyy varmasti hajontaa vaikkapa sen suhteen, mitkä rokotteet kansalliseen rokoteohjelmiin kannattaisi ottaa tai millaisia tuloksia HPV-rokotteesta voidaan väestötasolla odottaa. Oppositiota ei tarvitse hakea toiselta äärilaidalta asti.

Tiedän: vastakkainasettelusta ei silloin tule kovin mediaseksikäs. Mutta journalismin ihanteena onkin totuudellisuus, ei dramaattisuus.

Ylipäätään tiedeasioissa ääntä ei tarvitse luovuttaa huuhaaosastolle – huuhaasta ei ole kriitikoksi tieteelle.

Ilmastonmuutosasioissa ei tarvitse antaa ääntä ilmastonmuutosdenialisteille, ravinto- tai rokoteasioissa Antti Heikkilälle eikä narkolepsiakeskustelussa homeopaateille. He voivat huolehtia sananvapautensa toteutumisesta omissa blogeissaan ja foorumeillaan. Masennuslääkkeistä puhuttaessa kannattaisi kuunnella asiaa tutkinutta professoria, ei psykologia, jolla ei ole taustallaan farmakologista koulutusta eikä tutkimuskokemusta aiheesta. Jos toimittaja haluaa juttuunsa toisen mielipiteen, hän voi haastatella vielä toistakin asiaa tutkinutta professoria. Tieteellisillä tutkimuksilla päästään lähemmäksi totuutta kuin vaikkapa netissä huutelulla.

Tokihan tieteen instituutioita pitää tarkastella ja arvostella myös ulkopuolelta. Jos mediassa kirjoitetaan esimerkiksi tiedepolitiikasta tai yliopistouudistuksesta, asiantuntijoita pitää kuulla muualtakin kuin yliopistojen sisältä. Kellekään ei silti tule mieleen kysyä pseudotieteen edustajien näkemystä asiaan. Miksi he siis pääsevät ääneen, kun on kysymys tutkimustuloksista ja tieteellisestä tiedosta itsestään?

Asiantuntemattomien huutelijoiden nostaminen esiin tiedettä koskevassa journalismissa suututtaa oikeita tutkijoita. On vaikea suostua toimittajan haastatteluun, jos pelkona on, että opponenttina jutussa pääseekin ääneen maallikko, jonka ”asiantuntemus” perustuu nettihuhuihin ja pseudotieteeseen. Tieteellä on yllättävän vaikea taistella pseudotiedettä vastaan.

Tilanne saa tutkijat suhtautumaan mediaan epäluuloisesti. Aiheesta keskustellaan aina siellä, missä puheenaiheena on tiedejournalismi.

Toimittajan kannattaisi muistaa tämä: jos kriittistä ääntä ei löydy asiaan oikeasti perehtyneiden ihmisten joukosta, järkevää kritiikkiä ei ole olemassakaan.