Silloin kun taustakehikko jää vaille huomiota, otamme ne helpoimmat, ilmeisimmät selitysmallit käyttöön. Silloin kun ei kysytä, millainen on yleinen yhteiskunnallinen tilanne jossa olemme, miten meitä hallitaan, kenellä on valtaa ja miten elämäntavat rakentuvat, silloin kun lähdetään ”vain kirjoittamaan”, tulee tehtyä tarina yksilön pohdinnoista kauramaidon eettisyyden ympärillä. Tartumme yksilön arkiseen kulutukseen osittain koska se on meille jatkuvasti joka paikassa tarjottava kehys jonka kautta jäsennämme arkeamme. Silloin myös ratkaisuksi etsitään hiililaskuria, joka antaa paremman kuvan yksilön kulutuksesta. Näin tapahtuu Reetta Rädyn Lentävä vegaani -esseessä.

Lentämisen tarkasteleminen yksittäiskysymyksenä kadottaa ilmastonmuutoksesta oikeastaan kaiken oleellisen. Ympäristöongelmissa puheen keskittäminen yksilöiden lentämiseen, roskaamiseen ja maapallon ylikansoittumiseen hyödyttää suoraan länsimaalähtöisiä, halpaa energiaa tarvitsevia kasvuhakuisia yrityksiä, joiden pääintressi on pitää huomio poissa itsestään ja kapitalismista. Rädyn esseessä valtasuhteiden sijaan nähdään vain paletti erilaisia kuluttamisen ja rajoittamisen mahdollisuuksia. ”Kalorilaskurit ja sykemittarit syrjään, tarvitsemme hiililaskurit”, Räty kirjoittaa, mutta oikeastaan pitäisi kirjoittaa, ”laskurit syrjään, tarvitsemme radikaalin uuden alun ja jotain mitä haluta”.

Juttu tulvii uskonnollisia viittauksia syystä. Näkökulma on yksilön puhtaudessa, yksilön puhdistautumisessa, jonka essee suorittaa. Kuluttajuus täydellistyy kun kaikki on pohdittua, myös synti, jokaisella ratkaisulla on syy ja tarina. Tätä on journalismi juuri nyt: Tekstit tarinallistetaan kertomaan yksilön näkökulmasta, oli aihe mikä tahansa. Koska kaikki toimittajat ovat valkoista ylempää keskiluokkaa, tämä tarkoittaa, että se kirjoittaa omista pohdinnoistaan ja kulutusvalinnoistaan ja länttää päälle kuvauksen ”essee”. Tämä uusi tunnustuksellinen esseistiikka oli ennen nimeltään päiväkirja, mutta nyt meidän kaikkien pitää lukea sitä, mitä tunnustettavaa itse kullakin toimittajalla on.

Sitten vielä se tärkein: Olisi hyvä hyväksyä, että yksikään merkittävä poliittinen muutos ei ole lähtenyt siitä, että ylempi keskiluokka päättää poliittisista syistä luopua jostain nautinnosta. Nautinnoista ei luovuta, vaan tarvitaan nautinnollisia asioita, jotka korvaavat toisia nautintoja. Näin ihminen toimii.

Kyse on lopulta siitä, että politiikka on epäonnistunut kaikessa, että politiikka ei pysty tässä ajassa mihinkään muuhun kuin tekemään asioita entistä huonommin, entistä niukemmin. Ei tarvita parempaa eduskuntaa, sillä parlamentaarinen politiikka ei tule pysäyttämään ilmastonmuutosta. Koko kysymys on paljon vaikeampi kuin yksikään kärsivä lentävä vegaani myöntää itselleen. Koko tapamme ajatella politiikkaa tulee menemään uusiksi, kun kuluttajuuteen perustuva uusliberaali normaali räjähtää hitaasti sisäänpäin seuraavien viidenkymmenen vuoden aikana.

Rädyn ongelman ratkaisu ei ole symbolinen lentovero, se ei ole vielä tiedostavampi ylempi keskiluokka joka Imagen kautta löytää ratkaisun. Ratkaisu on sen sijaan että ratkaisua ei ole, ainakaan mitään sellaista ratkaisua, mitä etsitään.

Lennetään tai ei, ilmastonmuutos tulee kiihtymään, ja politiikka tulee epäonnistumaan. Ei ole mitään syytä olettaa, että politiikka sellaisena kuin olemme sen tottuneet ymmärtämään pysäyttäisi ilmastonmuutoksen. Kaikki tavallaan tietävät tämän jo, mutta koska toivottomuuden hyväksyminen kestää pitkään, vielä tehdään esseitä kuluttamisesta ja uusista vaihtoehdoista. Toivottomuudesta liikkeelle lähteminen tarkoittaa aivan toisenlaista polkua, jossa ei enää lähdetä liikkeelle kuluttajuudesta, eduskunnista, vaan luovutaan sellaisesta toivosta joka ei vastaa.

Uusi toivo on löydettävissä, mutta on ensin uskallettava antaa vanhan elämän mennä pois tieltä, sumentamasta näköä.