Ulla Appelsin vähättelee tuoreessa kolumnissaan vihapuhetta. Hänen mielestään vihapuhe on oikeutettua toisille, mutta toisille, ”nimettömille kansalaisille” ei.

Ylen ”Me tiedämme missä asut” -artikkelissa on haastateltu uhkauksien kohteeksi joutuneita henkilöitä. Mukana on vasemmistopoliitikoiden, kuten Anna Kontulan ja Li Anderssonin, lisäksi myös eri poliittisen laidan edustajia sekä varsinaisen politiikan ulkopuolisia ihmisiä. Eva Biaudet, Astrid Thors, Virpi Salmi, Jani Toivola, Roman Schatz noin esimerkiksi. Poliittisilta kannoiltaan kyseiset ihmiset eroavat toisistaan melkoisesti, tosin monia yhdistää se että he ovat olleet tekemisissä maahanmuuttokysymysten ja rasismikeskustelun kanssa. Eivät kuitenkaan kaikki.

Eri mieltä saa olla ja vihaakin on erilaista. On vihaa, joka vie asioita eteenpäin ja antaa voimaa taistella oikeudenmukaisemman maailman puolesta. Sitten on vihaa, joka saa ihmisen toivomaan toisen raiskausta tai lähtemään puukon kanssa kirjastoon.

Ulla Appelsin on tuohtunut natsikortin käytöstä. Jos on selkeää näyttöä (muun muuassa jo oikeuslaitoksen annetut tuomiot), miksei sitä saa ääneen sanoa? Suomen Vastarintaliikkeen jäsenet ovat avoimesti rasistisia ja väkivaltaisia, miksi me emme saa sanoa sitä? Appelsin myös valittaa siitä, että sikatilallisia on kritisoitu ja käytetty jopa termiä JULMA ELINKEINO. Eläinten oikeuksia ei saa puolustaa, koska sikatilallisilla voi mennä herne nenään? Tässä liikutaan samalla tasolla kuin eduskunnan turkistarhauskeskustelussa, jossa Kimmo Sasi kehotti miettimään työttömäksi jäävien tarhaajien itkeviä pikkulapsia. Nyt hei oikeesti! Epäeettisestä elinkeinosta ja elinkeinopolitiikasta puhuminen on aivan eri asia kuin sperman lähettäminen postiluukusta ja kaasun heittäminen naamalle.

Appelsin itsekin toteaa, että vihapuhetta ei ole kaikki kritiikki tai jokainen poikkipuolinen kommentti. Hän myös toteaa että vihapuhetta ja uhkailua ihan oikeasti on olemassa, eikä sitä tarvitse sietää. Miksi Appelsin sitten hyökkää niitä ihmisiä vastaan, jotka uhkailusta ovat äänessä? Ja nimenomaan siitä uhkailusta, joka uhkaa henkilökohtaista turvallisuutta eikä ole normaalia poliittista keskustelua?

Appelsin on huolissaan. ”Monella Yleisradion vihapuhe-koosteeseen haastattelemalla vaikuttajalla

on foorumi, jolla he tulevat kuulluksi. Entä ne tavalliset kansalaiset,

joilla ei tällaista mahdollisuutta ole?” Mitä tekemistä on kuulluksi tulemisen kannalta sillä, että uhataan toista ihmistä väkivallalla? Kokoontumisvapautta vastaan hyökkääminen on Suomessa melko poikkeuksellista; kuitenkin viime vuosina on hyökätty keskustelutilaisuuteen ja seksuaalivähemmistöjen tapahtumiin. Uhkailun tarkoituksena on pelottelu ja kohteen saaminen hiljaiseksi. Kun joku nousee vastustamaan rasistisia rikoksia, häntä vastaan hyökätään. Eikö tämä nimenomaan ole sitä että vaikuttajien kuulluksi tuleminen halutaan estää?

En ymmärrä Appelsinin kolumnin pointteja, koska hän sanoo olevansa yhtä mieltä ja sitten kumoaa itse omat argumenttinsa. Jos me molemmat olemme sitä mieltä, että vihapuhe on väärin ja toisen turvallisuuden uhkaaminen on tuomittavaa, miksi täytyy käydä juupas-eipäs-väittelyä siitä, että vihapuhe (joka on Appelsinin mielestä ilmeisesti esimerkiksi eduskunnan elinkeinopolitiikan kritisointia) on oikeutetumpaa toisille? Ei ole.