Turvapaikanhakijoiden myötä Suomeen näyttää rantautuneen uusi ongelma: raiskaus. Näin voi päätellä siitä, että keskustelu maahanmuutosta kulminoituu tähän asiaan ministeritasoa myöten, yhteiskuntarauhan nimissä. Vasemmistoliiton kansanedustaja Anna Kontula huomautti asiasta. Jatkan aiheesta muutaman sanan.

Raiskaus on iikiaikainen ilmiö, mutta aiheesta ei ole käyty laajaa julkista debattia. Uhreja edustavat järjestöt tiedottavat asioista, mutta valtakunnallisiin uutisiin ei juuri nosteta kauhutarinoita ja uhkakuvia näiden tietojen perusteella. Se mikä kiinnostaa ja uutisoidaan on poliisin tutkintaan ja poliisin lehdistölle jakaman aineiston perusteella päätyneet ns. puskaraiskaukset. Poliisille ilmoitetut raiskaukset ja tuomioon johtaneet raiskaukset ja seksuaalinen väkivalta tilastoidaan huolellisesti. Tilastoja käytetään ahkerasti poliittisessa vaikuttamisessa ja etenkin maahanmuuttopoliittisessa vaikuttamisessa ja keskustelussa. Somessa, foorumeilla ja lehtien kommenttipalstoilla viriää vilkas keskustelu jokaisen uutisoidun raiskauksen jälkeen ja yleensä siitä näkökulmasta kuka raiskasi.

Anna Kontula mainitsi, että raiskauksia tehdään 15 000 joka vuosi. Tilastoitu lukumäärä on huomattavasti pienempi ollen hieman yli 100 raiskausta vuodessa (riippuen laskentatavasta). Luvuissa on valtava ero ja on helppo ajatella Anna Kontulan liioittelevan. Eihän se nyt ole mahdollista, vai kuinka? Asiasta on kuitenkin tutkittua tietoa ja niiden tietojen valossa raiskaus ja seksuaalinen väkivalta jää useimmiten ilmoittamatta poliisille. Raiskaukset tapahtuvat kotona, lähipiirissä ja uhreina ovat ystävät, sukulaiset ja puolisot tai lapset. Näistä ei käydä julkista keskustelua vaikka raiskausten ongelma on valtavasti suurempi kuin vain tilastoidut raiskaukset. Näistä raiskauksista ei voi tehdä näyttäviä otsikoita eikä ratsastaa poliittisia irtopisteitä. Ei voi, kun varsinaisesti ongelma ei näy missään viranomaisten tilastoissa. Uhrit vaikenevat poliisille ja medialle ja myös omaisilleen. Silti ongelma on olemassa.

On säälittävää, että raiskaukset ovat miniteritason ongelma vain maahanmuuttajan ollessa tekijä. Kiinnostaako ministereitä, päättäjiä ja kanslaisia raiskausongelmaan tarttuminen toden teolla? Asian nyt ollessa esillä on tuhannen taalan tilaisuus käydä kunnollinen ja perinpohjainen keskustelu koko ongelmasta ja tuottaa uusia tutkimuksia aiheesta. Siis mikäli oikeasti on huoli uhreista ja seksuaalisen väkivallan todellisesta tilanteesta valtakunnassa. Arvio 15 000 raiskauksesta perustuu jo melko vanhaan uhrikyselyyn vuodelta 2005, jota on käytetty Oikeuspoliitisen tutkimuslaitoksen raportissa muiden lähteiden ohella.

On perin kummallista, että muutama puskaraiskaus on iso ongelma, mutta 15 000 raiskausta ei johda mihinkään. Aivan niin: ne 15 000 tapausta eivät järkytä yhteiskuntarauhaa, sillä ongelma on siististi kaksioiden ja omakotitalojen seinien suojissa, näkymättömissä. Silti juuri tätä lukiessasi joku raiskataan eikä uhri tee asiasta mitään ilmoitusta minnekään. Hän ehkä soittaa Tukinaisen tai muun tahon auttavaan puhelimeen ja saa jotakin ymmärrystä asialleen, mutta taloudellinen riippuvuus tekijästä, sukulaisuussuhde tai julkisuuden pelko pienessä yhteisössä estävät asian viemisen viranomaisille.

Tässä meillä on valtava ongelma. Siihen pitää puuttua riippumatta mistään muusta eikä se estä meitä käsittelemästä myös puskaraiskauksien ongelmaa, mutta on nuivaa latistaa keskustelu raiskauksista vain maahanmuuttoon liittyväksi ongelmaksi. Vaara on, että ongelmat kirjaimellisesti siivotaan vastaanottokeskuksiin ja ollaan uskossa, että nyt on maassa pistetty raiskaukset kuriin ja pelastettu Suomen naiset. Vaan kun ei ole.

Edit: tarkennus lukuihin. Käräjäoikeuksissa raiskauksista ja törkeistä raiskauksista tuomitaan rangaistukseen n. 100 tapausta vuodessa. Poliisille ilmoitetaan n. 1000 raiskausta vuodessa. Optulan raportissa on kyse raiskauskerroista 15 000 kpl tai 46 000 kpl mikäli huomioidaan tilanteet, joissa uhri on ollut puolustuskyvytön.