Einar Schadewitz tuhosi panssarivaunun koputtamalla torninluukkuun ja heittämällä kasapanoksen sisään. Legenda on tuttu, mutta mistä se sai alkunsa?

”Tuo tapaus, josta juttu sitten levisi, sattui Munasuolla ja oli ensimmäisiä onnistuneita yrityksiäni selvitä panssareista vähän jallittamalla. Vihollinen hyökkäsi sinä aamuna ankarasti tukenaan 9 panssarivaunua, mutta ne tulivat niin huolimattoman rohkeasti, että kahdeksan saatiin liikuntakyvyttömiksi ennen kuin pääsivät edes linjoihimme asti.

Yksi kuitenkin onnistui tulemaan yli aina selustaamme saakka ja alkoi elämöidä siellä mielin määrin ajaen ja ampuen.”

Näin kertoi Mannerheim-ristin ritari Einar Schadewitz itse yhdestä talvisodan legendaarisimmista tapauksista Peitsi-lehden haastattelussa vuonna 1962. Laajasti levinneen tarinan mukaan 22-vuotias alikersantti Schadewitz kiipesi taistelun aikana tankin katolle käsikranaattien sekä kasapanoksen kanssa ja alkoi hakata luukkua.

”Kun en oikein tiennyt, mihin evääni sijoittaisin niin että ne tehoavat ajattelin, jos hyvinkin avaisivat luukun kolkuttamalla. Avasivat. Tuikkasin trotyylimöykyn sisään, syöksyin alas hankeen ja kohta jysähti vaunu hajalle syttyen palamaan. Siinä se.”

Vieläkin kuuluisampi on Schadewitzin suuhun pistetty lausahdus, jonka hänen väitetään huutaneen venäläiselle tankkimiehistölle kannella mekastaessaan.

– Avvoo iivana. Tiällä kuolema kolokuttelloo!

Einar Schadewitz kuvattuna jatkosodan aikana.­

Lentävä lause tuli aikoinaan niin tunnetuksi, että sitä painettiin eri versioina rintamapostikortteihin. Se kerrotaan edelleen aina Schadewitzista puhuttaessa. Tarina on erittäin vetävä, mutta mitä tapahtumasta ihan tarkalleen tiedetään?

Jatkosodan aikana Mannerheim-ristillä palkittu Einar Schadewitz kuoli syöpään 63-vuotiaana vuonna 1981, joten häneltä itseltään ei siitä voi kysyä. Sen sijaan hänen poikansa Aki Schadewitz vastaa puhelimeen Vantaalla.

Hänen mukaansa isä ei puhunut kotona sodasta kovin paljon.

– Einar on kuitenkin itse kertonut haastattelussa tapahtumasta, joten ei se aivan vaille pohjaa ole. Eivät kenttäpostikortitkaan tyhjästä ole syntyneet. Ei ollut hänen tapaistaan keksiä perättömiä juttuja, Aki Schadewitz sanoo.

Einar Schadewitz palveli talvisodassa varusmiehenä Jääkäripataljoona 3:ssa ja sai tulikasteensa Mainilassa heti sodan alussa. Kunnon panssarintorjuntavälineitä ei viivytystaistelussa ollut, vaan "kasapanoksilla, polttopulloilla ja käsikranaateilla niitä piti yrittää tuuhastaa", kuten hän itse kertoi haastattelussa.

Mies itse kertoi tapauksen sattuneen Munasuon lohkolla Summassa. Mauri Sariolan Marskin ritarit -kirjassa (1968) tapahtumat on ajoitettu venäläisten suurhyökkäyksen aikaan Munasuolle helmikuuhun 1940, samoin Ville Kaarnakarin kirjassa Kuolema kolkuttaa (2012).

Kuitenkin sotapäiväkirjojen mukaan Schadewitzin yksikkö taisteli rajusti Munasuolla jo joulukuussa 1939, mutta helmikuun suurtaisteluiden alkaessa se oli sijoitettu Suokannan lohkolle toiselle puolelle Summaa. Sieltä se vaihdettiin pois Mannerheim-linjan murtuessa.

Jatkosodan aikana Schadewitz joutui moneen pahaan paikkaan. Helmikuussa 1943 hänet nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi numero 110 ansioista jatkosodassa, mutta talvisota mainitaan jo heti nimitysperusteiden aluksi.

”Kersantti Schadewitz osoittautui jo talvisodassa täysin pelottomaksi taistelijaksi. Sitä todistaa muun muassa monet kertomukset hänen toiminnastaan vihollisen hyökkäysvaunuja tuhotessaan. Samaa reipasta ja pelotonta toimintaa hän on jatkanut tämänkin sodan aikana.”

Milloin Schadewitz tuhosi sen kuuluisan panssarin ja mitä hän kannella huusi? Sitä on vaikea tarkasti selvittää, mutta tankintuhoajaksi hänet tunnustettiin armeijan ylintä johtoa myöten.

Talvisota syttyi 30.11.1939. Juttu on julkaistu alun perin IS:n Simo Häyhä ja 12 muuta sotien legendaa -erikoislehdessä keväällä 2016.