Tuore kirja käsittelee naisten roolia juutalaisten kansanmurhassa.

Erna Petri kuvattuna 1930-luvun lopulla. HITLERIN RAIVOTTARET

Historian professori Wendy Lowerin kirja Hitlerin raivottaret - Saksalaisnaisia natsien kuoleman kentillä (Atena Kustannus) julkaistiin tiistaina suomeksi.

Lower kertoo kirjassaan siitä, miten sadattuhannet naiset lähtivät vapaaehtoisesti natsien valloittamille alueille itään levittämään kolmatta valtakuntaa.

Uutuuskirjan mukaan nämä naiset eivät olleet vain osa virkakoneistoa tai hiljaisia sivustakatsojia - he myös todenteolla osallistuivat hirmutekoihin.

Erityisesti opettajat, sairaanhoitajat, sihteerit ja SS-vaimot olivat tärkeä osa Hitlerin suunnitelmaa. He toteuttivat rotuoppia, antoivat kuolettavia pistoksia, ohjasivat kaasukammioihin, tekivät pakkosterilointeja ja abortteja sekä organisoivat joukkoteloituksia.

Sodan jälkeen naisten roolista sodassa vaiettiin. Useimmat näistä naisista palasivat vähin äänin normaalielämään sodan jälkeen ja selvisivät teoistaan ilman tuomioita.

Lower esittelee kirjassaan yhteensä 13:n hirmutöihin osallistuneen naisen tarinat.

Teloitti kuusi lasta metsässä

Yksi näistä naisista on SS-vaimo Erna Petri, joka teloitti kuusi tienposkesta löytämäänsä lasta metsässä. Kahden lapsi äiti ruokki ja vaatetti lapset ennen teloitusta.

18-vuotiaana Erna Kürbs meni naimisiin tulisesti rakastamansa SS-aliluutnantti Horst Petrin kanssa. Pariskunta muutti maatilalle Ukrainaan, jossa myös Erna omaksui miehensä raakalaismaisuuden.

Ernan tulosta taloon oli kulunut kaksi päivää, kun hän näki miehensä pahoinpitelevän työntekijöitään. Hän muun muassa raiskasi henkilökuntaan kuuluneita naisia.

Pariskunnasta tuli yhdessä entistä väkivaltaisempi pyrkiessään pitämään tilaa otteessaan. Kesällä 1943 he jahtasivat yhdessä juutalaisia, jotka olivat päässeet pakenemaan keskitysleirien junista.

Eräänä päivänä tuona kesänä Erna Petri oli palaamassa ostoksilta. Yhtäkkiä hän näki tienvarressa kyyhöttäviä lapsia, joilla oli pelkkiä vaatteenriekaleita yllään. Hän päätteli lasten paenneen junasta, joka oli matkassa tuhoamisleirille.

Lapset olivat kauhuissaan ja nälissään. Erna vei heidät kotiinsa ja antoi heille ruokaa.

Sen jälkeen hän johdatti heidät metsään kohtaan, jossa hän tiesi, että muitakin juutalaisia oli haudattu. Hän käski lapset ryhmittymään riviin ja ampui heitä niskaan.

Sodan jälkeen Erna kuvaili kuulusteluissa yksityiskohtaisesti, miten puolialastomat juutalaispojat uikuttivat, kun hän ampui heitä.

Kun kuulustelija kysyi, miten Petri, joka oli kahden lapsen äiti itsekin, saattoi murhata lapset, hän viittasi antisemitismiin ja haluunsa osoittaa pystyvänsä vetämään vertoja miehille.

Todistajien mukaan pariskunta myös kidutti, pahoinpiteli ja tappoi heillä pakkotyössä olleita sekä tilalle tulleita juutalaisia, jotka etsivät turvapaikkaa.

Sodan jälkeen mies teloitettiin giljotiinilla ja vaimo Erna sai elinkautisen vankeustuomion.

Erna vapautui vankilasta terveydellisistä syistä 1992. Erään väitteen mukaan maanalainen SS-järjestö Stille Hilfe (Hiljainen apu) auttoi hänen vapauttamisessaan ja järjesti hänelle asunnon.

Hän kuoli 80-vuotiaana vuonna 2000. Hautajaisiin tuli 200 henkilöä. Monet ihmiset lähettivät kukkia ja nimettömiä surunvalittelukortteja.

Esitteli ampumistaitojaan vieraille

Liesel Willhaus vapautettiin kaikista syytteistä sodan jälkeen. HITLERIN RAIVOTTARET

SS-komentajan vaimo Liesel Willhausilla oli tapana huvittaa vieraitaan ammuskelemalla läheisen keskitysleirin vankeja parvekkeeltaan.

Liesel Riedel Willhaus oli naimisissa Ukrainassa Janowskan keskitysleiriä johtaneen SS-komentaja Gustav Willhausin kanssa. Holokaustista hengissä selvinneet ovat kuvailleet miestä " synnynnäiseksi tappajaksi " , mutta myös hänen vaimolleen kehittyi maine.

Vaimo Liesel vaati perheen huvilaan toiseen kerrokseen parveketta, jotta perhe voisi nauttia siellä iltapäivisin virvokkeita.

Vaimon mielestä kyseinen parveke osoittautuikin erittäin hyväksi, sillä hän pystyi tarkkailemaan sieltä kodin ja puutarhan muutostöitä tekeviä juutalaisia.

Lisäksi hän alkoi käyttää parveketta tähystyspaikkana ja ampua läheisiä vankeja huvin vuoksi.

- Willhausin vaimolla… oli myös pistooli. Kun Willhausien luokse tuli vieraita ja he istuivat upean talonsa tilavalla verannalla, (hänellä) oli tapana esitellä tarkka-ampujan taitojaan ampumalla leiriläisiä vieraiden ihastellessa vieressä. Perheen pieni tytär Heike taputti tämän nähdessään pontevasti käsiään, silminnäkijä kertoi.

Joskus hän saattoi ampua ryhmää kohden, jolloin useita henkilöitä kuoli välittömästi. Kesän 1943 jälkeen hän alkoi ampua juutalaisia aina nimenhuudon aikana tähdäten heitä päähän.

Ampuminen ei ollut ainoa Willhausien ja heidän toveriensa käyttämä julma menetelmä. Heidän erikoisuuksiaan olivat pikemminkin sadistiset näytökset: julkiset pahoinpitelyt, hirttäjäiset, sukupuolielinten irtileikkaaminen ja lasten ruumiinjäsenten irtirepiminen.

Liesel Willhaus olikin yksi harvoista naisista, jota vastaan nostettiin syytteet sodan jälkeen.

Huomattava määrä ihmisiä todisti häntä vastaan, mukana oli jopa hänen miehensä entisiä SS-tovereita. Kaikki olivat järkyttyneitä naisen käytöksestä, joka " oli vastoin kaikkia ’naisen luonnetta’ koskevia ennakkokäsityksiä. "

Siitä huolimatta hänet vapautettiin syytteistä syistä, jotka ovat ovat jääneet epäselviksi.

Surmasi erityisesti lapsia

Johanna Altvater tunnettiin natsien hirmutekojen aikaan paremmin Fräulein Hannana. Hänen erikoisuudekseen kuvattiin lapsien tappaminen.

Silminnäkijä kertoi, että Altvater houkutteli lapsia usein luokseen makeisilla. Kun lapset tulivat hakemaan karkkia ja avasivat suunsa, Altvater ampui heitä suuhun hopeanvärisellä pienellä pistoolilla.

Vaikka kukaan ei pyytänyt, sihteerinä toiminut Altvater osallistui vapaaehtoisesti joukkomurhiin.

Erityisen tarkka kertomus hänen teoistaan löytyy 16. syyskuuta 1942.

Altvater kutsui lapsia luokseen juutalaisghetossa Ukrainassa. Tapansa mukaan hän houkutteli lapsen syliinsä karkilla. Sen jälkeen hän nappasi lasta kiinni jaloista, riiputti häntä ylösalaisin ja löi lapsen pään muuria vasten kuin olisi ravistellut matosta pölyjä.

Sen jälkeen Altvater heitti elottoman lapsen tämän isän jalkojen juureen.

- En ole koskaan nähnyt naisen käyttäytyvän niin sadistisesti. En tule milloinkaan unohtamaan sitä, isä kertoi todistajanlausunnossaan myöhemmin.

Paikalla ei ollut muita saksalaisia. Altvater toimi täysin yksin.

Verilöylyn aikaan Altvater ilmestyi sairaalana toimivan rakennukseen ja tunkeutui lastenosastolle. Hän kulki vuoteelta toiselle, kunnes hän poimi yhden lapsen, vei hänet parvekkeelle ja heitti alas jalkakäytävälle.

Vanhemmat lapset hän tuuppi alas parvekkeelta. Sairaalan muut lapset sekä ne, jotka eivät kuolleet pudotukseen, lastattiin autoon ja ajettiin joukkohaudoille.

Lisäksi Altvater auttoi järjestämään juutalaisten joukkoteloituksia sekä istui karkeloissa joukkohaudoilla, joissa syötiin, juotiin ja välillä käytiin teloittamassa ihmisiä.

Häntä kuvailtiin maskuliiniseksi ja jääkylmäksi, " henkilöksi, jota ei haluaisi kohdata pimeänä yönä " .

Hirmuteoistaan huolimatta palattuaan sodasta hän työskenteli lastensuojelutehtävissä.

Lopulta Altvateria vastaan nostettiin syytteet, mutta hänet vapautettiin riittämättömien todisteiden vuoksi. Korkein oikeus palautti tapauksen, mutta 20 vuoden todisteiden keräämisen jälkeen ne eivät silti riittäneet tuomiota varten.