Narcotraficant, esquitxat per diverses operacions contra el terrorisme gihadista i condemnat per agressions, Abdlbaki Es Satty va cridar l’atenció del Centre Nacional d’Intel·ligència (CNI) espanyol. El servei secret, amb un historial farcit d’èxits en la lluita antiterrorista, va captar-lo, segons va admetre el mateix organisme, com a confident. Aquella jugada, però, els va sortir malament a la intel·ligència espanyola: Es Satty va convertir-se posteriorment en el suposat cervell dels atemptats a la Rambla de Barcelona.

Els dubtes sobre si havia cobrat diners procedents de l’opaca partida dels fons reservats de l’Estat i sobre el tipus de col·laboració que havia mantingut amb la intel·ligència espanyola va provocar l’interès d’ERC i del PDeCat al Congrés. Ambdues formacions van exigir explicacions el passat gener. Però van trobar-se amb la negativa de PP i PSOE. El ministre d’Interior, Juan Ignacio Zoido, no compareixeria a la cambra espanyola. Va imposar-se el silenci parlamentari.

Com aquesta història farcida d’ombres, hi ha altres ombres que sempre han planat sobre les operacions dutes a terme pel servei secret espanyol. En l’obra La Casa II. El CNI: agentes, operaciones secretas y acciones inconfesables de los espías españoles (Roca Editorial, 2017), el periodista d’investigació i especialitzat en espionatge, Fernando Rueda, narra algunes de les maniobres més polèmiques i obscures que ha realitzat el servei secret espanyol. Des de l’estratègia per erosionar el creixement de l’independentisme fins a la recerca de material informatiu contra l’expresident de la Generalitat de Catalunya, Jordi Pujol. Des de la vigilància al dirigent abertzale Arnaldo Otegi fins als seguiments a la princesa i amiga del monarca emèrit Joan Carles I, Corinna. Tot barrejat d’històries d’agents amb vinculacions amb el PP. Aquest setmanari explica, amb les informacions del llibre esmentat, els secrets més polèmics de la intel·ligència espanyola.

Contra el procés

El creixement de l’independentisme a Catalunya va encendre les alarmes del Govern espanyol. Que manifestació rere manifestació la xifra d’assistents augmentara inquietava La Moncloa. Com també que d’un clam per un nou pacte fiscal amb l’Estat s’acabara reivindicant la independència del Principat. Aquella efervescència sobiranista es va intentar aturar des del Ministeri d’Interior. El duet encarnat per l’aleshores responsable del departament, el dirigent popular Jorge Fernández Díaz, i el número dos de la policia espanyola en aquell moment, Eugenio Pino, va posar en marxa una mena d’unitat d’intel·ligència que buscava aconseguir informacions compromeses de dirigents independentistes per després filtrar-les a la premsa. No importava si les dades obtingudes eren falses.

La creació d’una secció policial d’aquestes característiques va provocar malestar en el CNI. El servei secret espanyol, l’únic autoritzat legalment per investigar amenaces contra el territori estatal, va interpretar aquell moviment com la darrera intromissió de les forces de seguretat en els seus afers. I més quan la vicepresidenta espanyola, Soraya Sáenz de Santamaría, de la qual depèn el CNI, havia encarregat una missió similar al director de la intel·ligència espanyola, l’excap d’Estat Major de la Defensa (JEMAD) Félix Sanz. Es tractava, segons el llibre de Rueda, “d’obtenir informació de gran qualitat sobre el procés independentista a Catalunya i, al seu torn, d’adoptar els mecanismes necessaris per fer revertir la situació”.

Sanz, que coneixia les accions paral·leles a Interior, va assumir la direcció d’aquella operació com un objectiu personal. Ara bé, va confiar una part del pla a la germana del ministre d’Educació, Íñigo Méndez de Vigo, i número dos del servei secret, Beatriz Méndez de Vigo. La secretària general va dirigir els agents que havien de captar tota la informació possible sobre el procés independentista. Sanz, per la seua banda, va supervisar personalment les accions encaminades a crear un clima en l’opinió pública contrari al procés i favorable a la unitat de l’Estat espanyol.

Per aconseguir-ho, el director del CNI va emprar tots els contactes de què disposava, entre els quals hi havia exresponsables del servei secret espanyol. Andrés Cassinello, que havia dut les regnes de la intel·ligència espanyola durant la fi del franquisme i els primers anys de la Transició, fou un dels agents que participaren en l’operació. Ara bé, l’home de confiança de l’expresident espanyol Adolfo Suárez va ocupar un paper secundari comparat amb el tinent general Javier Calderón, exdirector de la intel·ligència espanyola durant l’etapa de José María Aznar al capdavant del Govern espanyol.

A Calderón se li va encomanar la tasca de mobilitzar tots els actors de Catalunya proclius a la idea de la unitat de l’Estat espanyol. L’estratègia que va instigar implicava que personalitats catalanes que foren influents i de prestigi participaren en conferències, taules redones, tertúlies radiofòniques i de televisió. Calia, segons explica La Casa II, edificar a poc a poc un discurs potent, que transmetera els inconvenients de dir adéu a Espanya i els beneficis de continuar formant-ne part.

L’estratègia antiindependentista també consistia a donar suport a les manifestacions unionistes a Catalunya. Per exemple, agents d’influència del CNI van col·laborar amb la mobilització del 12 d’Octubre, dia de la hispanitat, celebrada l’any 2013 a Barcelona. Amb el lema de “Som Catalunya, somos España”, la marxa estava organitzada per l’exdiputat de Ciutadans i actual vicepresident de Societat Civil Catalana, José Domimgo.

Aquell mateix any, al seu torn, el servei secret espanyol va emprendre una campanya per contrarestar les opinions favorables a la independència en determinats llocs de la xarxa. L’encarregat de capgirar la victòria del sobiranisme català a Internet fou l’informàtic i empresari Alejandro de Pedro. Aquest suposat especialista en xarxes socials és un dels principals capitostos de l’operació Púnica, centrada en els treballs de reputació online que va realitzar per a diferents càrrecs del PP com ara l’exalcaldessa de València, Rita Barberà, o l’expresident de la Comunitat de Madrid i un dels principals imputats en la trama que presumptament va saquejar el Canal d’Isabel II de la capital espanyola, Ignacio González.

Segons va desvelar El Confidencial, la Unitat Central Operativa (UCO) de la Guàrdia Civil va trobar 12 trucades i 25 missatges de telèfon entre l’imputat en la trama Púnica i funcionaris del CNI. La seua tasca consistia a endinsar-se en fòrums digitals independentistes i propagar informacions en defensa de la unitat de l’Estat espanyol. Com a argument a favor de la legalitat dels seus treballs per a polítics, De Pedro va sol·licitar que aquestes converses amb el servei secret espanyol s’incorporaren al sumari de la causa.

L’informàtic havia cobrat 82.250 euros procedents de la partida fosca dels fons reservats. El CNI, amb tot, va negar-ho. La Casa, com es coneix entre els espies el servei secret espanyol, va quedar força descontenta amb les seues accions, ja que els resultats estaven molt lluny dels propòsits marcats.

Per aconseguir guanyar la batalla de les idees, la intel·ligència espanyola necessitava trobar informació útil per disminuir les possibilitats de l’independentisme català. Una part d’aquest pla s’aconseguia al carrer amb agents del CNI buscant informació sensible. Amb les dades recollides, els analistes del servei secret elaboraven els seus informes. Això sí, combinant la informació captada amb les fonts d’intel·ligència que tenien als cercles directius catalans. Especialment, del control que feia de les activitats dels dirigents d’ERC, del PDeCat i de la CUP. Tot i que aquests seguiments no van tenir efectivitat a l’hora de trobar les urnes de l’1 d’octubre, com va reconèixer el mateix Sanz.

L'expresident de la Generalitat de Catalunya, Jordi Pujol, va ser investigat per un agent obscur lligat al CNI, segons el llibre del periodista Fernando Rueda| Jordi Play.

Els rumors sobre possibles seguiments del servei secret espanyol van posar a l’aguait als principals líders del PDeCat i ERC. Per evitar que les seues comunicacions foren interceptades, van adoptar mesures com ara no donar detalls per telèfon dels seus plans de futur o prendre mesures de caràcter tècnic. Tanmateix, aquestes tàctiques podien quedar-se en paper mullat davant la modernització dels sistemes d’espionatge telefònic que hi ha en l’actualitat. Al llibre de Rueda, però, no es resol el dubte sobre si les forces independentistes van ser espiades. Només es parla “d’un control estret de les seues activitats”. L’interrogant queda en l’aire.

Malgrat tot, un hipotètic espionatge no hauria d’haver sigut exactament il·legal. Podria haver estat ordenat per un jutge, tot i que la resolució mai no seria pública. El magistrat, això sí, hauria d’acreditar que els objectius d’aquestes operacions formen part de la llista de propòsits per salvaguardar la seguretat espanyola que s’estableix en la directiva d’intel·ligència, redactada pel Govern espanyol. Una altra manera més fosca d’enregistrar les converses telefòniques seria a través de la contractació d’agents obscurs, és a dir, d’espies que col·laboren de manera externa amb el CNI.

D’aquesta manera, precisament, va actuar Mikel Lejarza El Lobo a Catalunya a principis dels anys 90. Després del seu èxit a infiltrar-se en ETA per combatre el grup armat des del seu ventre, va fer treballs contra l’organització Terra Lliure. Però sense estar en nòmina per al servei secret, és a dir, fent col·laboracions externes. El Lobo va crear l’empresa General Consulting & Comunications, amb la qual va controlar totes les operacions, buscant la complicitat del Comte de Godó. Durant aquella època, Lejarza va teixir una trama de seguiment telefònic que va afectar personalitats de la classe dirigent catalana com Lluís Prenafeta o Macià Alavedra, i també el jutge Pascual Estevill i el banquer Isidro Fainé. També va encarregar a un dels seus subordinats, José Manuel Trujilla, captar informació contra l’aleshores president de la Generalitat de Catalunya, Jordi Pujol.

La informació recollida, segons el llibre de Rueda, era entregada a la Divisió d’Intel·ligència Interior del servei secret “saltant-se la llei”. Quan El Lobo fou detingut per aquest entramat d’espionatge suposadament privat, va negar qualsevol relació amb el CNI. Durant aquella època, a més, els agents espanyols van iniciar el seu control sobre el dirigent republicà Josep-Lluís Carod-Rovira. Arran d’aquests seguiments, el CNI va adonar-se de la seua reunió amb dos capitostos d’ETA per intentar buscar la pau al País Basc.

Otegi, el més vigilat

Si Catalunya ha estat un dels escenaris a l’Estat espanyol amb més operacions del servei secret, el País Basc ocupa la primera posició. I no solament pel setge a ETA. La intel·ligència espanyola també va centrar els seus esforços en l’esquerra abertzale. Sense anar més lluny, l’any 1998 va destapar-se que s’havien instal·lat micròfons a la seu d’Herri Batasuna (HB), la marca del moment del sobiranisme basc. Al capdavant de l’encara CESID, antecedent del CNI, hi havia Calderón.

Un dels episodis més inquietants de les operacions del CNI al País Basc va tenir lloc poc abans de l’estiu del 2004. A Elgoibar, un municipi de Guipúscoa, dos treballadors de l’empresa de telecomunicacions Euskaltel van trucar a la porta del domicili d’Arnaldo Otegi, referent polític de l’indepentisme basc. Ambdós empleats, després que la dona del dirigent abertzale els obrira la porta, van demanar de fotografiar la façana des de l’interior de la casa, ja que des de fora no podien captar-ne tots els detalls. L’argument emprat fou que estaven treballant en una ampliació de la xarxa de fibra òptica.

El dirigent independentista, Arnaldo Otegi, ha estat un dels polítics més vigilats pel servei secret espanyol| EL TEMPS

Els moviments sospitosos dels dos operaris van cridar l’atenció de la parella d’Otegi, ja que s’havien separat per gravar amb deteniment diferents parts del domicili. El seu marit havia comentat diverses vegades que el CNI feia seguiments de la seua activitat i, per això, la dona va apuntar la matrícula del vehicle mentre marxaven els treballadors. La família va descobrir, a través dels seus contactes, que la matrícula del cotxe tenia una identitat reservada i que Euskaltel no havia encomanat cap treball d’aquella classe. L’escena va ocórrer poc després que El Mundo destapara que el servei secret havia estat escoltant les converses d’Otegi per intentar esbrinar si ETA estava darrere o no de l’atemptat gihadista de l’11 de març de 2004 a Madrid.

Més que l’esquerra abertzale, Otegi ha estat el gran objectiu de l’espionatge espanyol. El dossier sobre el polític independentista és un dels més voluminosos de la Divisió de Contraterrorisme del CNI. Un informe que va augmentar més ràpid quan l’any 1990 fou designat portaveu d’HB. D’entre els fets que recull destaquen les reunions entre ell i el dirigent socialista Jesús Eguiguren per aconseguir la pau al País Basc i la fi de l’activitat armada. També hi figuren les converses entre el líder sobiranista i l’exlehendakari Juan José Ibarretxe, del PNB. Otegi, segons el llibre de Rueda, mai no ha deixat d’estar seguit pel servei secret. “Alguns opinen que el CNI el coneix millor que la seua dona”, afirma.

A l’altra banda del nacionalisme basc, el PNB va denunciar seguiments, enregistraments telefònics i operacions de desprestigi dels espies espanyols d’ençà que Xabier Arzalluz i Iñaki Anasagasti van accedir a la direcció del partit. Un espionatge, amb tot, del qual no hi ha proves. Com tampoc que aquestes operacions es reproduïren per investigar Podem. Ara bé, a l’obra de Rueda s’afirma que “agents obscurs al servei del CNI li han ensenyat [en referència al Govern espanyol de Rajoy] informacions de les activitats privades de Pablo Iglesias i més dirigents de Podem, però sense que hi haja res preocupant”. A la utilització d’aquestes col·laboracions externes, s’hi sumen els treballs de la Divisió de Contraintel·ligència per esbrinar si la formació morada s’havia finançat amb diners procedents d’Iran i Veneçuela. Els espies, però, no situaven el punt de mira sobre el partit encapçalat per Iglesias. Ho feien en els dos països, per si suposaven un intent de desestabilitzar l’Estat.

Les organitzacions ecologistes, al seu torn, també han generat interès per al servei secret. Especialment, si són “considerades”, a parer del CNI, perilloses per a l’Estat. Un d’aquests exemples va tenir lloc quan després de la mort d’un militant dels Verds que col·laborava amb la intel·ligència espanyola, dos espies van apropar-se a un altre activista per oferir-li substituir-lo. La reacció de l’afiliat fou negar-s’hi i denunciar-ho. El calendari marcava la dècada dels 90.

Protegir la corona

El govern del socialista José Luis Rodríguez Zapatero volia conèixer la fiabilitat i el currículum complet dels màxims aspirants a càrrecs fortament sensibles com ara el de l’esmentat JEMAD. Per això, l’aleshores ministre de Defensa, José Bono, va encarregar un informe al CNI sobre la idoneïtat de Sanz per ocupar aquest càrrec. Sí, el mateix militar que ara dirigeix el servei secret. Malgrat tot, no fou Bono l’únic que va emprar el servei secret per a aquests fins. L’exministra de Defensa, Carmen Chacón, féu el mateix amb Julio Rodríguez, ara diputat de Podem, quan era el màxim candidat a dirigir l’exèrcit espanyol.

Aquesta pràctica també l’ha practicada la Casa Reial. El servei secret va elaborar un dossier sobre Letizia Ortiz, l’actual monarca, quan era nòvia de Felip VI. Jorge Dezcallar, proper a la corona espanyola, era, en aquell moment, director del CNI.

Tot per la monarquia. En la seua tasca de protegir l’estabilitat de l’Estat espanyol, el servei secret espanyol ha controlat les persones que podien erosionar la imatge de la corona. El CNI feu seguiments de les activitats de l’amiga del rei emèrit Joan Carles I, la princesa Corinna.

L’episodi que més ha fet suar la intel·ligència espanyola, després de la relació del monarca Joan Carles I amb l’actriu Bárbarba Rey, fou l’amistat amb la princesa Corinna. De fet, l’exdirector del CNI, Alberto Saiz, va advertir el rei emèrit del perill de passar temps amb l’aristòcrata. Per protegir l’Estat espanyol, segons La Casa II, “agents del CNI van realitzar una investigació sobre les activitats públiques i privades de Corinna”.

La informació recollida va aconseguir allunyar-la de territori espanyol. Com a suposada contrapartida, el servei secret va permetre a la princesa que es quedara amb els diners obtinguts ­—Interviú va calcular-ho en 30 milions d’euros— de la seua tasca d’intermediària d’empreses per captar negocis a tot el món.

L’altre assumpte controvertit per a la Casa Reial i en el qual va participar el servei secret fou el cas Urdangarín, revisant tot el sumari per si podien incloure-hi referències a suposats actes sospitosos de Joan Carles I. En l’obra s’afirma que “mentre el gendre de l’actual rei emèrit era president de Nóos, agents del servei secret acudien periòdicament a la seu de l’empresa, segons un dels màxims implicats ne la causa, Diego Torres, per revisar el sistema informàtic, els telèfons i la seguretat de les comunicacions”. Els dubtes sobre per què no informaren el monarca Joan Carles I de les activitats suposadament il·legals queden per resoldre. “O, en canvi, sí que va ser informat i no va fer res per evitar-ho?”, es pregunta l’autor, que llança un interrogant, de moment, sense resposta. Són els secrets més inconfessables del CNI.

Del 23-F al negoci de la seguretat

Amb una pel·lícula que retrata la seua vida, Francisco Paesa s’ha convertit en l’espia més mediàtic de l’Estat espanyol. L’agent, que mai ha tingut una relació continuada amb el CNI, només va fer treballs esporàdics, com ara participar en la venda de dos míssils a ETA per destapar un important arsenal d’armes que el grup armat havia amagat a la cooperativa Sokoa.

Menys conegut és l’historial del coronel José Luis Cortina, que fou processat per la seua presumpta participació en el colp militar del 23-F. Segons relata Rueda, Cortina va saber reaccionar durant un recés al judici, en el qual la fiscalia demanava 12 anys de presó per a l’espia. “Si el fiscal em fot, trac el tema de Carrero Blanco”, va dirigir-se per telèfon en referència al cotxe del servei secret que hi havia a l’escena del crim de l’almirall franquista. Finalment, va quedar absolt.

Tot i la resolució judicial favorable, Cortina va marxar del servei d’espionatge i va retornar a l’exèrcit. Posteriorment, va entrar en el món dels negocis privats a través de la firma Y2V, encarregada de temes d’intel·ligència i seguretat. Un dels seus primers clients fou Francisco Álvarez Cascos, durant la seua etapa com a secretari general del PP. L’assessorament, mai fet oficial, va continuar quan el dirigent asturià va ocupar la vicepresidència del Govern espanyol.

L'exespia i empresari de la seguretat, José Luis Cortina| Grupo Athenea.

Els contactes amb el PP van provocar que un vell conegut del servei secret, Javier Calderón, li encarregara informes com a col·laborador extern. Pagats amb fons reservats, aquests treballs versaven sobre ETA i la situació del País Basc. Aquests documents, però, van provocar malestar intern a la Casa. Ramón Ichaso, cap de la Divisió d’Intel·ligència Interior, va descobrir que els documents elaborats per Cortina contenien informació d’altres investigacions realitzades pel CNI. Arran de la contradicció de pagar diners públics per dades amb les quals comptaven, va presentar la seua dimissió. El seu substitut va plegar pels mateixos motius.

Els lligams amb la formació conservadora van generar-li més oportunitats de negoci. A través de l’empresa familiar Ombudsman, va rebre diversos contractes del Ministeri d’Interior durant l’etapa Aznar. D’aquests treballs per protegir càrrecs amenaçats per les accions violentes d’ETA va passar a beneficiar-se de licitacions per la seguretat del Ministeri de Defensa. Tanmateix, no va conformar-se amb ser el principal contractista de guardaespatlles privats d’Interior. Va crear el grup Athenea, dedicat a temes de seguretat mentre va obtenir l’any 2013 bona part dels contractes de vigilància de les presons espanyoles. Un dels espies més controvertits que ha tingut el CNI. Amb permís de l’agent obscur i esporàdic Paesa.