Danmarks brug af den kontroversielle ’britefinte’ var langt mere udbredt end hidtil kendt. Det viser en aktindsigt, som Radio24syv har fået og gennemgået sammen med Information.

Her fremgår det, at danskerne med vilje brugte briterne til at håndtere de irakiske fanger helt fra begyndelsen af Irakkrigen og ikke først senere, som det hidtil har været indtrykket. Det fremgår også, at metoden var godkendt af såvel hærens som forsvarets ledelse. Og det fremgår, at de danske soldater, inden de blev sendt afsted til Irak, blev undervist i, hvordan briterne skulle anvendes i forbindelse med tilfangetagelser.

Derudover giver aktindsigten en et nyt indblik i begrundelserne for i videst muligt omfang at få briterne til at håndtere de danske fanger.

Ikke vores ansvar

De nye oplysninger om Danmarks brug af britefinten findes i en redegørelse om dansk fangepolitik, som forsvarets Irak Task Force udarbejdede i 2010-2011 på opdrag fra daværende forsvarsminister Gitte Lillelund Bech (V) og senere overlod til den nu nedlagte Irak- og Afghanistankommission.

Læs også: Eksperter: Danmark har leget kispus med folkeretten

Ifølge redegørelsen betragtede Danmark allerede det første år i Irak alle tilfangetagelser foretaget af irakiske eller britiske styrker som et henholdsvis et irakisk eller britiske anliggende, uanset om de skete i samarbejde med danskerne.

Det medførte, at »den danske bataljon under tiden anvendte underlagte britiske enheder til at forestå tilbageholdelser, bl.a. for ikke at være omfattet af tilsynspligten«, hedder det i redegørelsen.

Konkret foregik det ved, at danskerne »lagde en ydre ring til sikring af en operation, hvor de britiske enheder forestod selve tilbageholdelsen. Fremgangsmåden medførte, at den danske bataljon efterfølgende ikke skulle overdage tilbageholdte til andre nationer og ikke var pålagt rapportering samt tilsynspligt«, skriver taskforcen.

På skemaet i Oksbøl

Ifølge forsvarets fangeredegørelse var britefinten en helt integreret del af den danske krigsindsats i Irak og en fremgangsmåde, som de danske soldater blev undervist i, før de blev sendt til Irak.

»Principperne blev indøvet under den forberedende uddannelse i Danmark,« hedder det bl.a.

I praksis foregik undervisningen på Hærens Kampskole ved Oksbøl, som stod for den missionsforberedende uddannelse af de hold, der skulle sendes til Irak.

Kenneth Øhlenschlæger Buhl, som var militærjurist på Hold 4 fra efteråret 2004 til vinteren 2005, bekræfter, at soldaterne blev undervist i, hvordan Danmark kunne undgå det praktiske og folkeretlige ansvar for fangerne ved at lade britiske soldater forestå selve tilbageholdelsen af dem. Han underviste nemlig selv i det.

»Vi samlede holdet første gang nede i Oksbøl-lejren. Jeg gik på podiet og forelagde det generelle magtanvendelsesgrundlag for en stor del af kampgruppen«, siger Kenneth Øhlenschlæger Buhl, der bekræfter at britefinten var en del af det grundlag, han underviste i.

»Der var et klart politisk signal ovenfra om, at vi så vidt muligt skulle undgå at tage fanger,« forklarer han og bekræfter, at fremgangsmåden fremgik af de direktiver, han som militærjurist brugte som udgangspunkt for undervisningen.

»Når man læser de direktiver, vi havde, var man ikke et øjeblik i tvivl om, at det var meningen, at vi skulle undgå at tage fanger,« siger han.

Sporene fra Abu Ghraib

Ifølge Irak Task Force blev britefinten især flittigt brugt, efter at den amerikanskledede besættelse af landet ophørte den 28. juni 2004, og Irak igen blev selvstændigt. Herefter anvendte de danske styrker »i langt højere grad (...) britiske enheder til at fortage ransagning og tilbageholdelse«, hedder det i redegørelsen.

Og det var der ifølge Irak Task Force flere grunde til:

Først og fremmest var der kommet fokus på behandlingen af fanger oven på afsløringen af amerikanske soldaters fangemishandling i Abu Ghraib-fængslet uden for Bagdad. Og dertil kom den såkaldte Hommel-sag, hvor efterretningsofficer Annemette Hommel og en række militærpolitifolk blev anklaget for at mishandle irakiske fanger. Oven på de to sager var der »særlig agtpågivenhed og tilbageholdenhed« med at tage fanger i den danske bataljon, skriver taskforcen.

Som reaktion på det nye fangefokus fik de danske styrker desuden maksimalt otte timer til at afgøre, om en fange skulle løslades eller overdrages til briterne. Og det var i praksis »ikke håndterbart« skriver Irak Task Force. Det tog simpelthen for lang tid at komme tilbage til lejren med fangerne, til at fristen kunne overholdes, fremgår det.

»Den danske begrænsning i tilbageholdelsesadgang samt forbuddet mod direkte overdragelse til irakerne skaber store operative udfordringer,« skriver styrkechefen hjem til Danmark og beder om at få reglerne lempet, så danskerne ligesom andre koalitionsstyrker kan overdrage fanger direkte til irakerne, i tilfælde hvor fangerne ikke »reelt risikerer dødsstraf«. Det fremgår desuden klart af fangeredegørelsen, hvad de praktiske og folkeretlige fordele ved britefinten var. Fremgangsmåde bevirkede, at »bataljonen var ikke omfattet af den efterfølgende rapportering og tilsynspligt«.

Godkendt af systemet

Ifølge forsvarets fangeredegørelse var anvendelsen af britiske soldater til at håndtere fanger på danske operationer både kendt og godkendt af de danske myndigheder.

»Der var kendskab til fremgangsmåden ved hjemlige myndigheder,« konstaterer Irak Task Force i sin redegørelse og beretter, at metoden bl.a. indgik i instrukser fra Hærens Operative Kommando til chefen for den danske styrke i Irak og i direktiver fra forsvarets øverste ledelse, Forsvarskommandoen (FKO).

For eksempel er britefinten beskrevet i en telefax fra Forsvarskommandoen til hærens ledelse den 20. august 2004, skriver Irak Task Force. I faxen fastslår FKO bl.a., at den danske bataljon har ret til at gribe ind over for kriminelle aktiviteter, »men den fysiske tilbageholdelse skal foretages af irakiske eller britiske styrker«.

Læs også: Forsvaret kan ikke redegøre for seks ud af ti Irakfangers skæbne

Ifølge militærjurist Kenneth Øhlenschlæger Buhl havde politikerne på Christiansborg også kendskab til britefinten. Han fortæller bl.a., at politikere fra Folketingets Forsvarsudvalg kom på besøg sammen med daværende forsvarschef, Jesper Helsø, mens han var i Irak. Og at gæsterne fik beskrevet, hvordan britefinten fungerede.

Information og Radio24syv ville gerne have spurgt daværende forsvarsminister Søren Gade (V) samt tidligere forsvarschef Jesper Helsø, om de personligt kendte til britefinten, og hvem der egentlig fandt på den, men ingen af dem har ønsket at svare på spørgsmål.

En højtstående militærkilde, der var involveret i beslutningen om at anvende britefinten, og som ikke ønsker at få sit navn frem, siger til Information og Radio24syv, at beslutningen blev truffet af Forsvarsministeriet.

Læs også: 'Gu' vidste vi da, at fangerne blev torteret!'

Oberst Lars R. Møller, der er tidligere chef for internationale operationer i Forsvarskommandoen, var ikke selv involveret i beslutningen. Men på baggrund af sin erfaring fra forsvarsledelsen siger han, at en aftale som britefinten »normalt vil være aftalt mellem det danske og det britiske forsvarsministerium, men som minimum på forsvarskommando-niveau, dvs. mellem den danske forsvarskommando og den britiske forsvarskommando, Permanent Joint Headquarters«.

»Briterne gør ikke bare sådan noget, uden det er aftalt,« understreger Lars R. Møller.

Lektor Peter Viggo Jacobsen fra Forsvarsakademiets Institut for Strategi mener helt klart, at britefinten var godkendt i Forsvarsministeriet.

Læs også: Danske soldater advarede 13 gange om fangemishandling

»Når det er en så politisk følsom sag, så er det noget, der afgøres på det strategiske niveau. Det er noget, Forsvarsministeriet har været inde over,« siger han.

Om forsvarsminister Søren Gade personligt har været involveret i beslutningen om at anvende britefinten, er Peter Viggo Jakobsen mere i tvivl om.

»Det her er jo afdelingen fra praktisk krigsførelse,« som han siger.