Rom kollapsede år 476. Det skete helt uventet for borgerne i Rom. De var efter alt at dømme sikre på, at verden ville fortsætte som hidtil med små modifikationer. De tog fejl.

I dag kan vi se alle de tegn, som pegede mod Roms fald, men som folk i situationen ikke kunne eller ville få øje på.

Forud for Roms fald var gået en veritabel »Völkerwanderung« af såkaldte barbarer udenfor og på grænsen til Romerriget. Goter var trængt ned over grænsen nordfra. Der kom visigoter østfra skubbet af sted af hunnernes fremmarch. Vandaler var landet i riget fra Nordafrika.

Flere gange havde de indtrængende ladet det gå ud over Roms borgere. Historikeren Edward Gibbon skriver: »I timerne, da alt var tilladt, da enhver lidenskab var optændt og enhver tilbageholdenhed fjernet … fandt der en grusom nedslagtning sted af romerne; og … gaderne var fyldt med døde kroppe …Når barbarerne blev provokeret af et eller andet hos modstanderne, udøvede de en tilfældig massakre på svage, uskyldige og hjælpeløse.«

Det havde ført til, at der anvendtes virkelig mange ressourcer på opretholdelsen af rigets indre sikkerhed med henblik på at undgå den slags episoder (det lykkedes nu ikke). Derfor var Roms offentlige finanser presset til det yderste, og skatteskruen over for almindelige borgere havde nået rekordhøjder.

Netop den store opmærksomhed på rigets indre sikkerhed havde imidlertid i høj grad svækket Roms bevogtning af de ydre grænser. Romerne var heller ikke glade for at tilbringe alt for megen tid i den engang så berømte romerske hær. Man ville hellere være sammen med vennerne til forskellige fornøjelige arrangementer end at være udsat for hård fysisk træning i en garnison et sted i en fjern romersk provins. Af flere grunde var de ydre grænser efterhånden blevet ganske porøse, ofte ubevogtede og lige til at krydse over for udefrakommende.

Romerriget evnede heller ikke i sidste fase at mønstre et effektivt og konsistent lederskab. De politiske kræfter bekæmpede hinanden med større ildhu, end man bekæmpede rigets ydre fjender. Vennetjenester blev flere og flere. Små- og storkorruptionen var udbredt. Eliten mistede også gradvis forbindelse til den almindelige romerske borgers liv og levned og fortrak til et velbehageligt liv med vin og lækker mad i en villa på landet. Kløften mellem rig og fattig blev dybere.

Indtrængningen udefra fortsatte med stigende hastighed. Ofte var lederne heraf personer, som havde erhvervet deres færdigheder i den samme romerske hær, som de nu bekæmpede. Den udvikling hang sammen med, at mange af romerne ikke rigtig selv gad kæmpe for noget. Derfor måtte man ty til fremmede soldater.

Selv om der således kunne iagttages tydelige tegn på, at barbarernes overtagelse af magten var nært forestående, var der ikke noget, som fik alarmklokkerne til at ringe hos Roms borgere. Man regnede med, at tingene nok skulle finde en løsning. Der blev til det sidste arrangeret store sportsstævner. Den almindelige dekadence blev snarere mere end mindre udbredt, efterhånden som 476 nærmede sig.

Rom gik under med et selvtilfreds smil på læben.