For enden af Nuuks gågade tårner butikscentret op med butikker som Elgiganten, Synoptik og kæderestauranten Bones med amerikanske retter på menuen. Ved siden af prestigebyggeriet, i det arkitekttegnede kulturhus Katuaq, kan Nuuk-borgere efter shoppingturen nyde en cappuccino, se en 3D-film i biografen eller tage til Chris Minh Doky-koncert.

I bygden Qeqertarsuatsiaat, der er nærmeste sydlige naboby, 150 km syd for Nuuk, må bygdens 218 sjæle nøjes med en folkeskole, der kun går til 7. klasse, de må undvære læge og tandlæge og forrette deres nødtørft på et tørkloset. Her er ingen butikscentre eller biografer, og informationer udefra kommer fra én kanal, den nationale radio og tv station KNR, medmindre man hører til de få, der har råd til internet. Det er den samme storkommune, men der er langt mellem det stille bygdliv, hvor størstedelen af bygdens borgere enten er ansat i den offentlige administration eller modtager offentlig forsørgelse, og Nuuks pulserende byliv, hvor gourmetmad, caféliv, kultur og mærkevarer er en naturlig del af hverdagen.

At den økonomiske ulighed er enorm, er videnskabeligt dokumenteret adskillige gange. Senest af Skatte- og Velfærdskommissionen, nedsat af Grønlands Selvstyre, der konkluderer, at forskellen mellem rig og fattig i Grønland er højere end OECD-landenes gennemsnit, ligesom der er store forskelle på serviceniveauet på sundheds- og uddannelsesområdet samt i forsyningen af dagligvarer.

»Grønland er meget opdelt på en række forskellige områder, og man kan også godt sige, at det er opdelt i klasser og sociale grupper, som har vældig forskellige levevilkår,« lyder det fra samfundsforsker Birger Poppel, lektor på Grønlands Universitet (Ilisimatusarfik), der står bag en undersøgelse om arktiske levevilkår.

»Dels er der en geografisk ulighed i samfundet, idet de markant højeste indkomster ligger i Nuuk og Sisimiut. De største gennemsnitsindkomster er i Kommuneqarfik Sermersooq, hvor Nuuk ligger; i denne kommune er gennemsnitsindkomsten på 254.000 kroner brutto om året, mens der er bygdsamfund, hvor gennemsnitsindkomsten er på under 100.000 om året. Men der er også en social ulighed. Der er tale om sociale grupper, hvor du på den ene side har fiskere og fangere, der er selvforsynende, og arbejdsløse eller sæsonarbejdere på fabrikkerne, og på den anden side, de der har fast lønarbejde med fast indtægt«.

Store både og dyr rødvin

Den betragtning er ph.d. og lektor Kåre Hendriksen, der gennem de seneste 30 års arbejde og forskning i Grønland har besøgt langt størstedelen af Grønlands bygder, enig i:

»Økonomisk set er samfundet meget ulige. Uligheden ligger på niveau med Storbritannien og USA,« fortæller han fra kontoret i Sisimiut, hvor han underviser på Artek, Center for Arktisk Teknologi, der hører under DTU.

Det opdelte samfund kommer bl.a. til udtryk i folks købekraft:

»Når du er i de større byer, har du et segment, der bor i store huse, hvor både manden og konen har hver sin firhjulstrækker, båd, ikke en jolle, men en stor båd, der er dyr rødvin og god mad på bordet, og man køber typisk dansk mad. Og så har du et andet segment, der ikke har så mange penge, som bor i blokkene, eller for bygdernes vedkommende i de gamle BSU-huse og selvbyggerhuse med natrenovation, og hvad dertil hører. Det er langt fra livet i hovedstaden,« fortæller Kåre Hendriksen.

Den ulighed har de politiske partier tidligere udnyttet via målrettede politiske budskaber til bestemte segmenter. Det har tidligere nærmest været en naturlov, at Siumut stod stærkest i bygder og yderdistrikter, men valget i 2009, der for første gang satte Siumut uden for indflydelse, rykkede ved den tendens til fordel for det nu regeringsbærende parti IA (Folkefællesskabet på dansk, socialistisk parti, red.).

Nej til danske eksperter

Ifølge forfatter og politisk kommentator, Jakob Janussen, findes der ikke deciderede segmentanalyser, der viser vælgeradfærd fordelt på partier. Alligevel er der nogle mønstre at spore. Når det nye Partii Inuit, der går til valg på at styrke det grønlandske sprog, kommer med udtalelser om, at det er grønlændere, der selv skal skrive kommissionsrapporter, besidde chefposter mm, appellerer de til den del af det socialdemokraitske Siumuts vælgere, der er mere nationalistiske samt de af IA’s vælgere, der ikke længere kan identificere sig med det midtersøgende parti, lyder forklaringen fra Jakob Janussen.

Dog har Siumut fortsat fokus på stemmerne fra bygdbefolkningen. Under den store tv-transmitterede tvekamp mellem de to mulige kommende politiske ledere i Grønland, valgte Aleqa Hammond, formand for Siumut, at bruge sine indledende minutter på netop at sætte fokus på, at »man i landets yderdistrikter og bygder føler sig sat ud på sidelinjen«. Det drejer sig eksempelvis om manglende erhvervsudvikling og lavere serviceydelser.

Jakob Janussen mener da også, at Siumut fortsat er dominerende i deciderede fangerdistrikter, f.eks. i det nordlige Uummannaq, men at det ikke længere er givet, at bygderne støtter Siumut. Samtidig peger han på et afgørende fænomen i det moderne Grønland, der trods lidt nedgang fortsat eksisterer:

»Familierelationer spiller stadig en vigtig rolle for, hvordan folk stemmer. Man stemmer simpelthen på sine familiemedlemmer.«

Hos Siumuts modpart, det socialistiske IA, har man rekrutteret blandt den bedst uddannede del af befolkningen: »Specielt nogle af de veluddannede, kvindelige politikere har stor appel til ungdommen,« lyder det fra Jakob Janussen.

Den vurdering understøttes da også af de prøvevalg, der er foretaget på f.eks. Nuuks gymnasium samt universitetet, hvor IA møder størst opbakning.

»Mens Aleqa Hammond appellerer til vælgernes hjerter, går Kuupik Kleist efter vælgernes intellekt,« lyder forklaringen fra Jakob Janussen.

Det nye parti som valgjoker

Det nye parti Partii Inuit kan dog blive valgets helt store joker. De spås at få op til to til tre mandater af de i alt 31, hvilket betyder, at de lige akkurat kan blive tungen på vægtskålen i forhandlingerne efter valget. Og selvom der er gennemført få meningsmålinger og målinger på vælgeradfærd, giver samfundsforsker Birger Poppel alligevel et forsigtigt bud på, hvad Partii Inuits potentielle vælgere tiltrækkes af:

»Hvis vurderingen er rigtig, at der er tale om en politisk kløft, hvor den politiske magtcentrering i Nuuk bliver oplevet rundt i landet, er det jo oplagt, at et politisk protestparti som Partii Inuit kan få vind i sejlene. Med deres nationale grundholdninger, som går på opprioritering af det grønlandske sprog, kan de ramme ned i en frustration og få en klangbund, fordi der er mennesker ude omkring, der oplever, at de ikke har politisk indflydelse.«

Den frustration er Kåre Hendriksen stødt på adskillige gange under sit ph.d.-arbejde, hvor han har opholdt sig i 24 bygder og interviewet over 130 bygdebeboere:

»Næsten alle, jeg har talt med, giver udtryk for en dyb frustration over, at beslutninger tages langt væk. Der er mange, der efterlyser, at beslutningstagerne kommer på besøg: ’Vi ser dem aldrig. Hvis de endelig er her, lander de med en helikopter og flyver af sted igen et par timer efter. Hvorfor er de her ikke lidt længere tid og snakker med os’, spørger de.«

Ingen taler bygdernes sag

Denne udtalte frustration og den bagvedliggende opdeling i samfundsgrupper er ifølge både Birger Poppel og Kåre Hendriksen øget med nedlæggelsen af kredsmandater med en indbygget mindretalsbeskyttelse af yderdistrikterne. I stedet fungerer hele landet nu som én valgkreds:

»Det betyder, at yderdistrikterne og specielt bygderne ikke er repræsenteret i Landstinget. Folk oplever det, som om ingen taler deres sag. At landstingspolitikerne taler de store byers sag,« siger Kåre Hendriks en.

Om det også er tilfældet, når stemmetallene begynder at tikke ind sent tirsdag aften, vil de efterfølgende dage vise. Ligesom det er for tidligt at sige, om den geografiske ulighed er udslagsgivende for, hvor de godt og vel 170 stemmeberettigede i bygden Qeqertarsuatsiaat sætter deres kryds. Bygden uden biler, hvor fraværet af motorstøj af nogen betragtes som meditativ – af andre som klaustrofobisk. Stilheden i bygden kan blive brudt, hvis canadiske True North Gems’ rubinmineprojekt med 80 ansatte bliver til noget. Men foreløbig ser affolkningen ud til at fortsætte.