Vi er vidner til et afgørende skred i forståelsen af frihed i Danmark i disse år.

Fra at forstå frihed som en universel og ukrænkelig borgerret som gælder for alle borgere, bevæger vi os mod en langt mere moralsk og ideologisk defineret frihedsforståelse, hvor frihedsrettighederne for særlige grupper krænkes med henvisning til samfundets bedste.

Et klokkeklart eksempel på dette er den nyligt indgåede såkaldte ghettoaftale mellem regeringen, Dansk Folkeparti, Socialdemokratiet og til dels SF.

Som et resultat af denne aftale tvinges forældre i udsatte boligområder til at sende deres børn i vuggestue, og borgere på kontanthjælp forbydes at flytte ind i boliger i udsatte boligområder.

Dette skred peger Cambridgeprofessoren David Runciman på i sin bog Sådan ender demokratiet.

Han beskriver, hvordan et demokrati, som er blevet træt, kan revitaliseres af kampen for at udvide borgernes demokratiske rettigheder. Hans eksempler er blandt andet slavernes frigørelse og kvindernes stemmeret.

Nu er det vestlige demokrati ifølge Runciman igen i krise, men der er ikke mange store kampe for universelle rettigheder tilbage at kæmpe, hvilket ifølge Runciman går ud over mindretallet. Mindretallet befinder sig nemlig i samfundets periferi, og kampen for deres rettigheder kan overhales af en fortælling om, at man knægter flertallet for et lille mindretals skyld.

Falsk frihed

Det bekymrende skred i den danske frihedsforståelse ser vi udtrykt i en kronik i Information den 26. juli, hvor socialdemokraterne Kaare Dybvad og Mattias Tesfaye præsenterer en – for os at se falsk – modsætning mellem det, de definerer som socialdemokratisk velfærdspolitik: stærke institutioner og økonomisk lighed og det, de definerer som liberal identitetspolitik baseret på borgerlige frihedsrettigheder, som ifølge forfatterne har økonomisk ulighed og diskrimination af etniske minoriteter til følge.

Vi mener, at modsætningen baserer sig på en falsk præmis, for man kan godt være kritisk over for materialismen og den stigende økonomiske ulighed, samtidig med at man taler identitetspolitik og forsvarer frihedsrettighederne.

Og identitetspolitikken er både aktuel og nødvendig – ikke mindst fordi ’ghettoaftalen’ er udtryk for indirekte diskrimination af minoriteter.

Alle ved jo, at etniske minoriteter og kontanthjælpsmodtagere udgør store dele af befolkningen i de udsatte boligområder.

Tesfaye og Dybvad præsenterer den nye politiske aftale som god, socialdemokratisk velfærdspolitik, fordi det er godt for børn fra udsatte boligområder at gå i vuggestue. Problemet ligger imidlertid gemt i kronikørernes fortielse: Nemlig at det med den nye aftale ikke er et tilbud, men et krav, at forældre i udsatte boligområder skal sende deres børn i vuggestue.

Her berører vi det grundlæggende problem i frihedsdebatten: Når majoriteten indskrænker minoriteternes rettigheder med ideologi som argumentation, er det ikke befordrende for et frit og lige demokrati.

Når staten regulerer nogle, men ikke alle, borgeres adfærd gennem tvang, kan det aldrig nogensinde med god ret og bare en snert af historisk bevidsthed kaldes frihed og lighed.

Ideologiske påskud

Når staten tvinger forældre til at sende deres børn i vuggestue og forbyder borgere selv at bestemme, hvor de vil bo, hvis de er på kontanthjælp, så har det i vores øjne intet med klassisk socialdemokratisk velfærdspolitik at gøre.

Det er en trist og fejlslået antagelse, at tvang kan legitimeres med argumentet om, at staten ved, hvad der er bedst for borgerne. Staten skal ikke bestemme over borgernes liv under påskud af, at det er for deres eget bedste.

Staten skal sikre, at alle borgere har lige rettigheder og muligheder. For dét handler frihed om: den enkelte borgers mulighed for at nå den ultimative grad af frihed som er forenelig med, at andre sikres samme grad af frihed.

Tager vi vores frihed alvorligt, må vi aldrig som retsstat tilsidesætte borgernes frihedsrettigheder, og da slet ikke med moralske holdninger eller politiske ideologier som påskud.

For hvis vi tror, at prisen for det lige og retfærdige samfund er, at vi må give afkald på vores frihedsrettigheder, tager vi fejl. Tværtimod er de to hinandens forudsætninger, og vi kommer aldrig til at opnå et samfund, hvor borgerne føler sig lige, hvis de behandles forskelligt af staten.

Når man tager friheden fra nogle, tager man friheden fra os alle.

Og et samfund, hvor nogle grupper af borgere er mere frie end andre, er ikke et samfund, vi i Alternativet ønsker for Danmark.

Lad os i fællesskab – alle os, der ønsker et frit, lige og socialt retfærdigt samfund – kæmpe for at komme den voksende ulighed til livs samtidig med, at vi værner om vores frihedsrettigheder. For er det ikke netop det, at de gælder for alle, som gør dem så smukke?