Alt er politik – men politik er ikke alt,« har et klogt menneske sagt. Men det er godt for en karriere med relation til kultur og humaniora at huske sin gamle frygt fra 1970’erne. I de rigtige miljøer er alarmen fast installeret – også for de yngres skyld.

Frygten for at være højreorienteret er arven fra 68’ernes regime. I 1973 på Københavns Universitet, litteraturvidenskab, heglede træskoklædte tutorer i murertøj os nye studenter igennem: »Vi må have en fælles målestok, så litteratur kan måles og vejes, og det er den materialistiske historieopfattelse; vi begynder med Kapitalen, bind 1.«

Spagt lød det: »Skal vi slet ikke arbejde med andre målestokke?«.

Så faldt der brænde ned: »Det er jo borgerlig pluralisme!«.

Et klogere spørgsmål: »Hvordan er studiet i Aarhus?«, fremkaldte ægte proletarisk begejstring:

I Aarhus er der nogle pissekvalificerede Kapital-gennemgange!«

Som den lamme rejste sig og gik, lærte en spejder fra Gentofte på få timer at være solidarisk med ’arbajderklæssen’ – in abstracto.

Et par år senere kørte en venlig mand mig til færgen på Langeland. Da han hørte, at jeg læste dansk i København (lidt pluralistisk), undskyldte han, at han var sparekassedirektør.

En gøen af fyord

Træskotutorerne har givetvis navigeret smidigt gennem arbejdslivet og udbygget koden ’højreorienteret = dum’ til newspeak undervejs.

Men hvordan er det mon gået spørgeren med det bøjede hoved?

De rigtige har dygtigt afskaffet begreber om sund fornuft og næsten alle simple sandheder.

Lad os lige se på, hvad vi må sige i 2013 – uden for rækkevidde af deres politiske moralisme.

Hvis jeg ud fra uheldig erfaring kalder det en dårlig idé at blande te og kaffe, vil ingen blive forarget eller udlede, at jeg nærer had til en af delene. Og mener jeg, at Stalins idé om at vende floders løb var et galt, irreversibelt eksperiment, vil kun mandens sidste venner tage anstød. Her kan vi nok tale om simple, ufarlige sandheder.

Derimod skal ethvert udsagn forbundet med indvandring med djævlens vold og magt tvinges ind i en højre-venstre-dialektik, som mennesker med større kærlighed til egen intellektuel karriereprofil end til deres land konstant må positionere sig i forhold til – det lærte universitetet dem på den hårde måde. De minerede emner udløser pavlovske reflekser; det vigtige er aldrig sagen, kun at pege fingre ad en ’højrefløj’, som den fromme heldigvis ikke tilhører.

»Anti-muslimer marcherer i dag i København«, basunerede Politiken den 23. februar om en fredelig protest foranlediget af »mediehistorier om chikane af jøder på Nørrebro« – men om en »moddemonstration« hed det: »De venstreorienterede demonstranter samles i krydset ved Nørre Farimagsgade og Gyldenløvesgade«. 30 forsamlede anholdtes dog for godhjertet voldsmarch.

At det overalt i Europa har vist sig umuligt at integrere store grupper af mennesker med kollektiv identitet bygget på lovreligion, apartheid og social kontrol i et sekulært, individbaseret rets- og velfærdssamfund, er for mig en simpel, lavpraktisk sandhed – ingen totalanskuelse eller højre-venstre, tak!

At ville bremse årtiers uoverskuelige og irreversible demografiske eksperiment udløser en gøen af fyord: racist, populist, højreorienteret, ikke stueren, der skal få almindelig fornuft til at bøje hovedet. Altid skal der findes et klogt ’på den anden side’, mens tiden går, og helvede bryder løs, som de renfærdige svenskere fik en lille forsmag på i år. Men vil man ikke bremse eksperimentet, støtter man jo, at det fortsætter. Det er et stort ansvar.

Nådesløst paradigme

Når nogen i 1970’erne omtalte de umenneskelige forhold i Sovjetblokken, var det klogt at sige, at der også var uretfærdighed til i USA. Denne besværgelse afsluttede sagen, blot ikke for de fængslede og mishandlede. Det virkelige emne er jo ens egen rigtighed: Her kommer det moderne, fordomsfrie menneske! Rifbjerg skrev et trygt og hånligt digt om Solsjenitsyn.

Paradigmet er gennemtrængende nådesløst. Totalpolitiseret frygter man når som helst det medlidende smil: Nå, du er vist lidt højreorienteret, hva’?

Paradigmets absurde forudsætninger står ikke til diskussion. Således er alt vedrørende kristendom højreorienteret og reaktionært, og kritik af denne er dermed progressiv og klædelig for en ’venstreorienteret’ eller ’kulturradikal’, som omhyggeligt undgår at skelne mellem Det Nye og Det Gamle Testamente.

Islam er derimod uløseligt forbundet med undertrykte folks permanente offerrolle trods denne lovreligions talrige vantro eller ulydige ofre (hyppigt kvinder) af alle racer. Det forklarer, at kritik af islam nu er tilstrækkeligt bevis på at være ’højreorienteret’ – helt uanset begrebets oprindelige fordelingspolitiske mening. Tilsvarende må der ikke skelnes mellem ideologikritik af islam og had til mørk hud.

Kortslutning + tabuisering = ’falsk bevidsthed’. Ideologikritikerne har stillet træskoene og undviger på listesko den logiske følge: at islam da måtte være ’venstreorienteret’, sågar ’progressiv’. Foreholdt Koranens og islams syn på videnskab, demokrati, kønsroller, homoseksuelle, trosfrihed, ateisme, religionskritik, ytringsfrihed, kvinders frihed til at ægte ikkemuslimer osv. kan de magisk opløse al kritik med ufarlig henvisning til, at der også står slemme ting i Bibelen. At Jesus netop gjorde op med uforsonlig, farisæisk lovreligion, tør den rene ikke vide.

Obligatorisk had til danskhed

Ligesom det er forbudt at skelne mellem Det Gamle og Det Nye Testamente, har man pligt til at sætte lighedstegn mellem nationalisme og fædrelandskærlighed. En af de fordomsfrie radikale kvinder, Elsebeth Gerner Nielsen, udtrykte engang væmmelse over Dannebrog i landskabet. Iført tørklæde viste hun sig som et af de gode og meget moderne mennesker, som det tapre lille parti i tidens løb har sat ind i kampen for fred med ufredelige ideologier og tolerance over for intolerance.

Det obligatoriske had til danskhed har vel samme grund som det faktum, at navnet Adolf er gået af brug. Hvor længe skal vi dog paralyseres af hans forskruede ideer om det nationale?

Hvor mange vil hævde, at de elsker naboens familie lige så højt som deres egen? Nok ret få, men indebærer det, at flertallet i fuld alvor anser deres familie for bedre? Næppe. Overført til det nationale er dette just forskellen mellem fædrelandskærlighed og nationalisme, som den tyske filosof Herder fremhævede i 1770’erne.

Modsætningen til Herders kulturelle fædrelandskærlighed var dén nationale chauvinisme, der svarede til tidens økonomiske interesser og slagsmål om kolonier og markeder. I vor tid er borgerskabets åndløse nationalisme afløst af dets åndløse internationalisme – stadig med økonomisk vækst som eneste mål. Manglen på kosmopolitisk sans for andres kultur og sprog udstilles i den Europæiske Union, hvor mange franskmænd og især englændere nægter at beskæftige sig med fremmedsprog. ’Fællesskab’ kan være en eufemisme for den rå internationalisme, hvor just mellemfolkelighed savnes.

Her er masseindvandring og hysterisk åbne grænser som skabt til at få folkene til at ophøre med at føle sig som folk, så vi kan blive regerlige EU-borgere.

Hjælp! Er jeg nu højre- eller venstreorienteret? Jeg er så bange for svaret!

Det moderne radarmenneske lever fint med alt, nu fri af det forlorne arbejdertøj: Alt er politik og social konstruktion. Fremtiden tilhører mig, jeg er omstillingsparat, jeg er ikke højreorienteret, jeg er ikke dum!

Hm. Er du sikker?