Den er bedre end 1’eren, meget bedre! Og absolut blandt de allerbedste, når man finkæmmer titlerne på de i alt 87 'Absolute Music'-cd’er, der i generationer er blevet sprøjtet ud over Danmark for som oftest at ende som slagtilbud på sommerens loppemarkeder.

Kulturministeren bærer stadig 'Absolute Music 2' tæt på hjertet, det var yndlingsalbummet i teenagetidens Benløse, og uanset hvor meget det kulturelitære musikpoliti i dag står med armene over kors og peger fingre, så var den plade årets næstmest solgte compilation i 1993.

Flere af sangene røg sågar med på 'The Best Of Absolute Music' 1-2-3, så ingen tvivl om at 'Absolute Music 2' var et stærkt skud pangfarvet skulderpudepop, der sked højt og flot på grunge-generationens sortrandende selvmordsmusik. Kort sagt et joyride gennem provinsens parceller.

Man skal først og fremmest forstå den optimistiske tid, som en 13-årig socialdemokrat har stået i, dér i Benløse, hvor Joy voksede op. 1993 er året, hvor den kolde krig er på tilbagetog, Mandela vinder Nobels Fredspris, og Schlüter må grundet tamilsagen overlade statsministerposten til Poul Nyrup otte år frem i tiden. Det var ukomplicerede tider for de fleste, og hitlisterne flød over med pop og pragt. Michael Learns To Rock slog for alvor igennem internationalt, Ace of Base og Cut’n’Move toppede singlehitlisterne, men ikke engang dem var der plads til på 'Absolute Music 2'. Her er kun creme de la creme, herunder et tidløst hattrick af en åbningsparade.

Først fanfarer og strygere og flaming feets fra Sveriges land: One More Time med one-hit-wonder-hittet 'Highland'. Stærk lyrik om at lade sin bil stå og gå op i naturen, klimapolitisk før den slags var på mode. Dernæst den hoftevuggende 'Would I Lie To You' med Charles & Eddie, en overset soulsommerslasker, der stadig får diskokuglerne til at blinke over det retoriske spørgsmål: Ville jeg lyve for dig? Spindoktorens slagsang!

Se også: Før var der intet forsvar for Joy - det er der nu

Og så 'Hope of Deliverance', hvor Paul McCartney forudser socialdemokratisk coronapolitik med ordene: 'When it will be right, I don't know/ What it will be like, I don't know'.

Joy Mogensen var ligesom 'Absolute Music 2' forud for sin tid. Absolute-serien var så populær, at den blev tildelt egne særlige hitlister for opsamlings-cd’er, så de ikke skyggede for de ’rigtige’ plader, de lånte sangene fra. Det var en slags Spotify i analoge tider, en indgang til reel fordybelse. Denne svære 2’er overbeviser endnu på flere punkter, for eksempel er danske Gangway udvalgt med den kækt klakkende 'Mountain Song', som ret beset er det eneste hit på originalpladen (læs: så sparede man de penge!). Peter Gabriels 'Steam' overlever tidens tand, Hanne Boel gør John Hiatts 'Don't Know Much About Love' til et hestebid af en landeplage, og med 'Absolute Music 2' behøvede vi dengang ikke at gå i stangbutikker på Strøget at få mere end nok af svenske Lisa Nilsson. Parnasset vil mene, at det er bred smag på tynde skiver ligesom Joys egen kulturministerielle mærkesager. Jeg vil kalde det folkelig appeal.

Compilations var idéen om at standardisere personlige mixtapes, fordi vi dengang var en masse kids, der sad klar ved radioen og fumlende forsøgte at indfange tidens toneklang. Men hvor titellisterne ofte var som at se en gorilla køre bil, så er 'Absolute Music 2' en godt guided slentretur gennem bevaringsværdige minder. Duran Durans 'Ordinary World' går hånd i hånd med R.E.M.s tatoverede tåreperser 'Drive' for at så at slutte med luftguitar-traveren 'Are You Gonna Go My Way' af Lenny Krawitz. Hvis 'Absolute Music 2' tilmed afspejler Joy Mogensens ministerperiode, er der håb for, at hun slutter på toppen.

Du er, hvad du hører! Vil du også have fingre i den mest omdiskuterede cd lige nu, så har jeg lige set den til 20 kr. i Den Blå Avis.

Se også: Giv os mere bedstemor med slaw i

På dødsdruk i Corona City

Se også: Nødpakke med noder