Dansk Folkeparti skruer nu op for den rendyrkede politiske brutalitet, som i sidste instans bunder i et ønske om, at politikerne skal redigere indholdet i DR, og at den selvstændige, offentlige virksomhed ikke længere skal være selvstændig, men underlægges total politisk kontrol.

Det har i årevis været alment kendt, at Dansk Folkeparti ikke bryder sig om DR, som – efter partiets mening – er elitært, venstredrejet, ufolkeligt og kulturradikalt.

Det har DF’erne naturligvis ret til at mene. Partiets topfolk har været på mærkerne, lige siden Krøniken blev sendt i 2004. Dramaserien var – som senere Forbrydelsen, Livvagterne, Borgen og ikke mindst 1864 – grov socialdemokratisk og kulturradikal historieforfalskning, lød det.

I den aktuelle, ophidsede debat om sidste del af den ellers roste serie Historien om Danmark er fløjlshandskerne nu taget helt af og den politiske stålnæve blottet. DF-næstformand Søren Espersen siger til Kristeligt Dagblad:

»Hvordan man skal reagere over for DR, det ved jeg ikke. Men et godt sted at starte er de forhandlinger om et nyt medieforlig, der starter efter nytår.«

Spydspidsen i kritikken var en meget kritisk anmeldelse (én stjerne) i Berlingske af Bent Blüdnikow. Han er uddannet historiker, tidligere kultur- og debatredaktør på avisen og en konsekvent og militant kritiker af DR, venstrefløjen, kulturradikalismen og enhver, der engang i fortiden viste udprægede eller svage tendenser til sympati for kommunismen.

»Borgerlige politikere med en historisk bevidsthed og kampmod burde protestere,« skrev Blüdnikov.

Så kom der kritik fra en lille håndfuld historikere, der undrede sig over, at hverken borgerlige frihedskæmpere under besættelsen eller borgerlige politikere var med i Lars Mikkelsens fortælling om krigen, efterkrigstiden og dannelsen af velfærdssamfundet – som de borgerlige i øvrigt var med til at skabe som bipersoner, som CEPOS-forskningschefen Henrik Christoffersen giver udtryk for i et fremragende interview med Arne Hardis i Weekendavisen.

Venstre maner til ro

Uanset hvad vil enhver dramaturgisk og tv-drejet historiefortælling om den ikke så fjerne fortid kunne kritiseres for mangler, overfladiskhed og en alt for selektiv brug af skærmkilder.

Det er nok nærmest en professionel umulighed at stille alle tilfredse ved at tilføje snesevis af nuancer og personer. Det kan tv-mediet bare ikke, uden at det bliver meget langt, meget kedeligt og seermæssigt meget, meget smalt. DR har i serien om »store danskere« portrætteret nogle af dem, der ikke var med i den ’folkelige’ historieserie: Kaj Munk og Erik Scavenius, for eksempel.

Kritikken af DR er ikke ny. Den bygger på en illusion om, at fordi omtrent en niendedel af den danske befolkning har set en dramatiseret historiefortælling, så har DR dermed forført og vildledt det danske folk. Det kunne DR måske i monopolets tid, da folk ingen valgmuligheder havde. Nu er DR blot én af mange stemmer og ansigter i mediemængden. Omend en halvstor en.

Det nye er truslen om at bruge politisk magt til at gennemtvinge sin egen historieopfattelse, ideologi og menneskesyn over for DR.

DR har – som sædvanlig – »lyttet til kritikken« og i vage vendinger forsvaret det omstridte afsnit af Historien om Danmark.

Interessant er det, at Venstres medieordfører, Britt Bager, maner til ro. Hun nægter at stille op i kritikerkoret, fordi serien »for den største dels vedkommende er vedkommende, oplysende, dannende og nyskabende«, som hun siger til Berlingske. Et sundt, liberalt synspunkt.

Det, man endnu en gang savner, er et velargumenteret og hårdtslående modspil fra DR. Det handler nemlig ikke kun om en tv-serie. Det handler om uafhængighed, redaktionel frihed og et forsvar for, at hele DR’s programflade er balanceret og saglig.

Der er intet krav om, at enkeltprogrammer eller programserier skal være det. Det er det, DF i virkeligheden kræver. Det bastante ønske om politiske indgreb i programfriheden lyder næsten østeuropæisk – fra før Murens fald.