To store tv-debatter om flygtningesituationen i den forløbne uge gav mig anledning til både bundløs pessimisme og en gryende optimisme ved en af den nyere tids største og mest komplicerede kriser.

Den ene foregik torsdag i DR’s Debatten, hvor vært Clement Kjærsgaard havde truffet et af nyere dansk journalistiks mest chokerende valg: Der var ingen ministre, partiledere eller folketingsmedlemmer i studiet. Kun en københavnsk omegnsborgmester var med »på dispensation«, som Kjærsgaard udtrykte det.

Resten af det omfangsrige panel var aktivister, bloggere, debattører og en enkelt chefredaktør. Fra Jyllands-Postens blogger Rune Selsing over RokokoPostens Mikkel Andersson til ’menneskesmugleren’ Lisbeth Zornig Andersen. Og to stærke indvandrerstemmer: Nordisk Films udviklingsredaktør, journalist Abdel Aziz Mahmoud, og den dansk-syriske læge Haifaa Awad.

Den allestedsnærværende hurtigsnakker Knud Romer Jørgensen var der naturligvis også, men alligevel blev jeg fra start til slut fascineret af ’borgermødet’, fordi jeg oplevede en vilje til at lytte til hinanden og tale sammen trods meningsforskellene. Måske ligefrem respekt.

Det er altså mere interessant med mennesker, der taler sammen i stedet for mistænkeliggøre hinanden eller tale udenom. Nogle talte ligefrem om noget konkret og håndfast, de selv havde foretaget sig – fra Zornigs transport af flygtninge til den journaliststuderende, der var taget til Lesbos for bare for at hjælpe. Og Berlingskes chefredaktør, Tom Jensen, der uden hån eller mistænkeliggørelse var skeptisk over for aktivisterne.

Efter debatten var min første tanke, at det nok var forløbet anderledes frustrerende, hvis tilrettelæggerne havde valgt den helt traditionelle og mest udbredte debatrekruttering, nemlig at invitere politikere i studiet, hvor man alt for ofte oplever en kappestrid om at fremhæve sig selv og ved hjælp af retoriske kneb sætte modstandere i et dårligt lys og kun sjældent besvare de spørgsmål, der stilles. Dette er naturligvis en generalisering, men adskillige politikere burde lytte og lære af forløbet af ’borgermødet’.

Den anden debat var TV 2’s partilederrunde søndag aften. Begrebet ’runde’ er i virkeligheden meget præcist, for som så ofte før var der tale om fremførelsen en række omhyggeligt forberedte statements, der til fulde demonstrerede ikke mindst statsministerens og oppositionslederens kombination af rådvildhed, magtesløshed og mislykkede forsøg på at overgå hinanden i at virke som ansvarlige danske ledere med en dansk løsning på et flygtningekaos, som der tydeligvis ikke findes en separat dansk løsning på.

Det blev en trist bevisførelse for, hvordan vælgerne blev ført bag lyset af valgkampens rød/blå tv-topmøder, hvor den nuværende og forhenværende statsminister overgik hinanden i påstande om, hvordan de med et snuptag kunne reducere flygtningestrømmen. De magtfuldkomne blev søndag udstillet som magtesløse. Det var naturligvis indimellem fascinerende at iagttage, men også deprimerende at tænke nærmere over.

Mens der på Clements ’borgermøde’ var gæster med brugbare erfaringer med integration, gæster med engagement og for de flestes vedkommende et ønske om både dialog og handling, var partilederrunden på TV 2 en opvisning i det modsatte. Ja, både Alternativets Uffe Elbæk, den radikale Morten Østergaard og Enhedslistens Johanne Schmidt-Nielsen forsøgte at slå en lille revne i myten om, at der findes en særlig dansk løsning, men uden synderlig virkning i en runde, der aldrig blev hverken en debat eller en samtale.

Måske tynger det såkaldte ansvar, kommunikationsrådgivernes budskabstræning og frygten for vælgerne (og Dansk Folkeparti) så meget, at det er blevet sværere og sværere for ledende politikere at udtrykke sig klart. For slet ikke at tale om at udvise mod. Intet kan i virkeligheden være så afslørende som direkte tv. Mediet kan formidle dialog og håb om torsdagen og det modsatte om søndagen.