Vi sov i senge, der var malet med giftig maling. Vi klatrede i træer, der ikke var godkendt til det, og engang imellem faldt vi ned, slog os og lærte af det. Vi kørte traktor, da vi var syv år, og når benene var for korte til at nå pedalerne, så hjalp brormand nede ved pedalerne. Vi fodrede kalvene på gården – altså udførte arbejde – før vi var 13 år. Vi spiste røde pølser ved fodboldstævnet på stadion i Stauning serveret af en voksen, der ikke havde været på hygiejnekursus. Vi fik rigtige æg fra de steder, hvor hønsene lagde dem. Vi kørte på ferie tre børn på bagsædet uden sikkerhedssele, og vi fik kram af vores lærer i skolen, hvis vi var kede af det!

Vi spiste madvarer uden datomærkning, spiste på kroer uden smiley og drak mælk lige fra koen. Da vi blev ældre, fik vi fritidsarbejde i erhvervslivet og fik ikke noget chok over kravene. Om aftenen var vi frivillige i ForeningsDanmark. Vi havde hverken tid, råd eller mulighed for moderne tobak eller bandevirksomhed. Vi voksede op i en familie, hvor hver enkelt var ansvarlig for sig selv, og familien forventede, at hver enkelt skabte værdi for fællesskabet.

Hvordan overlevede vi overhovedet?

Vi brugte – ligesom vores forældre og bedsteforældre før dem – den sunde fornuft. Tog bestik af verden og klarede os. Og skønt mine »kun« 36 år på bagen som borger i Danmark, skulle man tro, det var en anden verden, jeg var vokset op i, når man ser på nutidens samfund – forbuds- og påbudssamfund!

Det er som om, den sunde fornuft blandt os danskere er afløst af en hidtil uset forbuds- og påbudsregulering af den enkelte, så ingen får blå mærker af tilværelsen, så alle bliver beskyttet ned i mindste detalje – også selvom vi helst var fri. Men beskyttelsen har sine begrænsninger, ikke mindst når det gælder uddannelse, hvor man selv skal yde. Curlingbørn har en ringe fremtid der. Ikke mindst i eksamenssituationer, hvor det bliver tydeligt, hvis ikke man kan sine ting. Berlingske har 28. marts 2015 afdækket via en stor analyse, hvordan de studerendes niveau er faldet, hvordan de studerende tager alt for meget for givet og ikke yder tilstrækkeligt, samt hvordan underviserne må indrette deres undervisning efter »skolegjorte« elever, hvilket indebærer et fald i kvaliteten af undervisningen. Dette fører i sidste ende til dårligere uddannede studerende, samt til en uselvstændig kultur, som så igen reguleres af et forbudsdanmark, hvor det synes som om, at vi hverken kan tænke selvstændigt eller agere uden forbud og påbud, der holder os på rette spor.

I årets løb udsteder staten i hundredvis af påbud! Alt muligt mellem himmel og jord bliver forbuds- og påbudsreguleret rettet mod private og virksomheder. Og får vi det bedre af det? Skaber de mange forbud og påbud en eneste privat arbejdsplads? Nej, men det giver arbejde til en del ansatte i denne offentlige, selvsupplerede regelindustri, som stort set ingen borgere eller politikere magter at gøre noget ved. Måske er det ikke det smarteste som politiker at give udtryk for den slags synspunkter, da vi helst skal virke handlekraftige og give svar på alle forhold, men hånden på hjertet: Det er de færreste på Christiansborg – røde eller blå – der kan få sat en effektiv stopper for det påbudstyranni, som hæmmer væksten for virksomhederne og livsglæden for os borgere.

Tag nu blot eksemplet med det såkaldte hygiejnekursus, som voksne mennesker skal tage for at servere røde pølser i den lokale idrætsklub. Er der mon blevet færre eller flere syge ved idrætsstævner, efter at den regel er trådt i kraft? Er der overhovedet nogen, der ved det? Måske er det på tide at få det påbud ophævet og se, om den har nogen effekt. Det virker som om, at de mennesker, der udarbejder disse regler og påbud, har den forestilling, at vi hænger den sunde fornuft på knagerækken derhjemme, inden vi bevæger os ud i samfundet.

Tænk tilbage på, da Danmark havde vækst og blev en stærk landbrugs- og industrination. Ja, et af verdens rigeste samfund trods vores begrænsede råvaregrundlag. Det var før, der var noget, der hed NaturErhvervsstyrelsen, Fødevarestyrelsen, Moderniseringsstyrelsen, Erhvervsstyrelsen, Energistyrelsen – nævn selv flere emner og sæt »styrelse« bagefter, og du vil sikkert opdage, at det allerede findes!

Vi overlevede ikke som samfund ved at have regler i massevis og styrelser i hobetal til at håndhæve disse regler. Vi overlevede, fordi vi var arbejdsomme, stræbsomme, sparsommelige og viljestærke. Alt dette knægtes i dag af en stat, der til stadighed blander sig mere og mere i vores private adfærd og liv. Knægtes af regler og håndhævelse af regler, som til tider overgår al sund fornuft. Staten med dens mange påbud udgør en langt større trussel imod private firmaer og imod den individuelle frihed end så meget andet.

Tag eksemplet med Skat og dens beføjelser. Hvis en betjent vil ind i en danskers have, skal han have en dommerkendelse. Hvis en skatteinspektør vil ind og undersøge, om en dansker får lavet sort arbejde, kan han bare gå ind. Muligheden blev givet til Skat i 2012. Det indebærer, at Skat kan gå på inspektion på privat grund uden dommerkendelse, hvis de har mistanke om sort arbejde eller social dumping. Den mulighed har de benyttet 747 gange. 747 gange er vores private ejendomsret blevet krænket af regler, der strider mod et grundlæggende princip i retsstaten – den private ejendomsret.

Den eneste farbare vej til at få sat en stopper for denne skadelige udvikling for såvel individ som samfund er at begrænse de handlemuligheder, vi udstyrer staten og dens mange styrelser med. Enten i form af besparelse på de myndigheder og statslige styrelser, som udformer alle disse mærkværdigheder, så de ikke fortsat har de samme ressourcer til at gøre det. Eller i form af solnedgangsklausuler over regler og cirkulærer, så de efter en tid ophæves. Derudover skal vi overveje, om de medarbejdere, der udformer diverse påbud og forbud, skal på et kursus i virkeligheden. For desto færre skrivebordsgeneraler, der har haft fingrene nede i dansk landbrug, dansk fiskeri, dansk forskning og det danske erhvervsliv generelt, desto mere uigennemtænkt er mange af de regler og forordninger, som sendes ud i hobetal.

For hvordan kan det egentlig være, vi er endt her, og er der nogen af os danskere, der er blevet mere lykkelige, sikrere eller sundere af de mange forbud og påbud?

Én ting er i hvert fald sikkert: Vi er blevet mere ufrie, og det kan aldrig være acceptabelt i en retsstat bygget på liberale frihedsidealer. Derfor bliver opgøret med den offentlige sektors fangarme også et af de allervigtigste for os liberale i fremtiden. Forhåbentlig er danskerne i hobetal klar til et opgør med den stat og de styrelser, som tyranniserer livet for den enkelte og for de virksomheder, som er hele forudsætningen for vækst og beskæftigelse i Danmark.

Godt nok sov vi i senge, der var malet med giftig maling, og godt nok klatrede vi i træer, der ikke var godkendt til det, men vi overlevede – på trods! Ikke mindst, hvis man skal tro de idealer, der gøres gældende i nutidens samfund. Derfor skal vi også have taget et opgør med det uddannelsessystem, der ikke stiller høje nok krav, fordi alle skal med. Vi skal højne barren for de gymnasieelever og studerende, der skal optages. Vi skal møde de unge med forventninger – høje forventninger – og det skal have en konsekvens, hvis ikke man kan honorere disse.

Intet samfund kan i længden holde til den udvikling, vi har været vidne til de senere år. Ingen erhvervsmand, landmand, forsker eller fisker kan mobilisere energi til hverdagens udfordringer, hvis de største kampe konstant skal tages mod statslige styrelser ved skrivebordet eller i kontrolsituationen. Derfor skal friheden og fornuften også tilbage som pejlemærker for det danske samfund.