For nogle år siden deltog jeg i besøg på Stanford- og Berkeley-universiteterne i Californien, som Folketingets forskningsudvalg havde arrangeret.

Det var yderst informativt og foregik i en atmosfære, der var meget anderledes end den, jeg var vant til fra Danmark. Umiddelbart kunne jeg ikke få hold på, hvad det præcist var, der føltes så specielt, men efter nogle dage gik det op for mig: Der var ingen, der talte om ulighed og social mobilitet. Folkene på Stanford fortalte med stolthed og stor viden om deres nye studieordning, der var mere tværfaglig end den gamle, og om deres imponerende forskning i blandt andet katalysatorer.

Og på Berkeley hørte vi blandt andet om verdens første cyclotron, der var blevet opfundet af forskere ved universitetet i 1930erne (og havde banet vej for både nobelprisen og atombomben, men det er en anden sag).

I Danmark er en væsentlig del af den koalition, der har indgået alle aftaler om uddannelse og forskning, besat af spørgsmålene om ulighed og om social mobilitet. Nogle gange så meget, at man ligefrem skulle tro, at de betragtede universiteterne som en socialpolitisk foranstaltning - der tilfældigvis har den bivirkning, at den også frembringer kandidater og ny viden.

Besættelsen af lighed blev jeg mindet om i sidste uge, da regeringen fremlagde sine to udspil om bedre talentpleje. Hvorfor nu det? Og skulle vi ikke meget hellere gøre noget for dem, der har det svært i uddannelsessystemet? Det var bare nogle af de spørgsmål, jeg fik stillet.

Træder man et par skridt tilbage, så man kan se hele det store billede, er spørgsmålene fuldkommen forkert stillet.

De svage fylder i debatten

I Danmark er det ikke de flittige og dygtige studerende, der sætter dagsordenen. Det er de gennemsnitlige. Hvis ikke ligefrem de svage.

At det er hårdt at skulle levere kvalitet, er en dagsorden, der først og fremmest handler om de mindre dygtige studerende. At der skulle herske et ræs for at få gode karakterer er også en dagsorden, der tager udgangspunkt i de mindre gode studerende. Ligesom det er, at adgangskravene ikke må være alt for høje.

Når der tales om uddannelse i folketingssalen og til høringer på Christiansborg, er det altid de mindre dygtige studerende, der er udgangspunktet. Aldrig de dygtige og talentfulde.

I stedet skal de finde sig i den evnesvage og udpræget danske tankefigur, at hvis man får gode karakterer, kan man umuligt være dygtig. Her i Klods-Hans’ fædreland er der nemlig sørgeligt mange, der mener, at de dygtige er dem, der mangler formel viden og formelle færdigheder.

Ligesom der er sørgeligt mange, der mener, at høj arbejdsmoral og gode karakterer udsletter personligheden og originaliteten.

Denne fortælling er vrøvl og bullshit, der netop skyldes en tiltro til, at myten om Klods-Hans er sand. At en uvidende og uforberedt spade i virkeligheden er meget bedre end dem, der koncentrerer sig og gør deres yderste for at blive dygtige.

At påstanden er løgn, kan man forvisse sig om ved at se på, hvem der har skabt fremskridt her i verden. Det er næsten uden undtagelse mennesker, der har været overordentlig dygtige og flittige. Hvorimod sociale og videnskabelige fremskridt skabt af Klods-Hans og hans brødre og søstre i ånden hører til sjældenhederne.

At skabe et talentprogram på universiteterne, er lig med at skabe et lille frirum, hvor der bliver studeret på de dygtiges præmisser.

Det synes jeg helt banalt, vi skylder dem. Efter alle de år, hvor det har været de middelmådige, der satte dagsordenen, kan vi ikke være andet bekendt.