När BMW:n träffar den omkullvälta jeepen håller den 100 kilometer i timmen. Min son Malte, 11 år, är på väg ut ur bagageutrymmet och kastas femton meter bort. Efter honom kommer jeepen, en 2,6 ton Mitsubishi Pajero, som landar ovanpå.

Björn, 55 år, som till skillnad från BMW:ns förare upptäcker den olycksdrabbade jeepen i tid och försiktigt kör förbi, parkerar och kliver ur för att hjälpa till står bredvid mig vid Pajerons bagagelucka när BMW:n klipper oss. Han avlider senare på sjukhus.

Lastbilschauffören Jan står också bredvid mig för att hjälpa till att få ut Malte och de andra ännu så länge oskadda, passagerarna.

- Jag såg ögonen på BMW:ns förare, han var helt panikslagen, säger han.

Även Jan i sin långtradare med släp såg den välta Pajeron i god tid, sänkte farten, passerade och parkerade för att hjälpa till. Både Jan och den framför- farande Volvon har ögonen med sig och börjar bromsa så fort den välta Pajeron dyker upp framför dem på motorvägen, det är då 300 meter kvar till Pajeron. Allt syns tydligt på videon fångad automatiskt i Jans lastbilshytt.

Klockan är nio på morgonen, det är ljust och fri sikt.

Denna decemberdag ligger temperaturen runt nollan och flera av förarna vittnar om hur de både känt av och befarat halka.

Men en som bevisligen inte höll ögonen på vägen är BMW:ns förare, en kille på 18 år. Hans körkort är mindre än ett år gammalt, tillsammans med tre jämnåriga är han på väg till Malmö för att titta på hockey. Resan är lång och de har Ipads och Iphones att roa sig med. Två av passagerarna medger i förhören efter olyckan att de satt och tittade i sina telefoner när det small.

När föraren tittar upp från vad det än är som tar hans koncentration och upptäcker den välta Pajeron i högra körfältet är det för sent. Den nästan nya BMW:n håller alldeles för hög hastighet. Beroende på om man ska tro föraren eller vittnet Kenneth är det mellan 20 och 100 meter kvar innan BMW:ns 2 050 Kilon stål och plast smäller in i Pajeron. Han grips av panik, tokbromsar och tappar i halkan därmed alla chanser att styra BMW:n ur den kollision som nu är oundviklig.

I det summariska telefonförhör som senare hålls med honom framgår att hans uppfattning om förhållandena är mycket grumlig. Han talar om ett skymmande backkrön som inte finns på platsen, att han inte har sett långtradaren som står med kraftiga varningsblinkers strax bakom Pajeron.

När de två tonnen BMW har träffat Pajeron och fått den och alla omkring att flyga fortsätter den och träffar Charlotta som står vid vägrenen. Hon är gift med Kenneth, ytterligare en av de bilförare som uppmärksammat Pajeron, bromsat och stannat. De har klivit ur för att hjälpa till. Kenneth klarar smällen från BMW:n utan allvarligare skador, men Charlotta är ett av flera offer som hamnar i koma. Själv får jag mellan 40 och 60 frakturer, tre i huvudet. Nio av tolv revben bryts, två går in i lungan. Höger ben och höger arm krossas.

Priset för några ouppmärksamma tonåringars bilutflykt är alltså en människas död och ett oändligt lidande för de många skadade. Inalles krävs det nio ambulanser för att frakta bort alla offer från motorvägen.

Men den ansvarige 18-åringen kör antagligen fortfarande omkring i trafiken omkring oss. Inget hindrar honom att vara den förare som kastar sig in framför sjuktransporten jag åker i mellan Karolinska och Danderyd och får skräcken att återigen gripa om mitt hjärta.

Han har körkortet kvar, och kan helt lagligt när som helst utsätta ännu fler människor för konsekvenserna av sin ouppmärksamhet och sin oförmåga att få stopp på de projektiler han ansvarar för.

Många tänker nog som jag - en död, så många skadade, en förare som börjar bromsa 20-100 meter innan kraschen. Nog måste han bli av med körkorten?

Åtalad för vållande till annans död, eller i alla fall vårdslöshet i trafik?

Men nej. En månad efter olyckan beslutar kammaråklagare Ida de Luna Sjöholm i Nyköping att förundersökning inte ska inledas. "Uppgifterna i ärendet ger inte anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal har begåtts" , skriver hon som enda förklaring.

Jag har överklagat de Luna Sjöholms beslut. Jag vill inte att min fru,mina barn, vänner, någon, ska behöva möta denna förare bakom ratten. Han hör inte hemma där. Han har med all önskvärd tydlighet bevisat att han inte kan anförtros en bil. Han, lika lite som den person som misstänks ha kört ihjäl en nioåring på en parkering i Kramfors. Eller någon av alla de andra hundratals förare som varje år missbedömer privatbilismens risker och inte tar ansvar tillräckligt för att inte skada andra. Priset för deras "rätt" till privatbilism är för högt för oss andra. De skall inte ha körkort.

Björn, som offrade sitt liv för att hjälpa mig att få ut Malte ur den välta bilen, blev en av de 263 personer som omkom i trafiken under de senaste tolv månaderna. Jag, min son Malte, och de andra som försökte hjälpa till var bland de 2 637 som skadades svårt.

Om det är lagens mening att dessa människor kan skadas och dödas utan konsekvenser för de förare som inte håller koll på de tonvis med stål de kör omkring i så är det dags att skriva om lagen.

Fredrik Laurin,

frilansjournalist

