I Dagens Nyheter spelar Ryssland ett högt kort genom att ambassadören Viktor Tatarintsev nu får föra fram från en officiell nivå varningar, som mot Sverige framförts på lägre nivåer tidigare. Varningar av den här typen har gjorts mot Danmark på ambassadörsnivå. I det danska fallet varnade den ryska ambassadören i landet för kärnvapenanfall om Danmark ingick i missilförsvaret.

På samma sätt hotas nu Sverige öppet för ett Natointräde. Det är på inget sätt förvånande eller ett nytt agerande från Rysslands sida att göra det, men det är anmärkningsvärt att budskapet framförs på så hög nivå och det borde resultera i skarp markering att Sveriges säkerhetspolitiska vägval är en fråga för konungariket och inte för den Ryska Federationen. Utspelet kommer också efter en tid när opinionen för medlemskap i Nato har växt.

– Bedömningen är att det finns en brytpunkt när Natoopinionen svänger p.g.a. “för stor risk”. Ryssland förstår att den svenska opinionens stöd för Natomedlemskap ökar till en viss gräns, men sedan sjunker vid rätt tryck och oro, säger Annika Nordgren Christensen som är försvarsdebattör, ledamot i Krigsvetenskapsakademin och tidigare riskdagsledamot i Miljöpartiet.

Men vad var det ambassadör Tatarintsev sade i DN-intervjun, och vad betyder det? Låt oss titta närmare på ett urval av citaten.

– Men jag kan garantera att Sverige, som är ett alliansfritt land, inte förekommer i några krigsplaner i den ryska generalstaben. Sverige utgör inte ett mål för våra väpnade styrkor.

Kommentar: På ett sätt ett helt riskfritt påstående, någon svensk militärattaché eller journalist lär inte få botanisera fritt i den ryska generalstabens arkivskåp och sedan öppet motbevisa ambassadören. Däremot är det en fräck lögn. Alla generalstaber av rang har planer för allt. Att säga att den ryska generalstaben är klåpare som ambassadören nu gör är respektlöst mot den ryska militärens professionalitet. Hur Rysslands föregångare Sovjetunionen krigsförberedde sig mot Sverige är väl dokumenterat.

Från svensk sidan har det konstaterats Ryssland har simulerat kärnvapenanfall mot Sverige i samband med “Den Ryska Påsken” 2013. Under “Rysk advent” 2014 övades förbekämpning med kryssningsrobotar och sedan landstigning på fientlig kust.

Säkerhetspolisen i Sverige har två år i rad pekat ut att Ryssland gör krigsförberedelser mot Sverige. Enligt SÄPO:s senaste årsrapport är var tredje av ambassadör Tatarintsevs dipmlomatkollegor i Sverige officerare i underrättelsetjänsten, alltså ryska diplomater vars göranden och låtanden ligger utanför ambassadörens kontroll. Med tanke på att ambassadör Tatarintsev lovar att det inte förekommer några krigsplaner i ryska generalstaben mot Sverige så är det anmärkningsvärt att han inte känner till att så många diplomater sysslar med på dagarna. Dessutom kan man ju notera att DN låter honom komma undan med den.

–...om det sker (Natomedlemskap) kommer det att bli motåtgärder. Putin påpekade att det i så fall får följder, att Ryssland blir tvunget att ta till svarsåtgärder på det militära planet och omorientera våra styrkor och missiler. Det land som går med i Nato måste vara medveten om vilka risker det utsätter sig för.

Kommentar: Först ska det med all önskvärd tydlighet sägas att Sverige avgör själv frågan om vilken säkerhetspolitisk lösning man vill ha. Nato är ingen aggressiv organisation utan en allians av demokratiska stater med en kollektiv säkerhetslösning. Notera även kodordet missiler som antyder kärnvapen.

Tittar man på Rysslands orientering av styrkor och förbanden så är det redan en placering som kan inbegripa Sverige i en konflikt. Och de övningar och krigsförbedelser som görs mot Sverige får redan nu anses vara på en anmärkningsvärd nivå.

Budskapet här handlar om att skruva upp hotbilden för att skrämma svenska politiker från att fatta beslut om en Natoansökan (även om det ligger troligtvis bortom 2020).

– Jag är desillusionerad; man kunde ha åstadkommit mycket mera. Men felet ligger inte på rysk sida. Vi har gjort allt för att starta en dialog och kontakter. Men vi möts av en mycket kylig attityd, och alla kontakter på statsrådsnivå har frysts ner. Det är inte naturligt att inte upprätthålla en dialog mellan grannländer. Utrikesminister Margot Wallström sade i sitt linjetal att vi ska ha en dialog med Ryssland. Men den exi­sterar inte, tyvärr. Jämför med Finland: oavsett vilka motsättningar det finns politiskt, så har vi en dialog. Så sent som i går var den finske presidenten i Moskva och hade överläggningar med Putin.

Kommentar: Skickligt försök att lägga över skulden på kyliga relationer med Ryssland på Sverige. Ambassadören säger att “gjort allt för att starta en dialog och kontakter”. Beteendet kan närmast likna med den från stöddige killen i åk 8 på skolgården som drar Svea i flätan och göra grimaser, precis som andra ungar råkar ut för andra saker.

Ambassadören har rätt i att det är naturligt att upprätthålla en dialog med sina grannländer, däremot är det inte naturligt att kidnappa ett grannlands officerare från grannlandet, det är inte heller inte naturligt vilja ställa andra länders medborgare inför rätta för att ha deserterat från en armé (den sovjetiska) som inte längre finns. Sedan har vi det där med krigsförberedelser och annat. Jo, men jag är rätt övertygad att grannländerna ser fram emot nära och varma förbindelser med Moskva men det krävs två parter som vill ha goda relationer utan hot.

Jämförelsen med Finland är intressant, där hade Niinistö och Putin en tretimmars holmgång som närvarande finländska medier sammanfattar som “sammanbiten” och presskonferensen som “sovjetliturgi”. Och Finland fick på allra högsta nivå på samma varning som ambassadör Tatarintsev framför till Sverige. Att tro att ambassadörens utspel sker idag av en slump är att sätta för stor tilltro till slumpen.

– Förr stod Sverige för dialog. Jag längtar efter det gamla, ”du gamla du fria”, Sverige.

Kommentar: Här lyckas ambassadören antyda en svensk ofrihet. En snygg flört med de högerextrema krafter som anser att svenska nationen är ofri pga EU, en flört med vänsterextremer som anser att “nyliberalismen från Bryssel” måste bekämpas. Genom att hänvisa till nationalsången och samtidigt föra tankarna tillbaka till Palme, löntagarfondsdebatter och det röda 70-talet så är det en elegant manöver som tilltalar båda grupperna. Över huvud taget är Ryssland skickligt på att fånga upp och kanalisera “min fiendes fiende” vilket ovanstående är ett litet exempel på. När det gäller dialog så är det väl snarast undfallenhet som avses.

– Tyvärr hyser svenskarna numera antiryska rädslor och antipati mot Ryssland i större skala än tidigare. Förklaringen är den aggressiva propagandakampanjen som bedrivs i svenska massmedier. Ryssland beskrivs ofta som anfallare som bara tänker på att föra krig och hota and­ra.

Kommentar: Det är ju inte som så att antipatin mot den ryska statsledningens agerande har uppkommit ur tomma intet. Vapenskramlet från Ryssland väcker också rädslor och minnen till liv från Lappland i norr till Svarta Havet i söder. Det är Ryssland väl medveten om. Propagandankampanjen är ett ordval som är vald med ryska förtecken, eftersom staten nu kontrollerar huvuddelen av medierna. Här finns en gigantisk skillnad mellan fri opinionsbildning och det tramset som ryska folket matas med i rysk tv som när bilder sades visa flyende ukrainare vid gränsen mot Ryssland var vanlig helgtrafik vid Ukrainas gräns mot Polen (bara för att gripa ett snabbt exempel som illustration).

Att jag som fri opinionsbildare är djupt bekymrad över Rysslands upprustning, krig med Georgien 2008 och Ukraina 2014 och cyberattacken mot Estland 2007 samtidigt som vi i Sverige har agerat lite väl blåögt angående utvecklingen i närområdet är inte konstigt. Rysslands agerande, tillsammans med andra saker som att president Putin i dagarna invigde en patriotisk nöjespark där man betonar den krigiska äran, kan handla prylar med Stalin och Berijas (och så klart Putin) där barnen kan äta armémat och leka med granatkastare.

Jag är också bekymrad över hur ryska statsmedier sprider Sverigebilden om hur dekadenta, konstiga och underliga vi är. Men det är klart, våra barnprogram ägnar sig åt figurerna Biss och Kajs medan ryska barn fostras till militariserade patrioter. Retorisk fråga, vem krigshetsar?

När det gäller det så kallade rysshatet som anförs i DN-artikeln på fler ställen än bara i det i ovan nämnda citatet så är det i den här formen närmast uppfunnen och exploaterad av Ryssland som ett propagandaverktyg för sina syften. Russofobin har bland annat fört in det som en ingrediens i vårdnadstvister eller omhändertagande av barn som haft en eller två ryska föräldrar. Omhändertaganden som skett enligt socialtjänstlagarna i olika nordiska länder.

Eftersom jag är en av de “exponerade russofoberna” enligt nätpropagandan i Sverige så vill jag bara till protokollet säga att jag hyser den varmaste respekt för det ryska folket och rysk kultur, jag har därtill relativt stor kunskap om Rysslands skiftande öden genom historien. Däremot har jag problem med den ryska statsledningens agerande samt hur dess föregångare i Sovjetunionen hanterade sina grannländer (och minskade antalet grannländer på ett radikalt sätt). Jag har också problem med hur Ryssland har strypt historieskråets frihet i landet för att istället kunna använda väl valda delar av historien för att stärka sitt politiska narrativ.

– Det är aldrig så att det är den enes fel om två parter bråkar. Alla måste sätta sig ner tillsammans för att mildra spänningarna. Men se på statistiken; den visar helt entydigt att det är fyra gånger så många överflygningar av Nato som av Ryssland över Östersjöregionen. Det kan du fråga vilken expert eller Natogeneral som helst, och om de är ärliga kommer de att bekräfta det.

Kommentar: Klassiskt ryskt grepp i det här svaret. Inte ens fel att två bråkar (läs, ja men andra är dumma också), för att sedan säga att det är någon annan som är värre. Plötsligt framstår den värste bråkstakaren som offret. Jag vet inte hur ambassadören räknar riktigt men Nato och Ryssland är inte två jämnbördiga entiteter runt Östersjön som ambassadören vill få läsaren att tänka, utan mer korrekt är att konstatera att sex stater runt Östersjön är medlemmar i Nato, att jämföra med Ryssland som är ett land. Dessa sex stater har betydligt större kustremsor mot Östersjön än vad Ryssland har. Dessutom handlar det även om hur man flyger (på andras territoritorier eller inte) och med vad man flyger (som bombplan med atombombskapacitet eller inte).

– Det är alltid lättare att starta ett krig än att avsluta det. De baltiska staterna har insisterat på permanent övervakning av deras luftrum, det började med tre plan, nu vill de ha tolv. Men det handlar ändå om upp till tre tusen elitsoldater, som kan engagera sig i krig. Det är ett reellt tecken på att man vill bygga en plattform för att inleda en konflikt som kan gå över till något större. Det är en farlig tendens.

Kommentar: Det mäktiga Ryssland som kräver respekt räds tolv flygplan och några tusen man och försöker antyda att det är början på en invasion av Ryssland och att se upp för det kan sluta illa...? Den ryska militära överlägsenheten i Östersjöområdet är stor. Att de baltiska länderna begärt att Natoländerna ska bidra med förstärkt luftövervakning, trupp och materiel handlar om oro för Rysslands upptrappning. Nato har inte militär kapacitet för ett anfallskrig mot Ryssland, däremot ligger det i Rysslands intresse att försöka måla upp den motsatta bilden för att exempelvis motivera ett angrepp med att det är “defensivt” till sin karaktär.

– Orsaken (Ukraina) var att Carl Bildt och hans polske kollega Radek Sikorski via det ”östliga partner­skapet” försökte dra bort länder som tidigare tillhörde Sovjetunionen från Rysslands intressesfär, och in i EU:s. Och detta utan att ens ha konsulterat Ryssland, som om vi inte fanns. Allt i syfte att försvaga Ryssland.

Kommentar: Den ryska konspirationsteorin igen. Även om det gör ont för Ryssland att inse det, men så kretsar inte allt kring landet. Östliga partnerskapet handlar om att stötta utvecklingen av stabila demokratier för länder som vill gå den vägen, och samarbeta med EU och i en avlägsen framtid kanske, möjligtvis blir medlemmar. Det handlar inte om att motarbeta Ryssland annat än att Ryssland valt att definiera det så.

Rysslands politiska ledning vill inte ha en värld där demokrati, tillväxt och fred råder i sitt närområde eftersom det skulle kunna leda till folkliga krav som regimen inte vill uppfylla. Och nej, inget land behöver konsultera Ryssland för att söka medlemskap i internationella organisationer. Ryssland har heller inget veto. Men det är uppenbart att Moskva drömmer om en värld med satellitstater, intressesfärer och stormaktsstatus.