”Det finns åtta partier i riksdagen. Sju av dem känns inte som jag vill rösta på och det åttonde kan jag inte rösta på”.

Detta är en inte helt ovanlig kommentar om det politiska läget i Sverige 2015 från en tämligen genomsnittlig väljare. Något har hänt med det politiska landskapet sedan 2002. Vid valet då fick moderaterna ett så pass katastrofalt valresultat att de valde att genomföra den kanske kraftigaste reformeringen av ett politiskt partiprogram i modern historia. Moderaterna valde att göra sig kvitt Gösta Bohmans värdekonservativa plattform och anpassa sig till väljarkåren istället. Reformerna underskattades grovt av Socialdemokraterna som inte förstod att det var ett annat moderat parti som de mötte i valrörelsen 2006 än Bo Lundgrens, Carl Bildts, Ulf Adelsohns och Gösta Bohmans klassiska konservativa parti. Moderaterna var inte längre ideologiskt styrda utan hade utvecklats till en valmaskin, organisatoriskt och innehållsmässigt med bara ett syfte: Vinn val till varje pris. Metoden, triangulering av motståndarens politik, gjorde de egna ideologierna överflödiga. Moderaterna hade insett att de inte kunde vinna något val om de alltför tydligt aviserade en nedmontering av den svenska modellen, en modell som byggts av socialdemokratiska ideal, med en stark välfärdsstat och ett generöst samhällskontrakt i grunden. Den svenska modellen har starkt stöd i befolkningen och har även präglat den nationella identiteten.

Valförlusten 2006 kom som en chock för socialdemokraterna. Helt plötsligt fann de sig besegrade av en Allians som både var samspelta och handlingskraftiga. Moderaterna var det självklara ledarpartiet inom Alliansen. De hade slagit alla med häpnad och vunnit valet till priset av den ideologiska, mycket tydliga, plattform som tidigare genomsyrat partiet. Partiet hade vunnit val men blivit instabilt. Nymoderater, maktmoderater och värdekonservativa moderater slogs nu om platsen vid köttgrytorna. Efter hand försvann de sistnämnda från ledande positioner och ett och annat tidigare affischnamn valde att lämna nyordningen i vredesmod, exempelvis Ingegerd Troedsson.

Då den första chocken lagt sig försökte socialdemokraterna göra om moderaternas reptrick. Mikael Damberg, idag näringsminister, formulerade partiets målsättning i det strategiskt viktiga Stockholms Län bland annat vid en valupptakt 2010 på Väddö Folkhögskola för en av alla arbetarekommuner med sitt fotfolk:

Dagens väljare är åsiktskonsumenter på en marknad av politiska förslag.

Marknadsanpassad politik hade brutit in i socialdemokraterna och gjort ett redan instabilt parti, kraftigt försvagat även om fasaden hölls uppe, än mer skört. Damberg sammanfattade i denna mening vid valupptakten identitetspolitikens logik. Och det finns ingenting som sliter sönder ett samhälle mer än just identitetspolitik och särrättigheter för utvalda grupper, den väg som nu både moderaterna och socialdemokraterna slagit in på. Moderaterna hade vunnit den välmående stora medelklassen. Socialdemokraterna försökte nu kompensera detta tapp genom att skrapa smulorna på ytterkanten och räkna med LO-kollektivet samt pensionärernas trogna röster.

Socialdemokraterna präglas, likt alla större partier, av att vara en koalition av viljor. Idag är det främst den postmoderna vänsterns som drivs av identitetspolitik som dominerar partiledningen. Identitetspolitiken är central för att möta väljarna med den syn som Damberg kommunicerade. Väljarna är kunder och konsumenter, valutan är deras röster. På andra sidan ”räknenissarna” eller ”kanslihushögern” samt den traditionella partivänstern.

”Räknenissarna” står för en mer pragmatiskt orienterad socialdemokrati med sina rötter i Nils Karlebys funktionssocialism; mer resultat och tydlig fördelningspolitik, mindre av vem som äger produktionsmedlen då denna gren fokuserar på kvaliteten och innehållet i statens åtaganden och fördelning av överskott före den mer dogmatiska vänsterns syn på statens roll som ägare av välfärden, för att ta ett exempel. Kanslihushögern och den tidigare mer dogmatiska vänstern hade nu, efter valförlusten 2006 kommit att kompletteras med ytterligare en politisk kraft; den postmoderna kulturrelativistiska vänstern.

Allt är relativt, det finns inga absoluta sanningar. Inte ens fakta behöver vara sant utan relativt något annat och ”berättelsen” är central, kommunikation och PR är allt. Istället för fakta som bas för att tolkas med ett ideologiskt raster blev ideologin verktyget för att selektera urvalet av fakta för att stärka en tes.

Hela denna rörelse har sin bas på SSU:s kursgård Bommersvik, idag tydligast i form av Bommersviksakademin där framtidens ledare skolas. En skolning i visioner, berättelser och kommunikation, där allt präglas av ett postmodernt anslag och där väljargruppernas identiteter är allt. Identitetspolitik före bredare klasskamp, ett vägval som bekräftades så sent som vid partikongressen 2015.

Förändringen av SSU under dessa år är naturlig då SSU attraherade främst utlandsfödda eller barn till utlandsfödda i stora tal. För dessa, ofta med flyktingbakrund, är identitet en form av klass. Identitetskamp är klasskamp. Identitetspolitikens födelse. Identitetspolitiken tränger undan den bredare klasskampen.

Istället, för som fler motionärer propagerat att banta Verkställande Utskottet, med färre särintressen för att kunna driva en bredare klasskamp, valde partistyrelsen att förstärka identitetspolitiken med ytterligare en identitetsgrupp i VU. HBT-sossen gör idag sällskap med S-kvinnor, SSU, S-studenter samt Socialdemokrater för Tro och Solidaritet. Alla sidoorganisationer erhåller, trots deras litenhet i förhållande till majoriteten av medlemmarna, en prioriterad särställning. De är de främsta bland jämlikar. Och: Denna identitetsvänster är det som idag utgör i praktiken hela regeringens stab av politiskt sakkunniga. Alla, med några få undantag, har sin politiska bas i identitetspolitisk skolning. Ointresserade av vardagsnära, väljarnära, kommunalpolitik.

Socialdemokrater för Tro och Solidariet utgör mellan tre och fem procent av medlemsantalet på strax under 100 000 medlemmar, men har en given och stadgereglerad plats i socialdemokraternas högsta beslutande organ. HBT-Socialdemokrater i Sverige är ännu mindre. I slutet av 2014 hade förbundet 13 lokalföreningar med sammanlagt omkring 608 medlemmar. Med drygt en halv procent av socialdemokraternas medlemmar, men med en tydlig identitetspolitisk agenda, meriterade de sig till samma särställning som Tro och Solidaritet, en särställning före alla andra medlemmar. Detta har gjort det enkelt för dem att bakvägen kapa eller påverka Verkställande Utskottets dagordningar. De står före den vanlige medlemmen.

För att förstå hur socialdemokratin gått från att vara ett parti för arbetare med arbetare för en bredare klasskamp till att bli ett identitetspolitiskt, kulturrelativistiskt, postmodernt vänsterparti, måste vi gå tillbaka till några avgörande årtal eller tidsperioder, då avgörande beslut kom att fattas, eller inte fattas. Det fick ödesdigra konsekvenser.

1987 upphörde den allmänt kritiserade kollektivanslutningen av LO-medlemmar. Med detta beslut föll medlemsantalet från 1,5 miljoner till en tiondel på bara ett par år. Utan rekryteringsbasen av nya politiker, med fast förankring i arbetsmarknaden utanför politiken, föddes en ny politisk adel. Eftersom varken partistadgarna eller partiorganisationen anpassades till det väsentligt mindre medlemsantalet öppnade detta för en politikertyp som var mer skolad i stadgarnas möjligheter att främja en egen karriär genom inflytandemaximering än arbetserfarenhet och politiskt intresse från annat håll än politiken. Detta, och de personer som avses, finns väl beskrivet i Torbjörn Nilssons bok ”De omänskliga” (2010), om de politiska ungdomsförbunden. Förpackning, berättelser och yta är viktigare än något annat.

Nästa brytpunkt kom efter regeringen Bildt. Vid SSU-kongressen 1993 redovisade Tomas Eneroth sin utredning ”Egenmakt” som ett idéprogram för att reformera socialdemokratin. Mer frihet skulle läggas på individen, men samtidigt fler krav. Det skulle bli ett skifte från att vara systemförsvarare till försvarare av individen. Det var inte ologiskt med tanke på arbetsmarknadens utveckling, men i grunden skulle detta utmana mer än 70 års socialdemokrati. Någon reform blev det inte, som bekant. Efter den hårda budgetsaneringen riksdagsåret 1994 – 95 bland annat efter det hårt kritiserade strejkstoppet var arbetarrörelsen för trasig för att kunna föra en idépolitisk debatt. Hoppet stod till att Mona Sahlin skulle injicera ny energi men så blev inte fallet. En schweizisk chokladkaka och ett paket blöjor kom emellan och skrev om historien.

Det tredje årtalet är 2002. Då inträffar två saker. Göran Persson gör analysen att S kommer att backa och att S behöver återknyta de band med den välutbildade politiskt medvetna medelklassen, som han tappat sedan han tog över ordförandeskapet. Denna medelklass hade till stora delar gått till Miljöpartiet. En allians, men utan ministerposter, borgade för att ge honom legitimitet inför hans sista mandatperiod. Han tog det första steget mot att göra socialdemokraterna till ett identitetspolitiskt parti. Han insåg även faran i hans efterträdares historia, men gjorde ingenting för att stoppa de negativa följdverkningarna. Den nya generationen SSU-politiker, som utnyttjat det vakuum som bildades efter kollektivanslutningens upphörande, representerar nu en kultur som Persson menade skulle slita sönder partiet den dagen de nådde ledningen. Det blev en varning för döva öron, då vi idag kan se Mikael Damberg, Morgan Johansson och Anders Ygeman – för att bara nämna några – som inte drog sig för att hugga varandra i ryggen med blanka vapen inför publik i SSU:s inre falangstrider. En kultur av maktkamp uppstod, med personliga karriärmotiverade agendor och hänsynslös oförsonlighet, där till slut Anna Lindh och Jan Nygren var tvungna att kallas in för att medla i syfte att hålla ihop ungdomsförbundet efter Mikael Dambergs ordförandeskap. Alla dessa tre, och fler därtill, utgör idag socialdemokratins partistyrelse och Verkställande Utskott. Och skenet bedrar, såren och ärren från SSU-åren finns kvar. Lika mycket som stödtrupperna, som fortfarande är lojala mot sina dåvarande herrar.

Så kom slutligen 2007. Mona Sahlin inledde sin korta period som partiordförande. Ingen partiledare har så intimt förknippats med identitetspolitiken. Övertron på att hitta en muslimsk organisation för att attrahera alla muslimer, är bara ett exempel. Hennes engagemang i HBTQ-rörelsen är ett annat. Särintressenas krav på identifikation och uppmärksamhet trängde slutligen bort klassisk bredare klasskamp och inkluderingspolitik samtidigt som de sista tjänstemännen från Göran Perssons tid trängdes ut. Hon insåg aldrig att en inkluderingspolitik för en grupp, eller att ge ett särintresse särskild uppmärksamhet, sliter sönder arbetarrörelsens grundläggande ideal, då detta förhållningssätt tränger undan andras behov.

Det som idag förenar socialdemokrater och moderater är, utöver att de nu har bägge tydliga identitetspolitiska falanger, att de kretsar nervöst kring mittfältet i svensk politik, där de flesta väljare befinner sig. Dock har identitetspolitiker i bägge partier, i sin strävan att särskilja sig på något sätt, kommit att lämna den rena mitten ensamma.

Jakten på snabbrörliga åsikter på ytterkanterna hos olika identifierade väljargrupper har prioriterats före en ideologiskt baserad bredare positionering. Detta har medfört att partierna blivit instabila.

Ryggraden, i Socialdemokaternas fall den klassiska vänsterfalangen samt de mer pragmatiska funktionssocialisterna, känner sig inte hemma i denna marknadsanpassning till snabba åsiktskast. Lika lite känner sig den rent konservativa falangen i moderaterna sig som hemma i sitt parti. De identitetspolitiska falangerna dominerar partiledningarna och hotar på sikt att slita sönder partierna.

Socialdemokratiska partiet är idag instabilare än någonsin tidigare. Den stabilitet som finns kvar är framför allt i grundorganisationen. Arbetarkommunerna. Med kommunalråd som Lars Stjernkvist i Norrköping, Niklas Nordström i Luleå, Anna Ljungdell i Nynäshamn och Ulrika Falk i Norrtälje för att ta några exempel på stabila, väljarnära, politiker. På den nationella nivån är det klent med den kalibern av politiker där endast Peter Hultqvist och Anders Ygeman kan visa upp samma personliga egenskaper.

På regional, och framför allt nationell nivå, kan socialdemokraterna som bäst beskrivas som svajigt. Partiet höll, under Håkan Juholts partiledarskap, på att splittras när opinionssiffrorna gick ner mot 24-26 procent. Centrifugalkrafterna var kännbara i hela landet. Idag ligger partiet på samma siffror som under Juholt, men hålls ändå ihop av regeringsmakten. Men skulle opinionen halka ner ännu längre, under 22 procent, så går det inte att räkna bort en partisplittring eller att partiet helt enkelt imploderar in i sig självt, vilset och söndertrasat av bittra falangstrider med tydliga spår av personliga maktbegär från den tidigare nämnda SSU-generationen som utgör dagens partiledning. En kollaps där medlemmarna till slut flyr eller helt enkelt ger upp. Frågan infinner sig om vad som händer med det socialdemokratiska idépolitiska arv som grundade och försvarade välfärdsstaten. Karlebyismen, eller mer formellt funktionsssocialismen.

Idag uppvisar minst fem av de åtta riksdagspartierna tydliga tecken på att vara instabila. De minst stabila torde vara folkpartiet och socialdemokraterna, men inte heller centerpartiet verkar vara robust och förankrat i sin kärnväljarkår. Även om Sveriges demokratiska tradition är en av världens äldsta, med arv från exempelvis vikingatidens ting, finns det inga garantier att ett politiskt parti har ett evigt liv. Hatt- respektive Mösspartierna på 1700-talet finns inte kvar idag, inte heller Ny Demokrati. Alla partier har en livscykel med samma start- som slutpunkt;

Noll medlemmar och inga sympatisörer. Det är osannolikt att något av dagens partier skulle vara begåvat med evigt liv. Inte heller socialdemokraterna har det frikortet, även om självbilden är en annan. Men idéerna och värderingarna kan mycket väl ha, om inte evigt, så ett väldigt långt liv, om de har en hemvist.

Om socialdemokraterna skulle implodera – partiet är kanske det som är närmast denna punkt av alla, inklusive de som balanserar på riksdagsspärren – finns ingen naturlig aktör som kan fånga den mer traditionella funktionssocialismens idéarv. Postmodernisterna och den traditionella partivänstern har färdiga identitetspartier i form av Miljöpartiet och Vänsterpartiet att gå till. Men för funktionssocialisterna, som utgör bedömningsvis halva partiet och framför allt är representerade i kommunalpolitiken samt är i majoritet utanför storstadskärnorna, finns ingen hemvist idag för de ideal de står för.

Socialdemokratins framtid ligger därför i osäkrare händer än på mycket länge. Vi får gå tillbaka till socialdemokraternas barndom för att hitta motsvarande instabilitet. Det kan vara så att Nils Karlebys ideal, som var grunden till folkhemmet och såväl Tage Erlanders som Ingvar Carlssons politiska gärning, bara kan räddas till eftervärlden med tämligen drastiska åtgärder.

Det kan inte uteslutas att ett av alternativen för socialdemokraterna att vända siffrorna totalt sett är endast en medveten eller någorlunda kontrollerbar partisplittring. Att en sådan kan rädda socialdemokratiska funktionssocialistiska värderingar kvar i det parlamentariska systemet. Om partiet inte splittras utan istället fortsätter implodera, eller kollapsar okontrollerat, riskerar dessa värderingar och idéer bli bostadslösa och vilsna för lång tid framöver.

Tycker du denna form av analyser och essäer är intressanta? Donera gärna, alla bidrag hjälper till att utveckla Ledarsidorna.se som under 2016 har ambitionen att kontrastera ytterligare i medialanskapet genom att kontraktera minst två, sannolikt tre, fristående kolumnister av hög kvalitet.