Ett uteblivet handslag stod i centrum för kritikstormen mot Miljöpartiet efter bostadsminister Mehmet Kaplans avgång. I sin första stora intervju, publicerad i DN, sedan avhoppet från partistyrelsekandidaturen berättar den hårt kritiserade Yasri Khan om sin syn på islam, Sverige och feminism. Intervjun väcker dessvärre fler frågor än svar och är sannolikt kontraproduktiv om syftet var att måla upp en annan bild av muslimer i allmänhet och Kahn i synnerhet.

Alltför många frågor utelämnas och samtalet handlar mer om en hälsningsceremoni än de mer genomgripande, och viktigare, frågorna. Som synen på särlagstiftning för muslimer eller andra identitetsgrupper, homosexualitet, samkönade äktenskap, särrättigheter på arbetsplatser och universitet i form av raster för bön, separata badtider, klädregler och mycket annat.

DN kör i diket i en intervju som skulle kunnat bli så mycket bättre. För alla parter. Nu lämnas de riktigt brännande ämnena vid sidan och öppnar för spekulationer. Det hade varit befriande om DN:s redaktion när de skickade ut journalisten säkerställt att de förstått komplexiteten i frågan. Nu gör de alla Sveriges muslimer och samhällsdebatten en otjänst.

Kahn är långt ifrån representativ i sin tolkning av Koranen och han pekar faktiskt på ”sin kultur”, hur den kultur han kommer från tillämpar Islam. Så här långt står Kahn för den ärligaste utsagon i denna debatt. Kahn är inte representativ, inte ens med egna mått mätt, för alla Sveriges muslimer. Men med detta närmar vi oss obönhörligt integrationsområdet. Kahn har tidigare efterlyst en normkritisk debatt men inte utvecklat detta närmare. Inte heller han förstår riktigt att svenska kvinnor kan känna sig djupt kränkta när han vägrar ta i hand. Något inte heller Gustav Fridolin begripit förrän i vuxen ålder enligt sin egen utsago.

Integration kommer tillsammans med följande debatt, bedömer Ledarsidorna.se, bli de kommande årens största utmaning. FN:s flyktingkonvention omfattar två paragrafer som ingen, i rädslan av att bli stämplad som dödsknarkarfascist eller islamofob, vill ta i. Artikel 2 samt artikel 34. Men nu måste vi.

Article 2 General obligations Every refugee has duties to the country in which he finds himself, which require in particular that he conform to its laws and regulations as well as to measures taken for the maintenance of public order.

Det vill säga, följa lagar och regler samt vidta andra åtgärder för att inte störa den allmänna ordningen i värdlandet. I Sverige är polygami förbjudet, likaså barnäktenskap, könsstympning samt hets mot folkgrupp, som judar och homosexuella för att ta några exempel. Inte heller ska vi ha särlagstiftning för till exempel den muslimska diasporan i form av lokal sharia-lagstiftning. Det behövs ingen normkritisk debatt för att konstatera att svensk lagstiftning är absolut för alla som vill leva i detta land.

Article 34 Naturalization The Contracting States shall as far as possible facilitate the assimilation and naturalization of refugees. They shall in particular make every effort to expe- dite naturalization proceedings and to reduce as far as possible the charges and costs of such proceedings.

Denna artikel tar upp det förbjudna ordet assimilation som ingen fått använda sedan Jimmie Åkesson använde det för första gången. När konventionen nedtecknades, 1951, hade världen god erfarenhet av andra världskrigets flyktingströmmar och förstod vikten av att integration inte stannade vid lite kulturaftnar med folkdans och matlagning, inte heller stannade det vid arbete i någon form utan hade en bredare betydelse för att hålla samhällen stabila. En assimilation av värdgrunden i värdlandet. Att få samhällsmaskineriet att löpa smidigt utan kulturkrockar. Denna problematik beskriver Paul Collier i sin bok Exodus, en bok som blir mer och mer aktuell. Han pekar på skillnaderna i kulturer.

Vid studier av den turkiska diasporan i Tyskland visade det sig att de tyskfödda turkar som såg sig som tyskar i första hand lyckades väsentligt bättre än de tyskfödda turkar som ansåg sig vara turkar i en diaspora. Trots likvärdiga betyg lyckades den förstnämnda gruppen bättre i sin etablering på arbetsmarknaden med högre inkomster och bättre hälsotillstånd. Samma sak gäller i Storbritannien där man konstaterat att polacker snabbare anpassar sig i det brittiska samhället, trots att de inte kan språket, än indier. Trots att de kan språket och varit en del av samväldet.

Vad Collier pekar på är att den personliga attityden samt den kulturella närheten spelar stora roller för att lyckas med integrationen i värdlandet.

Assimilering, och naturalisering, har varit förbjudna ord i debatten. Det är dags att, med turerna kring Miljöpartiets grumliga inställning till identitetspolitik i färskt minne, ta tillbaka orden och börja debatten om integration på riktigt. Det är inte bara Sverige som har ett ansvar, även de som kommer hit måste gå vårt samhälle till mötes. Allt i enlighet med FN:s Flyktingkonvention.