Roskildefreden är det största nederlag som drabbat Danmark. Den var resultatet av en spektakulär och djärv marsch som den svenska armén företog över de isbelagda danska sunden 1658. Kriget hade startat ett år tidigare.

1657 var Danmark redo att anfalla Sverige för att riva upp den förhatliga freden i Brömsebro från 1645, då Gotland, Ösel, Jämtland-Härjedalen och Halland (på trettio år) hade blivit svenska landskap. Men danskarna insåg att de inte var tillräckligt starka att på egen hand besegra Sverige.

Den svenska stormakten hade vuxit i styrka, inte minst i och med framgångarna i westfaliska freden 1648. Både om man ser till strategiska positioner och ren militär styrka var Sverige nu Danmarks överman på land, medan den danska flottan fortfarande kunde balansera – och förmodligen också besegra – den svenska flottan.

Fredrik III i gynnsamt läge

Danmark behövde med andra ord allierade och därmed var situationen på sommaren 1657 mycket fördelaktig ur dansk synvinkel. Den svenska armén var djupt indragen i ett alltmer besvärligt krig i Polen samtidigt som ryska trupper ansatte de svenska provinserna i Baltikum.

Dessutom fanns det en möjlighet att Österrike skulle sluta upp på Polens sida i kriget mot Sverige. Danmark hade också goda förhoppningar om att Nederländerna skulle bistå den danska flottan. På papperet såg det med andra ord ljust ut för kung Fredrik III i Köpenhamn. Det var ett gyllene tillfälle som inte fick gå Danmark ur händerna.

Karl X Gustavs polska krig

I flera år hade Sverige förgäves stridit i Polen. Med sitt angrepp år 1655 hade Karl X Gustav strävat efter att krossa riket söder om Östersjön, få den polske kungen (som tillhörde Vasaättens polska gren) att avsäga sig alla anspråk på den svenska kronan samt, inte minst, att erövra Kurland och Preussen. På det sättet skulle ytterligare ett par feta bitar fogas till det svenska östersjöväldet. Den svenska kontrollen över den inkomstbringande östersjöhandeln skulle ytterligare stärkas.