SLUTREPLIK. Jag skrev i onsdags en debattartikel på Expressen Debatt som kortfattat handlar om målkonflikter och prioriteringar såväl i privatekonomi som i offentlig sektor. Efter att ha läst Kajsa Hälljes svar så känner jag att vissa missförstånd måste redas ut.

För det första vill jag självklart inte hindra varken Kajsa Hällje eller någon annan att skänka bort precis hur mycket de vill! Jag tycker tvärtom att när det gäller ens egna pengar så bör man ha en självklar rätt att prioritera dem som man själv vill utan att bli moraliskt skuldbelagd.

Jag är ärlig med att jag både ekonomiskt och emotionellt prioriterar min familj och bekantskapskrets framför andra och för mig obekanta människor. Jag tror att det är en egenskap jag delar med den stora majoriteten av världens befolkning, och som jag inte på något sätt skäms för.

Att Kajsa Hällje köper färre julklappar och avbokar solresan respekterar jag. Ännu mer trovärdighet får Hällje om hon är konsekvent och principfast, säljer allt hon äger, lever på existensminimum och skänker bort överflödet.

Fullföljs inte den altruism som Hällje saknar i min artikel, så är den bara en tunn fernissa. Då erkänner hon samtidigt att även hon gör prioriteringar utifrån egna intressen, och är en precis likadan människa som den hon föraktar.

För det andra finns det ingen motsättning mellan förståelse för att det överallt i samhället finns målkonflikter och prioriteringar - och att känna empati för medmänniskor, idka välgörenhet eller ge bistånd till fattiga länder.

Det finns helt enkelt ingen annan realpolitisk verklighet än att ställa grupper mot varandra. Det är därför vi har demokratin och våra framröstade representanter för att fatta svåra beslut mellan liv och död. Detta alltid med en begränsad budget. Att utgå från att statens ansvar i första hand sträcker sig till de egna medborgarna är en bra start.

Köper man inte premissen med ett svenskt samhällskontrakt, blir det logiska alternativet något slags global utilitaristisk kommunism. Många samhällsvarianter på den linjen är prövade under 1900-talet, och ingen av dem är i alla fall i min smak.

Jonas Andersson

Ungdomspedagog och debattör