Dela via: Facebook

Twitter

LinkedIn

Trodde ni att striden om löntagarfonderna var över bara för att de togs bort 1991? Tänk om. Veronica Palm och Annika Strandhäll ihop med LO vill införa dem idag. Och i regeringen sitter….. socialdemokraterna, som leds av fd IF Metall-basen Löfven. De har tänkt att använda Lagen om offentlig upphandling som kofot att återigen försöka stjäla landets företag.



Bilden är gjord av “I fablernas land”.

Den 4 oktober 1983 genomfördes en enorm demonstration. Det var landets företagare som reste man ur huse till Stockholm för att delta på en av de största demonstrationerna som genomförts – minst 75 000 gick i tåget den dagen.

Jag skulle gärna ha bifogat en bild men eftersom jag inte har rättigheterna får jag nöja mig med att bifoga en länk för er att klicka på för att se hur det såg under det som kallades 4-oktoberrörelsens demonstration.

Löntagarfonderna var ett förslag från LO-ekonomen Rudolf Meidner om att LO helt sonika, med hjälp av politiska beslut från Socialdemokraterna som satt i regeringen, skulle stjäla majoriteten av landets företag. Bakgrunden var att de ansåg att det var orättvist (!) att de företag som gick bra och hade bra vinster kunde erbjuda bättre villkor till de anställda än de som gick dåligt. Lösningen skulle vara att 50 % av företagen skulle ägas av löntagarna (läs facket).

Man skulle avskaffa företagarnas makt över sina egna företag.

Tillvägagångssättet skulle vara att 20 % av företagens vinster skulle omvandlas till riktade fondemissioner som skulle ges till löntagarfonderna. Förslaget modifierades sedan med att att sossarna skulle höja arbetsgivaravgifterna för samtliga företag, och den nya intäkten skulle alltså i princip få LO förfoga över genom att aktier i företagen köptes.

Företagen skulle själva få finansiera stölden av sina egna företag.

Nu undrar ni varför jag tar upp denna gamla skåpmat.

Jo, för att Socialdemokraterna i Stockholm med Annika Strandhäll i spetsen vill nu återinföra löntagarfonder. Ni läste rätt.

För några dagar sedan skrev socialdemokraten och ordföranden i Stockholms Arbetarkommun (Stockholms socialdemokrater) Veronica Palm följade på Twitter:

“Krafttag för ekonomisk demokrati”

Ekonomisk demokrati är kodordet här, för socialsering av näringslivet. Demokrati är i den här kontexten likvärdig med ordet demokrati i till exempel Demokratiska folkrepubliken Nordkorea. Socialister har alltid haft en förkärlek för att inkorporera ordet demokrati i allt de gör. Det betyder inte demokrati i den meningen vi andra använder det alltså.

Bakgrunden till Palms förtjusning är att S i Stockholm redan för ett år sedan hade en motion till sin årsstämma från SSU om just löntagarfonder. (motion B12, sidan 25 och 26) med titeln “Krafttag för ekonomisk demokrati!”. Förslaget var att S i Stockholm verkar för att den socialdemokratiska regeringen inför en ny Socialiseringsnämnd, likt den som fanns på 80-talet. Nämnden ska utreda “vilka samhällsfunktioner, naturtillgångar och företag” som bör socialiseras (läs stjälas) och hur detta ska göras. För att anställda i alla dessa företag ska kunna “överta företagen där de arbetar” (läs stjälas).

Mitt eget politiska engagemang väcktes av just protesterna mot löntagarfonderna på 80-talet, även om jag då gick i lågstadiet. LO:s makt och vilja att stjäla landets företag har alltid varit en röd tråd i min drivkraft. Även om löntagarfonderna infördes mot S-ledningen och Palmes egentliga vilja och sedan rätt snabbt avskaffades har det sedan dess funnits massa personer som fortsatt längta efter ett samhälle där socialdemokraterna kan ta privata företagares livsverk utan att betala för det.

Det här är varför jag blir extra provocerad av de borgerliga ungdomsförbundens vilja att sedan något decennium fokusera på veritabla skitfrågor som genus, sälas och som nu, incest och nekrofili. För att de tar vunna segrar för givna. De borde betrakta varje vinst för individens frihet som tillfällig och envetet arbeta för att vinsterna behålls. Även om de inte ens fanns under löntagarfondstiden. Det är många av de segrar borgerligheten och liberalismen vunnit som är hotade, ta till exempel avregleringen av vård, skola och omsorg som uppskattas av en överväldigande majoritet av befolkningen men som socialisterna i åratal ägnat avsevärd tid och kraft åt att försöka rulla tillbaka till monopolens dagar. Vi har inte råd att ägna värdefull tid åt småfrågor när de stora frågorna måste försvaras. Som rätten att få äga och driva ditt eget företag. Den fria företagssamheten, det fria näringslivet. Och detta bevisar att den forfarande är under attack.

Till exempel skrev en vänsterpartist en motion 2005 om just att införa löntagarfonderna igen.

Vad gäller S-motionen till årsstämman ledde inte den till bifall men till att Stockholms-sossarna tillsatte en utredningsgrupp.

Bestående av ordföranden för fackförbundet SEKO:s Stockholmsförbund, en person från Olof Palme center som ställde upp som EP-kandidat 2014 (Europaparlamentet) och socialförsäkringsminister Annika Strandhäll.

Det är deras arbete som Palm jublade över på Twitter. För de levererade resultatet nyss, i form av en rapport och förslag. De inleder med att gå igenom lite historia.

“Dock blev aldrig löntagarfonderna de successiva överttagande av näringsliv som förespråkarna hade hoppats utan bidrog som mest till att bygga grunden för det omfattande pensionssparande som idag finns inom LO/TCO-kollektivet”

När fonderna upplöstes av Bildt-regeringen gick nämligen det kapital de hade hunnit bygga upp just till pensioner.

Ett förslag inom S som funnits länge är att just förvaltandet av pensionsfonderna skulle vara mer aktivt ägande, för att “agera motvikt mot det globala kapitalet”.

Sedan går det vidare till finansieringen av löntagarföretag. Och hävdar, hör och häpna, att “för ett vanligt nystartat privatägt företag finns det en mängd alternativ för att hitta kapital, allt från banklån, riskkapital eller nystartsbidrag från staten”.

Nivån på okunskapen är avgrundsdjup och vittnar om att rapportförfattarna, som inte är några duvungar i politiken, inte har den minsta susning om hur företag startas och drivs. Det finns drygt en miljon företag i Sverige idag. 99,9 % av dessa har färre än 249 anställda och 99,4 % färre än 50 anställda. Faktum är att 75 % har inga anställda.

Det finns inga banklån eller riskkapital till dessa företagare. De får finansiera sin dröm genom privata pengar. Antingen tar de ett lån på sin bostad eller så finansierar en partner livskostnader medan företagaren går utan lön och försöker få igång företaget. De allra flesta företagen finansieras så – genom att privat offra inkomst för att företaget ska växa.

Det är anmärkningsvärt tycker jag att ett av våra statsråd, som är satt att tillsammans med regeringens övriga medlemmar styra hela landet Sverige, visar att hon har en sådan låg kunskapsnivå om hur näringslivet i Sverige fungerar.

Rapportförfattarna inser dock att det inte finns något opinion för att införa löntagarfonder rakt av igen, och att det skulle vara mycket mer komplicerat idag i och med att vi är med i EU och näringslivet nu är globaliserat. Så i detta första steg mot nirvana av fackligt ägda företag har gruppen andra förslag: man ska rikta in sig på löntagarägda företag och inte på löntagarfonder och man ska fokusera på lagen om offentlig upphandling.

Det är nämligen deras partikollega Ardalan Shekarabis jobb – att leverera politiska beslut till LO som betalning för alla pengar och humankapital i form av arbetsinsatser och opinonsbildning LO gett SAP. Det första sittande regeringen gjorde var därför att starta utredning om LOU och tillsätta en utredning för att skapa en ny myndighet – Upphandlingsmyndigheten. Genom att ställa en massa krav dikterade av LO på vilka som får lägga anbud i offentliga marknaden, som omsätter ca 600 miljarder i landet varje år, kan man nämligen politsera näringslivet. Kraven som kommer införas är exempelvis “sociala krav”, det vill säga att företagen som lägger anbud förbinder sig att anställda långtidsarbetslösa. Miljökrav, vi får så om det till och med ställs krav på Fairtrade-produkter etc eftersom Per Bolund aviserat att Sverige ska bli Fairtrade-nation. Och modellen Vita jobb, som skulle innebära att LO får långtgående rättigheter att få se affärshemligheter och dessutom får ett myndighetsutövningsansvar för att kontrollera allt.

De vill också att Stockholm stad, när det går, tar över framför allt företag inom välfärden genom att inte förnya kontrakt och ta företagets kunder. Vilket sker redan idag.

Och de vill också att såväl Tankesmedjan Tiden, som finansieras av arbetarrörelsen samt ABF klurar ut de praktiska frågorna för att kunna ta över näringslivet igen.

Jag förstår inte varför detta kan segla under radarn faktiskt. Inser folk inte vad det egentligen står här?

Att ledande Socialdemokrater inklusive statsrådet Strandhäll året 2016 vill att S återigen försöker stjäla privata företag genom politiken? Och vad får vi för samhälle om de lyckas? Var är gränsen när de lyckats med punktern på första listan? För det är givevis inte de anställda som “vill ta över” sin arbetsplats som ska ta någon risk och finansiera sitt inköp själv utan det kommer S sin vana trogen antingen låta företagen betala eller så kommer landets skattebetalare få betala.

Det är dags att landets borgerliga politiker och ungdomsförbunden vaknar och se vad som håller på att hända. Och släppa alla små tramsförfrågor för att försvara redan vunna segrar med näbbar och klor. Annars kommer vi politiskt beslut för politiskt beslut se alla de friheter som byggt den starka ekonomi vi har försvunna en efter en.

När inte ens deras ledande företrädare förstår hur näringslivet fungerar och hur en företagares vardag ser ut finns det inget hopp alls här.

För att citera Veronica Palm:

“Woop woop! Vakna! Annars kommer sossarna stjäla ditt företag”