Det går att säga mycket om det svenska stödet till Frankrikes kamp mot IS. Att det är snålt och sent. Att vi, om vi angrips, inte kan förvänta oss större hjälp än vad vi är villiga att ge. Man kan hävda att det är omoraliskt att inte göra mer, men knappast att det är olagligt.

EU-fördragets krav på stöd till den medlemsstat som utsatts för väpnat angrepp är mjukare än vad texten antyder. När det kommer till kritan är det upp till varje stat att bestämma hur solidarisk den vill vara. Staterna kommer själva överens om hjälpinsatserna. Hur de utformas är en rent mellanstatlig fråga som EU överhuvudtaget inte lägger sig i.

Detta hindrade inte Kristdemokraternas ungdomsförbund från att häromveckan “anmäla” Sverige till EU-kommissionen för fördragsbrott. Förbundet insåg rimligen hur befängt dess påhitt var ur rättslig synvinkel. Men så var målet med anmälan knappast rättsligt, utan politiskt.

Genom att göra rättssak av regeringens beslut ville KDU visa att man verkligen menade allvar. Att använda diverse anmälningar som ett politiskt verktyg är ett säkert sätt att få uppmärksamhet. KDU:s tilltag fick ett för ungdomsförbund exceptionellt utrymme i medierna och ingenstans förklarades att det var trams.

De många anmälningarna av SD:s obehagliga kampanj mot tiggare i somras blev snabbt huvudsaken i debatten om den. Trots att det var uppenbart att affischerna inte var olagliga hamnade den rättsliga debatten i centrum. För många räckte det uppenbarligen inte att angripa SD med politiska och moraliska argument, de ville rasa med rättslig auktoritet.

Politiska kombattanters behov av att ha rätten på sin sida har också märkts i debatten om årets mest uppmärksammade våldsdåd. För somliga, företrädesvis inom SD:s anhang, var det oerhört viktigt att de mord som en asylsökande begick på Ikea skulle anses förövade med hatmotiv i lagens mening. Andra, i regel vänstersinnade, menade att det vore oacceptabelt att inte rubricera attentatet i Trollhättan som ett terroristbrott. Snåriga straffrättstekniska frågor har så blandats ihop med politiska önskemål.

Missbruket av juridiken har bara eskalerat. Det skulle kunna bero på att allt fler upplever att de rent politiska argumenten har förlorat sin auktoritet. Det är ändå bara käbbel, för att tala med statsministern. Dessutom är våra verklighetsuppfattningar för olika för att vi ska kunna förstå varandra. Men rätten gäller lika för alla och är gemensam även för meningsmotståndare. Att hänvisa till den är ett sätt att försöka höja sin sak ovanför futtighetens skyttegravar och tala på ett språk som alla kan förstå.

Det är förståeligt att strategin är lockande. Men den är också djupt korkad. Den absoluta merparten av allt som är dumt, olämpligt eller omoraliskt är fullt tillåtet. Vad käbblet än rör har rätten sällan något användbart facit.

Den som felaktigt angriper sin motståndare med juridiska argument riskerar att i stället hjälpa denna. När frågan om huruvida SD:s affischkampanj utgjorde hets mot folkgrupp eller inte blev central kunde partiet enkelt gå segrande ur debatten.

2016 är det dags att sluta klä politiska argument i dåligt sittande rättsliga kläder.

Läs också:

Halmgubbarna förstör debatten

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och kommentarer