I en nyligen publicerad - dock hårt kritiserad rapport till Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) hävdar tre forskare att Muslimska Brödraskapet är verksamt även i Sverige, i första hand genom olika muslimska samfund som regelbundet uppbär statsbidrag.

Religionsfrihet är en självklarhet i en demokrati och inskriven i svensk lag. Lika självklart borde det vara att religioner inte får utnyttjas för att bryta mot mänskliga rättigheter. Det är ju inte ovanligt att kollektiva religiösa och kulturella normer kommer i konflikt med individens rättigheter. Efter många år av kvinnokamp slutade till exempel Svenska kyrkan att öppet diskriminera när den 1958 tillät kvinnor att inneha prästämbetet. I dag är till och med ärkebiskopen en kvinna. Efter åratal av debatter slutade de protestantiska kyrkorna att diskriminera homosexuella; idag vigs även de i kyrkan.

I större delen av världen fungerar inte dessa (för oss) självklara rättigheter. Närmast oss finns Katolska kyrkan - med över en miljard katoliker i världen - som än i dag utesluter kvinnor från prästämbetet och diskriminerar homosexuella. Och inte heller fungerar dessa rättigheter bland många av våra minoritetssamfund, där det odlas kanske ännu värre diskriminerande normer.

Sedan femton år - då den giftiga hedersvåldsdebatten startade efter mordet på Fadime Sahindal - kräver förortsfeminister att skattemedel inte ska skickas till samfund som sanktionerar oskuldsetiken, som i högsta grad bidrar till att hederskulturella normer cementeras. I våra mansdominerade förorter växer en könsapartheid fram och sekulära invandrarkvinnor börjar fly. Regeringens politik, att å ena sidan vilja förebygga hedersförtryck - som berör över 100 000 ungdomar (enligt regeringens utredning 2014) - och å andra sidan skattefinansiera grupper som odlar oskuldskulturer är en ekvation som inte går ihop. Men, det är så det ser ut i praktiken.

Efter femton års försening tillsatte demokratiminister Alice Bah Kuhnke (MP) i somras en utredning av statens stöd till trossamfunden. Trots det ser vi med oro på den nära tvååriga utredningens möjliga utgång. Den tillsatta utredaren är statsvetarprofessor Ulf Bjereld, ordförande för Socialdemokrater för tro och solidaritet. Det innebär att han är part i målet. En fråga om jäv inställer sig automatiskt och det har flera påpekat.

Dessutom gav professorn sitt stöd för en annan religiös ledare och S-politiker som hamnade i blåsväder för att ha bjudit in hatpredikanter till Sverige. Att stödja en sådan religiös ledare vittnar om en nedprioritering av mänskliga rättigheter.

Utifrån politiska intressen är det förståeligt att regeringen vill behålla goda kontakter med många urkonservativa samfund som förbjuder kvinnor att praktisera prästyrket eller förbjuder föräktenskapliga kärleksrelationer. Vi har full respekt för professorns kunskaper som statsvetare, dock ser vi inte att han är lämplig för detta uppdrag. Att han uttalar sig i pressen om att de religiösa samfunden ”inte behöver oroa sig” visar ännu tydligare på utredarens partiskhet. Om målgruppen inte ens behöver oroa sig varför ska de då utredas?

Självfallet borde utredningen göras av en religiöst och politiskt obunden person. I första hand är det kvinnor som diskrimineras så uppgiften borde gå till en kvinna med relevant invandrarbakgrund och som brinner för rättighetsfrågor. En sådan utredare skulle omgående förstå att hela denna kostsamma utredning är överflödig; samfund som öppet diskriminerar kvinnor bör helt enkelt inte skattefinansieras i en demokrati.

Utan dyra utredningar stoppade regeringen skattemedel till Jehovas vittne som uppmuntrade sina anhängare att inte rösta. Synnerligen en bagatell jämfört med att sanktionera oskuldstvång för ogifta kvinnor. Men uppenbarligen gäller inte samma måttstock för alla. Regeringen fortsätter att finansiera hederskulturers producenter, vilka inte behöver ”oroa sig”. Det är dålig teater med en självklar poäng: konflikter med patriarkerna ska, som vanligt, undvikas och status quo bevaras.

En fråga kvarstår, varför kallar sig regeringen ”feministisk”?

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.