Nationalism får styra flyktingpolitiken. Feministiskt initiativ menar att det är dags att byta fokus. Flyktingar utgör inte ett hot mot vår ekonomi eller välfärd, utan mot romantiska föreställningar om Sverige och vem som är svensk. Därför har Sverige inte någon ekonomisk kris, och inte heller en flyktingkris. Vi har en politisk identitetskris.

Hela hösten har vi matats med dystopier där flyktingmottagandet och etableringen av nyanlända har utmålats som ett allvarligt hot mot vår ekonomi. Mänskliga rättigheter har ställts mot den svenska välfärden. Kapaciteten är nådd, vi klarar inte mer, deklarerade statsminister Stefan Löfven för en tid sedan.

Om vi nu ska tala om svensk ekonomi, låt oss vara realistiska. Ingenting tyder på att behovet av migration skulle avta under de närmaste decennierna. Snarare tvärtom. En åldrande befolkning, kombinerat med låga födelsetal, håller på att ställa till med kris. Kortsiktigt krävs en omställning för att ha kapacitet att ta emot ett stort antal nyanlända. Men långsiktigt behöver Sverige fler skattebetalare för att vi ska kunna finansiera vår gemensamma välfärd. Detta är i stort sett alla nationalekonomer överens om. Trots det väljer regeringen att strama åt flyktingpolitiken. Frågan är, varför?

Flyktingpolitik handlar inte om ekonomi, utan om identitet. Nationalismen slår vakt om en gemensam kultur, historia och identitet. Det är detta vi just nu bevittnar. Det är identitetspolitik, i dess rätta bemärkelse. Definitionen av identitetspolitik är politiska ställningstaganden som grundar sig på egenintressen. I det här fallet den nationella identiteten.

Flyktingar utgör inte ett hot mot ekonomin eller välfärden, utan mot romantiska föreställningar om Sverige och vem som är svensk. Därför befinner sig inte Sverige i en ekonomisk kris, och inte heller i en flyktingkris. Vi har en politisk identitetskris. Det är inte mänskliga rättigheter som står i vägen för ett fortsatt fungerande svenskt välfärdssystem, det är oviljan till förändring.

Feministiskt initiativ vill byta fokus i flyktingdebatten och i stället tala om den strukturella diskriminering som hindrar människor från att delta i det svenska samhället. Rasism är det reella hotet mot den svenska välfärden. Kampen mot diskriminering och för alla människors lika rättigheter är därför en kamp för välfärdsstaten.

Vi har inte ett integrationsproblem i Sverige, vi har ett problem med rasism. Landets huvudsakliga utmaning består inte av nyanländas oförmåga att etablera sig på den svenska arbets- och bostadsmarknaden. Den består av oviljan hos många att dela arbetsplats eller bostadsområde med personer som inte anses ingå i en föreställd gemenskap om nationell kultur och identitet. Att grannar och kollegor kommer bära namn som Fatima eller Ahmed eller att vår nästa justitieminister kan vara utrikesfödd.

Vad regeringen nu gör är att gå den opinionen till mötes i stället för att rädda människoliv.

Mänskliga rättigheter står inte i kontrast till ett fungerande välfärdsamhälle. Mänskliga rättigheter utgör fundament för välfärden, och migranter är inte ett hot utan en förutsättning för ett fortsatt fungerande välfärdsystem.

Det har varit en mörk politisk höst. Men det kommer att ljusna. Då ska vi stå rakryggade och säga att vi aldrig kompromissade med mänskliga rättigheter.

För efteråt är det lätt.

Att veta vad som är rätt. Det är samtiden som utmaningen.





Gita Nabavi

(Fi), ordförande i Rådet för mänskliga rättigheter i Stockholm stad.

Victoria Kawesa

(Fi), Rådet för mänskliga rättigheter i Stockholms stad.