En gang het det millionvilla. Målet på rikdom var en millionvilla på riktig adresse, gjerne med svømmebasseng og dobbelgarasje. Nå får du knapt en hybel til aupairen for millionen. Du er ikke skikkelig rik før du har en milliard, skal vi tro Kapitals oversikt over de 400 rikeste som kom ut denne uka. Konkurransen er med andre ord blitt tøffere.

Mange når ikke opp. De må nøye seg med noen titalls millioner, selv om de jobber fletta av seg, ifølge dem selv. Til gjengjeld er det stadig flere av dem, som Fritt Ord-direktør Knut Olav Åmås påpekte i Aftenposten forleden. Han er nysgjerrig på hvem de er, alle disse anonyme nyrikingene i sjiktet under milliardærene; de som ustoppelig kjøper mangemillionvillaer og landsteder med strandlinje uten å ta opp lån en gang. Åmås mener de er en oversett gruppe som bør belyses, forskes på og settes inn i et større samfunnsperspektiv.

Jeg er enig. Det er så kjedelig med de superrike. De er så fjernt fra deg og meg at det er ikke mulig å sammenlikne. Da er det morsommere å se på de nestenrikeste; Tesla-kjørerne som korker kollektivfeltet mens de har varmekabler i oppkjørselen til hytta på Hafjell. De som håver inn penger på å gi råd ingen visste de trengte. Det er de som utstyrer barna sine med vesker som er så dyre at de blir stjålet og dermed skaper et alvorlig samfunnsproblem.

Men hvorfor i all verden inviterte Åmås dem til å delta i samfunnsdebatten? Det måtte jo gå galt. Tross at den sobre Åmås har avtjent verneplikt som statssekretær for Høyre, fikk han de nestenrikeste til å se rødt med sine uskyldige funderinger. Ikke minst eiendomsmeklere lot seg provosere av et fromt ønske om mer forskning på velstandsutviklingen i Norge. Åmås kan flytte til Nord-Korea, sa en. Dette er rene Stasi, sa en annen.

Jeg blir misunnelig. Det er vanligvis oppfordringer jeg bare får i kommentarfelt. At noen sier det i full offentlighet, tyder på at nok et tabu er brutt.

Reaksjonene er interessante. Et verdensbilde, hvor Stasi og kommunismen fortsatt er et fiendebilde, er reaksjonært. Muren har falt. Kapitalismen har vunnet. Det kan nesten synes som om de smårike drømmer om en tid, hvor det var kontroversielt å være rik. Hvor de kunne klage over janteloven og misunnelse. Slik er det ikke lenger. Tvert om er de en del av en voksende middelklasse som velter seg i en rikdom vi for kort tid siden kalte millionvilla. Selv kronprinsparet må anstrenge seg for å heve seg over en slik allmenn velstand, men de klarer det ved hjelp av gode venner.

Problemet oppstår når denne velsignete middelklassen, som har surfet på en norsk oljebølge i flere tiår, innbiller seg at de er utvalgte. At de er mer hardtarbeidende og smartere enn andre, fordi de har tjent millioner på fluktuasjoner i markedet, en tøylesløs boligpolitikk og en oljesmurt økonomi. Når de begynner å sammenlikne seg med milliardærene på 400-listen, som er i en helt annen divisjon og som dessuten stilles til ansvar.

Det er da det går i ball med samfunnsforståelsen. Å tjene en million på en eiendomstransaksjon er ikke viktigere og hardere arbeid enn å skifte bleie på mora di på et sykehjem, eller være lærer for barna dine. Lønnen er forskjellig, verdien av arbeidet er et helt annet spørsmål. Den forståelsen er i ferd med å glippe når en eiendomsmekler sitter på Dagsnytt Atten og forklarer sin høye lønn med at han er hardtarbeidende. Han antyder at hvis alle var like hardt arbeidende som ham, ville de også være mangemillionærer. Som en amerikansk drøm.

Lavtlønte er også hardtarbeidende, svært ofte kvinner, som av ulike grunner har valgt yrker som passer med omsorg for barn, hjem og foreldre. En del av dem er gift med de nestenrikeste, men langt i fra alle. Mange velger yrke på tross av lønn. De tenker muligens at det viktigste er at jeg gjør noe jeg trives med og har anlegg for. De er uansett en helt avgjørende del av samfunnsøkonomien og velferdsstaten.

Vi trenger flere av dem, ikke flere eiendomsmeklere.

Det pleide å være en stilltiende overenskomst om å late som lavtlønnsyrker i skole og helse hadde sin egen belønning. De var verdsatt, respektert, alle politikere kjempet for dem i hvert valg. Ryggraden i vårt velferdssamfunn. Nå er det plutselig eiendomsmeklere som bygger landet. Det å selge en leilighet til over takst er en større bragd enn å ta imot et barn på en sen nattevakt, eller lære barnet å lese. Lønnen forteller din verdi. Å mene noe annet er kommunisme. Det er da limet slipper. Jeg snakker ikke om en illusjon, men en grunnleggende holdning.

Ingen har sagt i fullt alvor at den som har mest penger når de dør, vinner. Det pleide å være en fleip rundt meklerbordet. Det sies nå. Blant de nesten rikeste.

