Det er RB.no som forteller den sterke historien søndag. Start videoen i toppen av saken.

«Jeg fikk én time på å lære meg gange-tabellen. For hvert svar som var feil, slo pappa meg. Den frykten har satt seg i meg, og jeg klarer ikke komme over den.» «Under rettssaken nektet faren all skyld. Han fortalte at han «elsket sine barn helt ubegrenset» og ga uttrykk for at det neppe finnes noe normalt menneske som han få seg til å behandle sine barn slik tiltalen beskrev.»

Les også: Fra søsterens dagbok

MARERITTET

Ledninger, datakabler, pinner – eller i verste fall hans eget belte. Hun visste aldri hva kan skulle bruke. Ofte ble de fire søsknene selv tvunget ut av leiligheten for å finne noe han kunne slå dem med. Noen ganger måtte de hente brennesler. De vokste rett utenfor boligen.

De nølte alltid med å gå ned den lange trappen.

– Vi gikk veldig sakte, brukte lang tid, i håp om at han hadde roet seg innen vi kom tilbake.

De fleste slagene traff håndflatene, innsiden av armene, på beina og lårene. Noen ganger følte han for at de skulle være nakne. Piskeslagene mot innsiden av lårene var de mest smertefulle.

– Slagene mot hendene ble vi vant til. Etter hvert gråt vi ikke av dem engang.

HENSYNSLØST

«Tiltaltes handlinger overfor familien er meget alvorlige, og har på en brutal og hensynsløs måte rammet hans aller nærmeste over en svært lang tid. Det må kunne legges til grunn at tiltalte har fratatt barna en normal barndom.»

I dommen mot faren satte tingrettsdommer Åge Karlsen ord på hennes barndom.

«Truslene fra tiltalte har medført et kontinuerlig trusselgerime i hjemmet», skriver han.

– Jeg følte ingenting da han fikk dommen. Jeg hater ham. Jeg skjønner ikke at han kunne gjøre noe sånt. Det er utrolig at en person som skal elske deg, slår deg i stedet. Jeg blir veldig sint når jeg snakker om ham, sier 20-åringen.

Øynene blir smale når hun bruker ordet «hater».

– Det finnes ikke noe annet ord for det jeg føler. Jeg hater ham intenst.

VAR YNGST

Hun var minst i en søskenflokk på fire og flyttet til Norge da hun var seks år gammel.

Allerede da hun var to år, ble hun slått første gang. Det er hun blitt fortalt. For det er slagene to–tre år senere hun husker som de første.

– Han stilte oss alle fire på rekke med hodet mot veggen. Vi måtte ta av oss buksene, og så pisket han oss alle. Én etter én.

Dette var bare starten på en uvirkelig oppvekst, der pisking og drapstrusler ble hverdag.

– Hvor mange ganger jeg er blitt slått, er et umulig spørsmål å svare på. Like umulig som «hvor mange ganger har du pustet?» Jeg vet ikke hvor ofte vi ble slått, jeg vet bare at det var for ofte. I tillegg kommer alle dagene med trusler og psykisk mishandel. Dem var det også mange av.

DAGENE UTEN VOLD

Dagene uten vold forklarer hun med at faren var på jobb.

– Jeg husker vi barna så fram til de dagene han skulle jobbe. Når han jobbet, var alle glade.

Hva som egentlig utløste de brutale handlingene, har hun ingen forklaring på.

Ofte var det at barna lo for høyt, eller trampet for hardt i gulvet da de gikk.

Ofte var det ingenting.

– Det kom helt an på humøret hans om han ville slå oss eller ikke. Var han sint, slo han oss fordi han var sint. Var han ikke sint, slo han oss likevel. Bare fordi. Vi hadde aldri noen grunn som gjorde at vi kunne forstå.

FIKK IKKE GRÅTE

Barna fikk ikke lov til å gråte mens de ble pisket og slått.

– Gråt vi, ble vi slått enda mer. Var vi lei oss, måtte vi holde det skjult. Tårer gjorde ham enda mer sint.

Men tårene måtte jo ut.

– Jeg gikk ut og satt meg på huska som sto utenfor der vi bodde, og satt der og var lei meg. For meg selv.

Samtidig ble hun flink til å holde det inne i seg. Ekspert på fortrengning. Rett og slett for å overleve.

– Jeg hadde ikke noe annet valg. Ikke engang overfor søsknene mine viste jeg mye følelser. Alle fant sin egen måte å trøste seg selv på. Vi visste ikke om vi kunne stole på hverandre. Det var ingen vi kunne strekke oss til, ingen vi kunne spørre om hjelp.

BLIR ALDRI NORMALT

Det er først nå forholdet mellom søsknene er i ferd med å normaliseres.

Men helt normalt blir det nok aldri, tror hun.

Noen dager før intervjuet sendte RB Helg henne en liste over spørsmål og temaer vi ønsket å komme inn på.

Ett av spørsmålene var «hva er ditt beste barndomsminne?»

– Jeg ble litt satt ut da jeg leste det, for det har jeg ikke tenkt over før, sier hun.

– Og jeg kan faktisk ikke huske ett eneste godt barndomsminne. Jeg hadde det ikke bra på skolen fordi jeg ble mobbet, jeg hadde det ikke bra med søsknene mine, og jeg hadde det ikke bra hjemme. Det var ingen jeg hadde noe bånd til. Jeg har ingen gode barndomsminner. Det er sannheten.

BLE VOKSEN SOM BARN

Når hun ser tilbake på barndommen, ser hun faktisk en barndom som ikke er der.

– Jeg ble voksen som åtteåring.

I dag er hun voksen på ordentlig. Har jobb og egen leilighet i en alder av 20. Timene i psykologens stol er hun ferdig med. I hvert fall for nå.

– Jeg tror jeg har kommet godt ut av det. Jeg har mange gode venner som vet om historien min, og som støtter meg. Jeg har mye å se fram til.

Men sånn var det ikke inntil for kort tid siden. Hun hadde prestasjonsangst, manglet tillit til voksne og var redd for å være alene. Hun var mørkredd, veldig oppmerksom på lyder og lettskremt.

– Jeg følte alltid at jeg bare sov 80 prosent, fordi jeg kunne høre alle lydene i rommet. Jeg var alltid våken, på en måte. Skjønner du?

REDD REGNET

Begynte det å regne, våknet hun brått.

– Bare lyden av regnet skapte frykt.

Hun fikk også problemer med å følge undervisningen og droppet ut av videregående.

– Jeg kan fortsatt ikke gangetabellen. Det vil si: Jeg kan til og med seksgangeren.

Årsaken er både brutal og uforståelig.

– Jeg fikk én time på å lære meg gangetabellen. For hvert svar som var feil, slo pappa meg. Den frykten har satt seg i meg, og jeg klarer ikke komme over den.

MÅTTE STÅ PÅ ETT BEN

Da faren ikke slo, kunne han straffe dem med at de måtte stå på ett bein i én time. Han truet også familien flere ganger med både kniv, hammer og andre gjenstander. Han truet også barna med at han skulle rive ut øynene deres og å rive av ørene.

– Slike trusler kom flere ganger i måneden.

Han truet også med at han skulle leie noen til å ta livet av deres mors familie i hjemlandet.

Om kveldene og nettene fikk mor i huset unngjelde. Ved én anledning tittet barna inn på foreldrenes soverom. Der lå mamma bundet fast. Over henne sto far. Han slo.

MARERITT ENNÅ

Som barn hadde 20-åringen soverom vegg-i-vegg med foreldrene. Det var lytt, og hun måtte ofte ta med seg den brutale hverdagen inn under dynen. Én episode – fra da hun var ni eller ti år gammel – gir henne mareritt om nettene den dag i dag. Hun har fremdeles problemer med å gjenfortelle den:

Faren har vært på jobb og skal komme hjem rundt midnatt. På vei hjem har han ringt moren og gitt beskjed om at hun skal gjøre seg klar: Hun skal bli banket. Moren kommer derfor inn og legger seg i hennes seng, husker datteren.

Så står faren i soveromsdøren. I hendene har han en grov datakabel.

– Den skal han bruke til å kvele henne.

MORENS ROP OM HJELP

Foreldrene ender inne på sitt soverom, mens hun ligger igjen alene i jentesengen. Hun ser ikke hva som skjer, men hun er likevel veldig til stede. Hun hører moren rope om hjelp. Hun roper på tysk. Men datteren kan ikke gjøre noe for å hjelpe henne.

På ett tidspunkt klarer moren å komme seg løs. Hun løper ut, forsøker forgjeves å banke på naboers verandadører, før hun gjemmer seg bak en busk.

Men faren finner henne og drar henne inn igjen etter håret. Inne på soverommet fortsetter han å banke henne i én eller to timer – hele tiden mens moren fortsetter å rope om hjelp, husker datteren.

Hun kan fortsatt kjenne på kroppen følelsen av å være liten og hjelpeløs. Og liggende med øret inntil veggen over senga. Hun husker at hun tenkte: «Hvorfor gjør han dette?».

VETTSKREMT

Den lille jenten er vettskremt. Oppriktig redd for at moren skal bli drept. Drept mens hun hører på.

Hun kan høre at han forsøker å kvele henne. Hun hører kvelningslyder, og det høres ut som om hun sluttet å puste.

Mens volden pågår, står hun opp av senga og stiller seg utenfor foreldrenes soveromsdør. Hun holder hånda på dørhåndtaket og tenker at hun skal finne noe å slå ham i hodet med. Men hun tør ikke. Hun er redd han skal drepe henne også.

Resten av natten ligger hun våken, med det ene øret inntil veggen.

– Jeg kunne høre henne gråte, så jeg visste at hun fortsatt var i live.

NEKTET SKYLD

Under rettssaken nektet faren all skyld. Han fortalte at han «elsket sine barn helt ubegrenset» og ga uttrykk for at det neppe finnes noe normalt menneske som han få seg til å behandle sine barn slik tiltalen beskrev.

Hennes mor ville ikke vitne mot ektemannen, men fortalte retten at hun var veldig lei seg for at barna ikke hadde fått noe barndom, og at hun ikke hadde greid å beskytte barna.

– Mamma bor sammen med pappa i dag. Jeg har ikke snakket med ham på fire år. Mamma har jeg et greit forhold til. Vi kommer overens og prøver å få tilbake den tiden vi ikke hadde, forteller 20-åringen.

Hun er likevel kritisk til at mødrene ofte går fri når fedre blir straffet for familievold.

– Jeg mener mødrene ofte er medskyldige. Mamma utøvde ikke vold, men hun kunne be pappa roe oss. Og da visste hun hva som kom til å skje. Hun visste at han kom til å slå og piske oss. Slik tror jeg det ofte er: Hvis politiet vet hva far har gjort, hvorfor spør de seg ikke hva mor har gjort? I vårt tilfelle lot hun det bare fortsette. I år etter år.

RINGTE POLITIET

Det var en av døtrene som en vårdag i 2009 fikk satt en stopper for galskapen. Nok en gang var faren voldelig og hun ringte politiet.

– Da jeg så faren min bli satt i politibilen – med håndjern på hendene – startet et nytt kapittel i livet mitt.

Der og da oppsto en drøm – en drøm om å bli politikvinne.

– Jeg opplevde at politiet ikke var der for oss. De var kun opptatt av hva pappa hadde gjort, så løp de ut. Jeg har lyst til å være den personen som faktisk ser menneskene, og være der emosjonelt for dem. Jeg vet at loven setter begrensninger for hva politiet kan og ikke, men jeg vil fortsatt vise at jeg kan være der. At jeg kan være en å stole på. Jeg har egentlig ikke hatt noe tillit til politiet og har derfor lyst til å være med på å skape den tilliten.

Hun erkjenner likevel at han som skulle ha elsket henne helt ubegrenset kan ha knust denne drømmen.

– Uten fullført videregående kan den bli vanskelig å oppnå – om ikke umulig.

HADDE DET FRA SIN FAR

Hun tror hun vet hvorfor oppveksten ble som den ble. Svaret ligger to generasjoner over henne.

– Faren hans var mer voldelig enn det han var selv.

Derfor kan hun forstå. Men aldri godta.

– Jeg skjønner ikke hvorfor han ikke lærte. Kanskje var vold det eneste han visste. Han visste jo ikke hvordan å være kjærlig eller hvordan han skulle si «jeg er glad i deg», fordi det var noe han aldri hadde fått fra sine foreldre.

Men hun har lært. Arven stopper hos henne.

DOMMEN: