Samtidig som ADHD kan være en tung merkelapp å få, har diagnosen hatt noe forklarende og dermed befriende over seg.

Når Markus slår Julia i hodet med en spade og får raserianfall på SFO, har vi kunnet tenke at det er fordi han har ADHD. Det er noe inni ham, en medfødt feil som ingen kan noe for. Selv om dette i mange tilfeller vil være riktig, er ikke verden fullt så enkel som det likevel.

Debatten har blusset opp etter at ADHD Norge, i Dagbladet av 1. juli, gikk hardt ut mot Inga Marte Thorkildsens bok «Du ser det ikke før du tror det», og kalte boken farlig. De hevdet at «Det er enighet om at ADHD i hovedsak er genetisk», og faren de siktet til var at man tolker symptomene som tegn på vold eller overgrep og dermed overser barn med en reell ADHD. Senere har kompetente fagpersoner og også Thorkildsen selv kommet med gode og nyanserende tilsvar. Likevel hviler debatten på noen premisser som ikke er gyldige, når det gjelder hva ADHD og andre psykisk helse-diagnoser faktisk er.

Med få unntak sier ikke diagnoser for psykiske lidelser noe om årsaker. Den praksisen forlot man for mange år siden, da man sluttet å bygge diagnoser på psykoanalytisk teori. Diagnoser er kun beskrivelser av observerbare symptomer og vansker som ofte opptrer i sammenheng. Hvis man oppfyller mange nok av kriteriene og plagene har vart lenge nok (og alternative diagnoser utelukkes), kan diagnosen settes. Noen diagnoser har høy grad av arvelighet, men likevel kan årsakene være mange og sammensatte. På samme måte som det er ulike grunner til at en person får angst eller depresjon, kan det være ulike grunner til at et barn får ADHD.

Den enigheten ADHD Norge viser til om at ADHD i hovedsak er genetisk, eksisterer ikke. Tvert imot går utviklingen mot en bredere årsaksforståelse, det man kaller multikausalitet og ekvifinalitet; Årsakene er mange, mens sluttproduktet er det samme. Dette framgår tydelig i den helt nye diagnosehåndboken for psykiske lidelser (DSM-V), hvor de fremste på feltet har revidert ADHD diagnosen på grunnlag av den forskningen som per i dag foreligger. Der presiseres det at selv om visse gener er forbudet med ADHD, er de verken nødvendige eller tilstrekkelige forklaringer. En rekke andre risikofaktorer trekkes også fram, deriblant barnemishandling, omsorgssvikt og gjentatte fosterplasseringer.

Framhevningen av slike faktorer har grunnlag i en lang rekke studier. Senest i april i år fant man 2- 3 ganger forhøyet risiko for ADHD blant 25 000 kanadiske voksne utsatt for vold eller overgrep i oppveksten. I en like fersk norsk studie, publisert i Tidsskrift for norsk psykologforening, fant Bjørn Reigstad og kolleger at unge med ADHD symptomer hadde opplevd belastende livshendelser dobbelt så ofte som unge uten slike symptomer. Det trengs flere studier som følger utsatt barn framover i tid for å kunne slå årsak-virkningsforholdet endelig fast, men det er liten grunn til å betvile at omsorgssvikt og traumer i barndommen er forhold som kan medvirke til ADHD.

Dette ikke minst fordi en slik sammenheng er helt logisk i lys av nyere hjerneforskning. Å vokse opp med vold og overgrep setter nevrologiske spor, og kan til og med påvirke hvordan genmaterialet vårt slår ut (epigenetikk). Forskningen viser at store stressbelastninger og mye utrygghet tidlig i livet ofte medfører overutvikling av områder i hjernen som igangsetter aktivering, og samtidig underutvikling av områder som skal holde aktiveringen i tømme. Typiske konsekvenser er det man kaller reguleringsvansker på nettopp de områdene ADHD diagnosen beskriver, som motorisk uro, impulsivitet og problemer med oppmerksomhet og konsentrasjon.

Følgelig kan man heller ikke skille mellom en «ekte» ADHD, som har en genetisk årsak, og noe som til forveksling likner ADHD, men som skyldes vold og overgrep, slik ADHD Norge og flere synes å tro. Ikke bare har man (per definisjon) ADHD dersom man oppfyller kriteriene, også de underliggende mekanismene i hjernen kan i begge tilfellene være like. Dette vil også kunne bety at barn som har ADHD av vidt forskjellige årsaker kan ha nytte av samme medisinske behandling. ADHD medisiner vil kunne virke inn på nevrale forbindelser som ikke har utviklet seg som de skulle, uavhengig av om skjevutviklingen skyldes mest arv eller mest miljø.

Hvorfor skal man da interessere seg for årsaker? Christoffer-saken gir alene godt nok svar. Alvdal-saken viste at til og med autismesymptomer i ekstreme tilfeller kan ha andre enn medfødte årsaker. Lærdommen er at det kan være fatalt for et barn om man for raskt låser seg til en «medisinsk» forklaringsmodell, og dermed blir blind for pågående overgrep. Dersom vår felles kampsak er anerkjennelse av barnets behov og rettigheter, må vi ha et åpent sinn for hva som kan ligge under diagnosen. Den forståelsen som er riktig for ett barn med ADHD, kan være farlig for et annet. ADHD Norges utspill etterlater et inntrykk av at deres kampsak først og fremst er anerkjennelse av én forklaring på symptomene - den genetiske. Slik jeg leser Thorkildsens bok er det en slik utdatert og begrensende posisjon hun utfordrer, og det er betimelig.