Acer viser hvorfor Arbeiderpartiet stuper. Det har Trond Giske skjønt. | Therese Sollien

22. mars 2018 18:53 Sist oppdatert 17. april 2018

Trond Giske deltok på Aps landstyremøte. Foran sitter Jette Christensen. Olav Olsen

Arbeiderpartiets ledelse kjenner ikke igjen et folkeopprør når det roper dem i ansiktet.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Så endte altså Arbeiderpartiet (Ap) opp med å stemme for Acer, energiunionen med EU. Slik ble det, selv om fire av fem fylkesårsmøter var imot og LO vil ha utsettelse. Nei-siden ble pisket på plass.

Fra tid til annen hører man at elitistiske og livsfjerne politikere er selve hovedårsaken til populismens fremvekst – det er fristende å nevne Trump i samme åndedrag –men konkrete eksempler på denne livsfjerne arrogansen er sjelden kost.

Men her fikk vi et eksempel rett i fanget. Facebook-gruppen Stopp Acer har i skrivende stund 72.000 medlemmer, og administratorene har måttet stenge kommentarfeltene fordi de ikke rekker å moderere alle de illsinte innleggene.

Kun nisjeaviser har tatt til orde for at Acer er en dårlig idé. I riksmedia er det rørende enighet om at energipakken er bra for alle involverte parter. Bra for Norge. Bra for Europa. Bra for klimaet.

Hvorfor er det da så mye motstand? Er det bare ryggmargsrefleksen fra Nei-til-EU-bevegelsen som rykker til?

Les også Støre ber velgerne stole på Ap i Acer-saken

Stemte for – fordi man er for

Denne uken snublet jeg over en Facebook-kommentar fra en Ap-politiker som stemte for Acer.

Hvorfor lytter ikke partiet til LO og fylkeslagene, var det en som ville vite, og politikeren svarte dette: «Jeg stemte for tilslutning på årsmøtet i helgen. Må innrømme at jeg tenkte ikke så mye på hva LO, andre fylkeslag eller regjeringen mener. Jeg stemte for tilslutning fordi jeg ble overbevist om at det er viktig for å nå klimamålene. Stemte med andre ord for noe jeg er for.»

OK – det er jo en ærlig sak. Du stemte for noe du er for.

Men LO og fagbevegelsen er imot, har det noe å si? Trolig har det noe å si for velgerne. I hvert fall kan man ikke klage etterpå hvis de begynner å stemme på et annet parti.

Flere kabler

Kan hende er det både godt og riktig å slutte seg til EUs energimarked, og trolig er det til og med fornuftig for AS Norge. Men for mange velgere ser det annerledes ut.

Nøktern informasjon om Acer kom altfor sent, og da var frontene allerede skapt. Ap-ledelsen undervurderte hvor hardt Acer ville slå og hvor raskt motstanden ville spre seg, for ikke å si hvor uoversiktelig diskusjonen ville bli.

LO ville vente med avgjørelsen til Energipakke 4 er på plass, slik at man kunne foreta en grundig konsekvensanalyse før man eventuelt gikk inn for tilslutning. Det ville ikke Ap-ledelsen.

Det er planlagt to nye strømkabler til Tyskland og Storbritannia. Norge har mer kraft enn vi kan klare å bruke selv. Tyskland og Storbritannia har mindre kraft enn de trenger.

Dersom Norge blir fullt ut knyttet til EUs energimarked, knytter vi oss til et marked der det er større etterspørsel enn vi har nå. Da kan den dyrere prisen forplante seg opp hit. Rett nok ikke mye, skal man tro estimatene: Strømprisen er forventet å øke med 1–2 øre pr. kilowatt frem til 2030, til tross for økt kraftproduksjon og overskudd.

Klima, klima, klima

Klimamålene skal nås, og samme kan det være at regningen går til forbrukere her hjemme, selv om halvparten har stemt nei til EU to ganger og nå roper at de ikke vil ha noe Acer. Nordmenn har billig strøm og burde ikke klage, innvendes det, men det er en mager trøst når strømregningen kommer på tre tusen kroner i januar. Det er kaldt her, og vi varmer opp huset med strøm.

Så kan man innvende at staten Norge vil få store inntekter fra dette nye kraftmarkedet, penger politikerne kan bruke til å sette ned skattene, eller i hvert fall fjerne el-avgiften, men erfaringsmessig har ikke regjeringer for vane å omsette økte inntekter til lavere skatter for folk flest. Selv med en blå regjering fikk vi et statsbudsjett der statens størrelse utgjorde over halvparten av brutto nasjonalprodukt. Får man mer penger mellom hendene, har man en tendens til å bruke dem opp.

Så var det den kraftkrevende industrien, da. Er det ikke nettopp Norges konkurransefortrinn at vi har billig og ren vannkraft? Jo, det er det, og det vet Trond Giske. Jeg påstår ikke at han fronter nei-siden fordi han er en opportunist. Nei, Giske ville nok landet på dette standpunktet uansett – han var nei-mann i EU-saken også. Han er industriens og fagbevegelsens mann.

Men heldig med timingen er han. Arbeiderpartiets ledelse gjenkjenner tydeligvis ikke igjen et folkeopprør når det står og roper dem i ansiktet. Men det gjør Giske. Acer blir vedtatt, men bråket er ikke over.