Kommentar

Svar til Sylvi fra feministeliten

Av Astrid Meland

Statsråd Listhaug har begynt å blogge om familie og barn. PR-messig er det smart. Politisk tar hun feil.

17. november 2016

Dette er en kommentar. Kommentaren gir uttrykk for skribentens holdning

Artikkelen er over tre år gammel

Hun blir pinadø statsminister! Det tenkte jeg da jeg leste innvandringsminister Sylvi Listhaugs nye blogg. Hun er Norges mest populære politiker. Enten VGs lesere misliker eller liker henne, så følger de med.

Listhaug blir mamma igjen: – Fullt mulig å kombinere med jobb

Bruker seg selv

Listhaug som blir mor igjen for tredje gang i mars, bruker seg selv og familien i bloggen for å vise at norsk politikk er feil. Hun er nemlig imot at staten og en «feministelite» bestemmer over foreldrepermisjonen. Listhaug vil ha «valgfrihet», altså fjerne pappakvoten på 12 uker.

Selv skal hun ha bare tre - fire måneders mammapermisjon, før mannen Espen tar over når hun starter valgkamp sommeren 2017. Familien har ordnet dette helt flott selv. Hvem kan være uenig?

VG-intervju fra juli: Listhaug vurderer å gi seg i politikken

Ikke reell valgfrihet

Jeg er uenig, og dermed havner jeg vel i det Sylvi kaller feministeliten.

Poenget er at det stort sett er elitemenn som Sylvi Listhaugs ektemann som har denne valgfriheten hun holder så høyt. Ektemannen jobber på Stortinget. De har alle rettigheter som finnes i alle personalhåndbøker i Norge pluss litt til.

Men det skjer stadig at helt vanlige menn på bygda og i byen får beskjed om at pappaperm er vanskelig eller uaktuelt, i alle fall utover kvoten. Menn som vil jobbe deltid møter liten forståelse.

Sylvis familie har valgfrihet. Men det betyr ikke at folk flest har det.

Få flere kommentarer og kronikker: Følg VG Meninger på Facebook

Feministfrie dager

Og hvordan var det egentlig, før «feministeliten» fikk bestemme?

Vi kan ta året da jeg ble født, 1975. Da var permisjonen 12 uker og kun for mor. Slik hadde det vært siden 1946. Det var heller ingen barnehageplass før jeg ble tre år, og da kun deltid. Mødre hadde ikke så mye valg, det ble husmortilværelse eller deltidsjobb om familien ikke hadde god råd og au pair.

Men da Sylvi Listhaug kom til verden, to år etter, ble permisjonen utvidet og fedre fikk mulighet til å ta pappapermisjon med lønn.

Saken er at ingen fedre tok den permisjonen. I 1990 var det fremdeles under én prosent av fedrene som tok ut pappapermisjon.

Det ble ikke noe fart i sakene før vi i 1993 innførte fedrekvote. To år etter tok hele 78 prosent av fedrene ut permisjon, og andelen økte.

Så nå er vi vel fornøyd?

Vi har som samfunn hatt tro på at dette skulle gå seg til. Men det gjør ikke det.

Da den blåblå regjeringen kuttet pappakvoten sa de at det ikke ville endre noe. Men pappapermisjonen raste nedover. Mor tok over fars gamle uker. Det samme så vi i Danmark da regjeringen kuttet ut all pappakvote. Bruken av pappaperm gikk dramatisk ned.

Mange menn - ikke minst - har ikke hatt mye valg. De har jobbet fordi samfunnet, kona eller sjefen bestemte det. Med pappakvoten har i det minste arbeidsgivere lagt til rette for at menn kan ha permisjon.

De familiene det ikke fungerer for, kan rett og slett takke nei til 12 uker betalt lønn fra staten. Men vi bor i rause Norge, mest sannsynlig får far ja til å overføre permisjonen til mor om han søker.

Om det ikke går, får mor 40 uker betal permisjon, og er fortsatt omfattet av en av verdens beste ordninger.

I Donalds USA har den ventende presidenten faktisk lovet å forbedre permisjonsordningen. Han ønsker å innføre seks ukers betalt barselspermisjon (kun til mor).

Det gamle gamle Vest-Tyskland er en annen interessant sammenligning. Her har kvinner frem til denne dag sterke forventninger om å bli hjemme når barna kommer. Det hjelper ikke om de har kostet på seg lang utdannelse. «Ravnemødre» kalles de gjerne om de går ut i jobb. Det eneste kommunistene i øst fikk til var barnehage. I vest, derimot, ble barnehagene ikke skikkelig utbygd før på 2000-tallet. Mangelen på plasser er fortsatt stor.

En ekte frihetskamp

Listhaug som i aller høyeste grad er en del av eliten selv, kan likevel kritisere eliten med troverdighet. Hun tilhører ikke den kulturradikale eliten som vant definisjonsmakten og blant annet innførte pappapermisjon da hun vokste opp.

Og mange er enig med Listhaug, mange kvinner ikke minst, ønsker all permisjon selv.

Det vi har en tendens til å glemme er at det ikke ble fart på sakene på dette området før staten grep inn og subsidierte barnehageplasser og tilbød pappapermisjon. Det er likestillingsforkjempernes fortjeneste at så mange menn er hjemme med barn og så mange kvinner er ute i jobb nå.

Både hard og myk

Men de rettighetene vi for lengst har fått, de tar vi gjerne for gitt. Og de Listhaug snakker til er de konservative vestlendingene, som skal stemme henne innpå tinget neste år.

Derfor er lurt for Listhaug å være både hard og myk. Tradisjonell og moderne. Yrkeskvinne og mor. Frp trenger å appellere til kvinner. Hun trenger å bli litt softere.

Og derfor blir statsråden rosablogger. Det er PR-rådgiveren Listhaug som har kommet på ideen. Hun vet eksakt hva hun gjør. Hun har gått en god skole i PR-bransjen.

Om hun var født noen tiår tidligere ville hun ikke fått noe annet enn en lavere stilling i denne bransjen som er Norges svar på «Mad Men». Hun ville ikke lært PR-håndtverket som har brakt henne så langt. Men hun kunne sikkert blitt en god sekretær. I deltidsjobb.

Publisert: 17.11.16 kl. 10:07