שני איחודים חטופים

חודשים ספורים אחר כך נקראו התאומות למנהלת המוסד וזו סיפרה להן שאישה הטוענת שהיא קרובה שלהן מחפשת אותן. המנהלת הטרודה הוסיפה בחשדנות כי האישה אומרת שקוראים לה אווה עבדל כארים וכי נראה שהיא ערבייה. הבנות צעקו בהתרגשות "דדה!", רצו לשער הפנימיה והתנפלו בהתרגשות על האישה שגידלה אותן. היא סיפרה להן כי הגיעה אליהן מלבנון דרך סוריה וירדן, שם היא הצליחה לעבור באמצעות אשרת תייר לשטחי יהודה ושומרון במטרה לבקר את האחייניות שלה שהתגוררו בבית לחם. משם הגיעה לפנימייה שבאזור נתניה ביחד עם אחת האחייניות.



מאי ומישלין העבירו בפנימייה חודש מאושר ביחד עם דדה ואחייניתה שנותרו ללון איתן באותו חדר. אבל אז פגה אשרת התייר של דדה וזו נאלצה להיפרד מ"בנותיה" ולשוב ללבנון בדרך הארוכה מישראל דרך ירדן וסוריה. אחרי שדדה חזרה ללבנון, הקשר התרופף עד שהתנתק לחלוטין. בתחילה קיבלו התאומות פירורי מידע על דדה מבנות אחותה שגרו בבית לחם, אבל אחר כך גם הן לא ידעו מה עובר על דודתן. "עד 1982 לא ידענו מה עלה בגורלה. אבל אז בדיוק כשאני ומישלין עברנו מחיפה למושב שכניה, פרצה מלחמת לבנון הראשונה", משחזרת להט.



"התחלנו לראות את המאורעות בטלוויזיה ומאוד רצינו לדעת איפה היא ומה איתה", ממשיכה להט. "אז בעלי הציע שננסה לגייס את אהוד יערי שאולי יעזור לנו למצוא את דדה בלבנון אליה הוא הגיע במסגרת עבודתו. הצלחתי לאתר את יערי והוא אמר לי שאארגן לו במהירות הבזק את כל המסמכים והמידע האפשרי עליה כי בתוך שלוש שעות הוא יוצא לביירות". כשחזר בישר יערי לתאומות כי אף שלא איתר אותה, הוא איתר את בני משפחתה שסיפרו כי היא בחיים ומסר להם את פרטי ההתקשרות החדשים שלהן במושב שכניה. "ארבעה חודשים אחרי המידע שיערי מסר לנו פתאום מישהי קוראת לי לטלפון. היה לנו טלפון ציבורי אחד במושב ואמרו לי שיש אחת בשם דדה שמבקשת לדבר איתי. בהתחלה לא האמנתי אבל אז רצתי לטלפון כי אף אחד במושב לא ידע בשעתו מי זאת דדה", משחזרת להט את הרגעים שהובילו לאיחוד השני עם דדה.



בשיחה בישרה לה דדה כי היא ממתינה להן עם מזוודה קטנה בגדר שפעם עוד הייתה טובה. השתיים אספו אותה ממעבר הגבול במטולה. שביל אחד הפריד בין בתיהן של האחיות התאומות והשתיים הביאו אותה לבתיהן החדשים והסמוכים בשכניה. "עזבנו אותה כמו אמא וזה היה מדהים כמה שהיא הזדקנה. היא באה פתאום עם משקפיים עבות שמאוד ביגרו אותה", ממשיכה מאי. "מלחמת האזרחים בלבנון מאוד השפיעה עליה. היא סיפרה לנו סיפורים מזעזעים", מוסיפה אחותה מישלין. "כדי להסתתר מהמוסלמים היא נשארה לפחות שנה במרתפים ביחד עם עוד נוצרים מרונים. לא היה להם אוכל והם סבלו מרעב גדול. היא סיפרה שגם לא היו להם שירותים שבהם הם היו יכולים לעשות את צרכיהם. הם היו עסוקים בלהסתתר מפני המוסלמים ולכן לא היה לה איך ליצור אתנו קשר". דדה נשארה עם מאי ומישלין ארבעה ימים בלבד. היא הסבירה לשתיים כי אשרת התייר שלה מסתיימת וכי היא חייבת לחזור ללבנון מאחר שהיא מטפלת באישה חולה מאוד שהיא לא יכולה להרשות לעצמה לעזוב.