Voi kun ne ovat herkkiä. Tai tyhmiä. Tai herkkiä ja tyhmiä.

Ei niitä ole luotu tähän maailmaan, eivät ne selviä. Täällä sattuu kaikenlaista, ikävääkin joskus, eivätkä ne sitä kestä, ne ovat kuin nälkiintyneitä oravia, joilla ei ole aikaa hankkia ravintoa, koska kaikki niiden energia menee siihen, kun ne yrittävät pummata pähkinöitä kertomalla olevansa eliittioravia.

Ne ovat tunnepuolue, jonka ongelma on se, että ne eivät ole olleet sinut omien tunteidensa kanssa sen jälkeen, kun Heidi Hautala pyysi kevätjuhlissa maksun siitä, että häntä saa kutsua kuningattareksi.

Nyt ne ovat kriisissä, kun Outi Alanko-Kahiluoto sanoi ääneen, että Ville Niinistö haluaa puheenjohtajaseuraajakseen Emma Karin.

Vihreiden ulkopuolisessa maailmassa toteamus olisi ollut vähän, että kaikkihan tuon tietää, hanki parempia uutisia, Outi. Mutta vihreät menivät sekaisin, kun julkisuuteen syntyi realistinen kuva ahneista pikkuhämyistä klikkeineen junttaamassa parturoituja suosikkejaan eteenpäin maailmassa, joka vielä joskus haluttiin pelastaa, mutta nykyään riittää, jos vihreä on edes johtoasemissa, kun se tuhoutuu.

Valtaa janotessaan ne aina esittävät aikuisia, mutta kun ne eivät sitä saa, ne palaavat lapsiksi, jotka haluavat ymmärrystä siksi, että eivät pysty käsittelemään pettymyksiä.

Aikuisuuden asiaa ei auttanut yhtään se, että Vihreiden puoluesihteeri Panu Laturi syytti Alanko-Kahiluotoa ”omiin muroihin pissimisestä”. ”Muroihin pissiminen”? Panu hei, sun päiväkotiryhmäkin erotti sut juuri!

” Valtaa janotessaan ne aina esittävät aikuisia.

Seuraavaksi Osmo Soininvaara mutisi jotain niin kuin se aina mutisee, minkä jälkeen Soininvaara etsi lehdestä sanaa ”arvovaltainen” oman nimensä yhteydestä.

Lopuksi Ville Niinistö kertoi olevansa ”hämmentynyt ja surullinen”.

”Hämmentynyt ja surullinen”? Vähänkö oot Ville ihana! Alanko-Kahiluoto sanoi jotain yleisesti tiedettyä ja taas makaa Ville herkkänä viltin alla? Entä jos tapahtuisi jotain vieläkin vakavampaa kuin toisen ihmisen mielipide? Mitä sanoja enää on kuin ”oikeesti tosi pettynyt”?

Vihreistä pitäisi kirjoittaa kirja, oraalihistoria, jossa kaikki puhuisivat nimettömyyden suojissa, koska muuten eivät uskaltaisi.

Se kertoisi suosikeista, Heidi Hautalan paheksuvasta ilmeestä, Pekka Haavistosta käsinukkena, vanhuksista, jotka eivät suostu päästämään vallasta, lukemattomista kompromisseista, aatteen myymisestä, vihreästä päättäjästä sammuneena taksiin pyörämielenosoituksen jälkeen.

Se olisi kertomus ihan normaalista puolueesta vain sillä erolla, että edes maailmasta erkaantunein normipuolue ei pystyisi jatkuvasti valehtelemaan itselleen olevansa erilainen, parempi, täynnä hyvyyttä, samaan aikaan oman mielikuvitusluokkansa kaunein ja fiksuin.

Kirjoittaja on kirjailija ja käsikirjoittaja.