Vladimir Putin poseerasi nuorisoleiriläisten kanssa Krimillä elokuussa 2016, reilut kaksi vuotta sen jälkeen, kun hän oli tyrmistyttänyt maailman liittämällä Krimin osaksi Venäjää. Putinin Venäjä muuttui vuonna 2003, kun Mihail Hodorkovski pidätettiin. Suomessa asiaan havahduttiin vuonna 2014.

Vladimir Putin poseeraa yhdessä nuorisofoorumin osallistujien kanssa 19. elokuuta Krimin niemimaalla.­

Asiat näyttävät usein jälkikäteen selviltä. Kun nyt katsoo taaksepäin, hälytyskellojen olisi pitänyt soida kovaa 25. lokakuuta 2003.

Tuona päivänä Venäjän turvallisuuspoliisin erikoisjoukot pidättivät Mihail Hodorkovskin Novosibirskin lentokentällä Siperiassa. Hodorkovski oli Venäjän rikkain mies ja maan suurimman öljy-yhtiön pää­omistaja. Häntä syytettiin yli miljardin dollarin petoksesta. Ainakin yhtä suuri syy oli luultavasti se, että Hodorkovski oli hyvin kiinnostunut politiikasta ja rahoitti Putinin vastavoimia.

Pisteet Suomen Pankin idäntalouksien tuntijalle Pekka Sutelalle, joka sanoi Helsingin Sanomille kolme päivää pidätyksen jälkeen: ”Venäjä astuu uuteen epävakauden kauteen.” Ja jatkoi: ”Tämä on merkki siitä, että Venäjällä rakennetaan autoritääristä järjestelmää konfliktien kautta. Se tarkoittaa epävakautta ja muutoksia, jotka ovat aika vaikeasti ennustettavia.”

Tuosta päivästä on pian 13 vuotta.

– Se on päivä, jolloin viimeistään säännöt muutettiin, sanoo Ulkopoliittisen instituutin vanhempi tutkija Katri Pynnöniemi.

– Sitä ei vain kovin laajasti nähty.

Vladimir Putin nousi presidentiksi vuonna 2000. Aluksi oli helppoa. Tuttu mies, syntyjään pietarilainen. Ja tuli erittäin hyvin juttuun tasavallan presidentti Tarja Halosen kanssa. Suomen ja Venäjän välillä ei ollut samanlaista kitkaa kuin Venäjän ja Baltian maiden, jotka liittyivät Natoon vuonna 2004. Putin keskittyi talouteen ja asiat olivat niin kunnossa kuin ne Venäjän kanssa koskaan ovat.

Vladimir Putin ja Tarja Halonen keskustelevat vuonna 2005 Kultarannassa.­

Kesällä 2005 käydessään vierailulla Kultarannassa Putin luonnehti Halosen kanssa Suomen ja Venäjän välisiä suhteita hyviksi ja erinomaisiksi. Tilanteen helppoutta kuvaa, että lehtijutuissa on mainittu, että Putin ihastui nähdessään Kultarannan saunassa tuohivirsut. Kovin paljon sen selvemmin ei voi ilmaista, että valtakunnissa kaikki hyvin. Ei todellista uutisoitavaa.

Saman vuoden lokakuussa Halonen sanoi Iltalehden haastattelussa, että Suomi ja Venäjä jakoivat ideologisesti samat päämäärät: demokratian, ihmisoikeudet, oikeusvaltion ja hyvän hallinnon. ”Minun mielestäni presidentti Vladimir Putinin hallinto Venäjällä on paljon parempi kuin mitä me joskus 15 vuotta sitten skenaarioissa epäiltiin että Venäjälle voisi tulla”, Halonen totesi.

Vielä loppuvuodesta 2007 Halonen sanoi tiedotustilaisuudessa Lontoossa, ettei usko, että Venäjällä pidettäisiin Suomen Nato-jäsenyyttä sotilaallisena uhkana. ”Olen tavannut presidentti Putinin viimeksi noin viikko sitten eikä asia ollut millään lailla esillä. Jos Suomi sotilaallisesti liittoutuisi, niin se oli Suomen oma asia”, Halonen sanoi Helsingin Sanomien haastattelussa.

Se ei kuitenkaan käynyt, kun puolustusministeri Jyri Häkämies (kok) piti syyskuussa 2007 Washingtonissa kuuluisan puheensa.

”Suomen tämän päivän kolme pääasiallista turvallisuushaastetta ovat Venäjä, Venäjä ja Venäjä”, Häkämies sanoi.

Siitä nousi metakka, Suomessa. Halonen ja pääministeri Matti Vanhanen (kesk) nuhtelivat Häkämiestä varomattomuudesta. Suomessa ei sanota, että Venäjä on uhka. Häkämies puolustautui, ettei niin sanonutkaan vaan puhui haasteesta.

Silti pilvet itäisellä taivaalla olivat vielä varsin vaaleita.

Elokuussa 2008 Venäjä hyökkäsi Georgiaan ja yllätti kaikki. Kansainvälinen yhteisö, Suomi muiden mukana, tuomitsi Venäjän toiminnan, mutta asia painui varsin pian pois otsikoista.

Siltä ajalta on ulkoministeri Alexander Stubbin (kok) 080808-lausunto. Hänen mukaansa tuosta päivästä tuli ”uuden maailmanpolitiikan synkkä merkkipäivä”.

Syksyllä päälle vyöryi globaali finanssi­kriisi ja vei huomion. Suomen ja Venäjän välit ovat edelleen aika helpot, mutta muutoksen tuulet puhalsivat jo kovaa.

Jyrki Katainen ja Alexander Stubb arvioivat vuonna 2010, että Venäjä ei ole suurvalta.­

Silti vielä kesällä 2010 Suomessa puhuttiin Venäjästä vähän naureskellen. Kokoomuksen puheenjohtaja Jyrki Katainen, ulkoministeri Alexander Stubb ja puolustusministeri Jyri Häkämies arvioivat kokoomuksen kesäpäivillä Raumalla, että Venäjä ei ollut suurvalta ja maa puhui maailmanpolitiikassa suuremmalla suulla kuin mihin sen taloudelliset rahkeet riittivät.

Katainen letkautti vielä, että Venäjän puheita kuunnellessa on vaikea uskoa, että sen talous on vain Hollannin kokoinen. Siinä hän tosin oli hakoteillä. Helsingin Sanomien Marko Junkkari tarkisti letkauksen jälkeen, että Kansainvälisen valuuttarahaston mukaan Venäjän talous oli noin kaksi kertaa Hollantia suurempi.

Pääministeri Mari Kiviniemi (kesk) kiirehti sanoutumaan irti kokoomusministereiden vähättelevistä Venäjä-näkemyksistä.

”Sanon vain, että huono käytös ei kuulu ulkopoliittiseen keskusteluun”, Kiviniemi napautti.

Kesällä 2012 Venäjä liittyi Maailman kauppajärjestö WTO:hon. Ulkopoliittisen instituutin tutkija Katri Pynnöniemi sanoo, ettei hän tuolloin pystynyt löytämään mitään yhteyttä varsin positiivisen Venäjä-puheen ja oman Venäjä-analyysinsa väliltä.

– Minusta Venäjällä nousivat siihen aikaan jo vahvasti arvot, joista kaikista voi sanoa, että ne olivat todella kaukana siitä, mikä olisi meidän kannaltamme hyvä juttu.

Julkisuudessa Venäjä vakuutteli, että se pitää suurvaltapolitiikan etäällä kauppapolitiikasta – mitä oli ja on hyvin vaikea uskoa. Pynnöniemen mukaan venäläisessä järjestelmässä mikään ei ole politiikan ulkopuolella. Ei mikään. Tämä asia olisi hyvä pitää mielessä Suomessa, missä Venäjän valtion energiayhtiö Rosatom omistaa tytäryhtiönsä RAOS Voiman kautta 34 prosenttia Fennovoimasta.

– Suomessa usein ajatellaan, että kahdenväliset suhteet ovat keino hallita riskejä. Olisi syytä keskustella myös siitä, millaisia riskejä yhteistyöhön liittyy, sanoo Pynnöniemi.

Kaikki muuttui kertaheitolla, kun Putin ilmoitti liittävänsä Krimin Venäjään maaliskuussa 2014. EU-maat katselivat Venäjän toimintaa tyrmistyneinä ja päättivät talouspakotteista. Suomalaiset poliitikot huomasivat olevansa tilanteessa, jonka ei pitänyt olla mahdollinen: kauppasodassa Venäjää vastaan.

Tasavallan presidentti Sauli Niinistö arvioi maaliskuussa 2014 Venäjän toimia: ”Ukraina näyttää, ettei enää olla arvokeskusteluissa. Nyt on kyse avoimesta vastakkainasettelusta. Tämä ei ole lainkaan hyvä suunta, ei EU:lle eikä Venäjälle.”

Saman vuoden kesällä Kultarannassa käytiin keskustelua siitä, miten olla naapuri tälle uudelle Venäjälle. Maalle, joka elää uutta itsevarmuuden aikaa eikä sitoudu kansainvälisiin sääntöihin.

Heinäkuussa lento MH17 ammuttiin alas Itä-Ukrainassa. Kaikki 298 koneessa ollutta saivat surmansa. Ulkopoliittisen instituutin Katri Pynnöniemi sanoo, että vielä alkuvuonna 2014 hän oli elättänyt pientä toivetta siitä, että tilanteeseen löydettäisiin ulospääsy.

– Sitten tuli MH17. Siitä ei enää ollut paluuta.

Vladimir Putin ja Sauli Niinistö tiedotustilaisuudessa Kultarannassa vuonna 2016.­

Syyskuussa tehtiin suomalaisen ulkopolitiikan historiaa. EU-ministerivaliokunnan Suomen pakotekannasta päättänyt kokous päättyi siihen, että ulkoministeri Erkki Tuomioja (sd) jätti pöytäkirjaan eriävän mielipiteen. Siihen asti Suomen ulkopoliittinen johto oli Venäjä- ja EU-kommenteissa hyvin yksimielinen.

Marraskuussa Niinistö siteerasi valtakunnallisen maanpuolustuskurssin avajaisissa venäläistä sananlaskua: Kasakka ottaa sen, mikä on huonosti kiinni.

Mitä tästä kaikesta pitää ajatella? Olemme henkisesti valovuosien päässä tammikuusta 2013, jolloin uutisen arvoista oli, että Venäjän pääministeri Dimitri Medvedev lahjoittaa presidentti Haloselle kissan.

Miten suomalaiset poliitikot pärjäävät nykytilanteessa?

– Meidän pitäisi opetella puhumaan viileästi asioista. Suomalaisista on sanottu, että me puhumme ulkopolitiikasta rivien välissä ja oletamme, että muut ymmärtävät, mitä tarkoitamme.

Venäjä on hänen mielestään erittäin taitava käyttämään arvaamattomuutta valtapolitiikan välineenä. Toisaalta venäläiset sanovat kyllä, mitä he haluavat ja aikovat.

– Ongelma on, että he sanovat niin paljon, että me emme aina ymmärrä, mikä on tarkoitettu otettavaksi todesta. Ja mikä muu on niin sanotusti käärettä. Puheeseen ladataan valtavasti merkityksiä.

Se on varmaa, että konflikteja riittää. Pynnöniemi kehottaa katsomaan asiaa venäläisten näkökulmasta.

– Heillä on aika vähän annettavaa maailmantaloudessa. Heillä on paikka YK:n turvallisuusneuvostossa. Heillä on ydinase, mutta sitä ei voi käyttää. Joten jos he haluavat äänensä kuuluville, niin he konfliktoivat tilanteen.

Eli jos et muuten saa ääntäsi kuuluviin tai haluamaasi asemaa, niin riitele. Ja tämä vietynä maailmanpolitiikkaan?

– Venäjällä voi ottaa ihan eri tavalla riskiä kuin länsimaissa. Siellä poliitikko ei menetä paikkaansa, vaikka olisi epäsuosittu. Varmaa on, että emme ole nähneet vielä läheskään kaikkea.

Pynnöniemi kehottaa lukemaan uusinta valtioneuvoston ulko- ja turvallisuuspoliittista selontekoa tämän vuoden kesäkuulta. Siellä sanotaan: Suomen ulko- ja turvallisuuspolitiikan keskeisenä tavoitteena on välttää joutumasta sotilaalliseen konfliktiin.

Sellaista linjausta ei ole tehty vuosiin. Ei ole ollut tarpeen.

Palataan vielä Hodorkovskiin. Hän vapautui vankilasta loppuvuonna 2013. Seuraavana vuonna hän arvioi, että Putinin johtama Venäjä on niin vakava uhka Euroopalle, ettei vastaavaa ole nähty sitten toisen maailmansodan.

– Venäjän johto on avannut Pandoran lippaan ja vapauttanut uhan. Venäjä olettaa, että se saa tehdä mitä tahansa oman etupiirinsä alueella. Kompromisseja on kuitenkin pakko etsiä, sillä muutoin vaarana on globaali sota, Hodorkovski sanoi Euroopan parlamentin ulkoasiainvaliokunnalle.

Alla olevalla videolla Ilta-Sanomien Arja Paananen kysyy Putinilta Venäjän käytöksestä ja siitä, kuinka Suomi voisi hänen mielestään tuntea olonsa turvallisemmaksi. Video on kuvattu lehdistötilaisuudessa Kultarannassa kesällä 2016. Putinin vastaus on tulkattu suomeksi.