Me suomalaiset olemme äänestyskansaa. Äänestysten jälkeen toistuu aina sama kaava.

Alkaa nurina ja valitus väärinäänestämisestä. Kuitenkin vain minimaalinen määrä ihmisiä osallistuu erilaisiin televisioäänestyksiin, ja kolmannes jättää könyämättä perinteisille vaaliuurnille.

Silti me olemme äänestyskansaa. Arvostelemme vaalien ja äänestysten jälkeen niitä, jotka äänestivät – ja vieläpä yleensä väärin. Tai siis toisin, kuin itse olisi äänestänyt, jos vaan olisi vaivautunut äänestämään.

Internet räjähti viikonloppuna. Syynä siihen oli se, että suomalaiset olivat äänestäneet televisio-ohjelmassa yhdeksästä viisuehdokkaasta yhden voittajaksi.

Nykyään katsojat äänestävät melkein joka viikko televisio­ohjelmissa milloin mistäkin. Niin tälläkin kertaa. Ei siinä sen ihmeellisempää.

Tällä kertaa äänestyksessä ei ollut mukana euroedustajia eikä missejä. Nyt ei äänestetty myöskään Leijonien kisajoukkuetta, eikä söpöintä tositelevisiokilpailijaa.

Nyt äänestettiin suomalaisiavuodesta toiseen koskettavasta asiasta: siitä, kuka edustaa meitä Euroopassa karnevaalikilpailussa. Voittajaksi selviytyi Pertti Kurikan Nimipäivät (PKN).

Kun itse näin Uuden Musiikin Kilpailun ehdokaslistan, tiesin heti, että PKN voittaa kilpailun ja menee heittämällä Euroviisuihin.

Kyse oli siitä, kuka lähtee keväiseen Wieniin pariksi viikoksi ja esiintyy televisiossa kolmen minuutin ajan.

Tässä kyseisessä tapauksessa tämä Suomen esitys ei muuten kestä kuin reilut puolitoista minuuttia.

Viimeistään nyt Pihtiputaan mökin mummokin tietää, että PKN on kehitysvammaisista keski­-ikäisistä miehistä koostuva bändi.

Tuloksen tullessa julki moni äänestystulokseen pettynyt ja voittajaa vastustanut kansalainen oli kauhusta järkyttynyt, ja netti sylki saastaa vauhdilla.

Kyllä meitä saa taas hävetä, vastustajat argumentoivat.

Ei muuten tarvitse todellakaan hävetä. Ei kehitysvammaisuutta ole vain ja ainoastaan Suomessa. Kyllä eurooppalaisetkin tietävät kehitysvammaisuudesta, on sielläkin ”kehareita”.

Kun itse näin Uuden Musiikin Kilpailun ehdokaslistan, tiesin heti, että PKN voittaa kilpailun ja menee heittämällä Euroviisuihin. Olin innoissani, että PKN on rohkeasti valittu mukaan.

*Ensimmäisen kerran näin tulevan euroviisuedustajan *toissa syksynä, kun he olivat saaneet mahdollisuuden lämmitellä uransa tuolloin lopettavaa suomalaista hittiduoa loppuunmyydyssä jäähallissa.

Pidin todella näkemästäni. PKN:llä oli asenne ja ote kohdillaan.

Viikkoja keikan jälkeen kohtasin laulaja Kari Aallon kaupungilla ja kiitin häntä vielä jäähallikeikasta. Aalto kuunteli, nyökytteli tapansa mukaisesti ja totesi keskustelun lomassa voimasanoja säästelemättä: ”Et kuule usko kuinka jännitti, oli niin siistiä soittaa. Me oltiin kovia ja parempia kuin PMMP. Ja me saatiin kunnon aplodit.”

Viikonloppuna keskustelupalstoilla moni kansalainen menetti loistavan ja ainutlaatuisen tilaisuuden pitää suunsa kiinni.

Seurassani ollut henkilö totesi jatkettuamme matkaa, että ”taisi olla setä pienessä maistissa”. Sanoin, että ei muuten ollut ja että hän on sellaisen bändin laulaja, joka koostuu kehitysvammaisista.

*Annetaan siis näiden punk­-äijien *nyt edustaa Suomea, vetää esityksensä omalla asenteellaan ja nautitaan me muut siitä samalla.

Toisinajattelijoille tiedoksi. Mikäli menestystä tulee, takinkääntäminen on sallittua.

Ei toukokuussa kukaan enää muista, että olit toista mieltä vielä helmikuun lopussa. Menestysjuhliin pääsee mukaan ja toreilla on tilaa.

Vuoden kuluttua äänestetään taas euroviisuedustajaa, ja silloinkin taas väärä kappale voittaa. Sama virsi siis toistuu joka kerta vuodesta toiseen.

Sitä ennen tulee monen monta mahdollisuutta äänestää.

Kehitysvammaisten miesten laulukilpailuvoitto paljasti ainakin yhden asian. Yllättävän moni suomalainen on vammainen, asennevammainen. Kehitysvamma ei tartu, sen sijaan asennevamma on tarttuvaa.

Järkyttävintä oli huomata se, kuinka asennevammaisia ihmisiä minunkin tutuissani on.

Viikonloppuna keskustelupalstoilla moni kansalainen menetti loistavan ja ainutlaatuisen tilaisuuden pitää suunsa kiinni.