Onko liikunta pakkopulla, elämäntapa vai harrastus -keskusteluun vastanneissa on paljon ilokseen liikkuvia tai hyötyliikunnan puolesta puhujia. Suhteessa suuri osuus kertoo kuitenkin, että into liikkumiseen lyötiin lattian rakoon koulussa tamburiinin säestyksellä.

Yle Keski-Pohjanmaannettikeskusteluliikunnan merkityksestä osoittautui lopulta isolta osin keskusteluksi koululiikunnan aiheuttamista traumoista. Kommentit osoittavat, että monen harrastus katkesi liikuntatunteihin:

Koululiikunta vei todellakin kaikki liikuntahalut. Just så där

Koululiikunta on varmin keino poistaa kaikki liikunnan ilot. Varsinkin, kun siinä liikunnaksi lasketaan vain ne suoritteet, jota voi mitata kellolla tai mittanauhalla. Koululiikuntaremontti

Inhota- ja vihata-sanat vilahtelivatkin kommenteissa tiuhaan.

Vihasin koulussa liikuntatunteja. Itäsuomalainen

Erityisesti vihaksi pistää monella vieläkin juuri kilpailuasetelma, johon tunneilla pakotettiin:

Oppilaat pistettiin joka lajissa paremmuusjärjestykseen, kehuja tai haukkuja tuli sitten sen mukaisesti. 90-luvun nuori

Miksi pitää panna ihmiset kilpailemaan liikunnassa keskenään? Eikö liikunta oppiaineena voisi olla arvostelematon ja niille, jotka pyrkivät alan kouluihin jatkossa, annettaisiin näyttöjen perusteella arvosana pyynnöstä? Koululiikunta vieroitti

Pakkopulla on aina pakkopullaa ja vielä arvosanoitus on ikävällä tavalla tehnyt monille liikunnasta jopa vastenmielistä. En tiedä arvostellaanko liikuntaa vielä koulutodistuksessa, mutta jos arvostellaan, olisi tämä arvosana jo poistettava todistuksesta. Johanna

Liian moni alkaa vihata liikuntaa nimenomaan siksi, että liikunnasta koulussa tehdään ikävä pakkopulla, jota mitataan ja kellotetaan. Itsekin olin ennen murrosikää hintelä ja kömpelö ja liikuntanumero 6. Inhosin sitä ainaista viimeiseksi jäämistä ja liikuntatunneilla kaikestahan piti aina kilpailla ja olla tulos. Kekomuurahainen

Liikuntatunnit ruumiillistuvat joillakin tamburiinin paukkeeseen – ja joukkuevalintoihin, jotka painavat pitkään. Ryhmäliikunta voi olla liikaa aikuisenakin.

Liikunta on minusta yksinkertaisesti aivan kamalaa. Vihoviimeinen asia. Inho juontaa juurensa, mistäs muualta, kuin ala-asteelta. Siellä minulle opetettiin, että olen kaikessa huono, enkä kelpaa mihinkään, ja kaikkien muiden päivä on pilalla, jos he joutuvat kanssani samaan joukkueeseen. Nainen 25

Koululiikunnan traumatisoima täällä, hei. ---- Joukkuelajeissa en kelvannut joukkueeseen kuin viimeisenä, yksilölajeissa tuhjasin viimeisenä sitä jotakin. Ei ollut kivaa. En pysty ryhmäliikuntaan. Alkaa ahdistaa ja itkettää, väkisin olen käynyt ollakseni "kunnon kansalainen", mutta aina on jäänyt muutamaan kertaan. Liikuntatuntien tumpeloin

Pallopelit ei vaan innostanut enkä niitä osannut, hyvä jos säännöt tunsin. Minä olin sitten se joka oli aina viimeisten mukana joukkuetta kasattaessa. Tämä ja vuosia opettajalta saatu negatiivinen palaute sai pikkuhiljaa mielen muuttumaan kielteiseksi kaiken liikunnan kohdalla. 90-luvun nuori

Jotkut kuitenkin selättävät kouluajan vastenmielisyyden ja saavat tyydytystä vaikka yksilölajeista:

Hyvin ottaa kroppa treeniä vastaan tässäkin iässä, ja aika moni nuorempi jää kauas taakse kunnossa ja voimassa :) Koulussa inhosin liikuntaa, mutta salilla olen käynyt yli 30 vuotta. Pekka