Takki, lakki, hansikkaat, kaulahuivi, lompakko, kännykkä ja avaimet olivat normista poiketen aamulla tallessa. Tämä ihmetytti hetken, kunnes muistin. Olen valkaissut nenää yhdeksäntoista päivää.

Jo nyt vaikutukset tuntuvat. Edellisilta ei ole mosaiikkia, josta pitäisi rakentaa ehjää kokonaisuutta. Silmäni ovat menettäneet niille tyypillisen punaista viirua muistuttavan luonteensa. Uni on syvää ja makeaa.

Isäni 80-vuotispäivillä muutaman viikon kuluttua en juo konjakkia. Otetaan ukon kanssa taas 90-vuotispäivillä.

Aikuisella iällä olen tempaissut silloin tällöin kuukauden, kahden ottamattomuuden kausia. Pitkinä kuivina kausina maailma vaikuttaa ennustettavalta paikalta. Esineet ovat paikallaan ja asiat järjestyksessä. Yleisen elämänkokemuksen perusteella tämä on kuitenkin virhetulkinta sekä elämästä että maailmankaikkeudesta. Kaaos vallitsee.

Kuivattelu on minulle yhtä terveellistä kuin kohtuukäyttäjälle täyslaidallinen. Se antaa perspektiiviä. Usein muistelen maksaa lepuutellessani Risto Jarvan komediaa Mies joka ei osannut sanoa ei. Siinä juoppo maalari lopetti hetkeksi törräämisen. Häneltä kysyttiin, miltä nyt tuntuu. Samalta kuin nuorena miehenä kännissä, maalari ihmetteli.

Juomattomuus on tänä talvena yleinen puheenaihe. Yleisradio näyttää aiheesta jopa kahta televisio-ohjelmaa, joissa julkisuuden henkilöt ovat luvanneet välttää alkoholia pitkiä aikoja.

Viinan juominen kuuluu kansalaisen perusoikeuksiin. Velvollisuus se ei ole.

Netin narinapalstoilla sadan päivän juomattomuus ja korkin kiinni kiertäminen ovat herättäneet, tietenkin, narinaa. Määräaikaisraitistelua ei pidetä tarpeeksi eettisenä kannanottona, koska sen jälkeen on kuitenkin tarkoitus juoda lisää. Kannatan määräaikaista raittiutta. Laadukkaat, hyväkuntoiset juopot ovat kansakunnan etu.

Niin kauan kuin muistan Suomen kansaa on yritetty raitistaa. Tuloksista mainittakoon alkoholinkulutuksen kolminkertaistuminen viidenkymmenen viime vuoden aikana.

Suomen kansan raittiusrohtona käytettiin aluksi kristillis-siveellistä paasausta. Kun Jumalan oletetulla viinan vastaisella kannalla pelottelu ei tehonnut, siirryttiin taloudelliseen perusteluihin. Juopot aiheuttavat sairauksineen, tappeluineen ja paikkojen särkemisineen yhteiskunnalle miljardien menot. Eipä tepsinyt sekään.

Sata päivää ilman viinaa -kampanja heijastelee uutta suuntaa. Määräaikaisraitistelija jaksaa juoda pitempään. Tauottelu on ihmiselle hyväksi. Hänellä on hauskempaa. Sitten taas jaksaa. Lähtökohta ei ole tuomitseva, vaan käytännöllinen.

Alkoholi on hyvää ja sitä kannattaa juoda, mieluummin myös humaltumistarkoituksessa. Muutenhan voisi juoda piimää. Mielessä on kuitenkin pidettävä, ettei ihminen ole mehiläinen, joka pörrää joka päivä. Viinan juominen kuuluu kansalaisen perusoikeuksiin. Velvollisuus se ei ole.

Näillä geeneillä ja tällä ilmastolla on toivotonta kuvitella suomalaisten ratkaisevaa raitistumista. Ja miksi ihmeessä pitäisi kuvitella? Kansan raitistamisen sijaan kannattaa pohdiskella, millaisia olisivat tämän semiautistisen heimon juhlahetket ilman alkoholia. Hiljaisuutta, kattoon ja kengänkärkeen tuijottelua, kyvyttömyyttä solmia edes alkeellisia inhimillisiä kontakteja. Siunaan viisautta, joka johdatti minut kesäisenä iltana vuonna 1987 juomaan olutta Vanhan kuppilaan. Kohtasin Katin.

Tapasin sadan päivän raittiuslupauksen antaneen Arto Nybergin, kun hänen juomattomuuttaan oli jatkunut kunnioitettavat kuusi päivää. Kehuin toimittajan kirkastunutta ulkomuotoa. Hän lupasi vaahdottaa olutta heti, kun sadan päivän lupaus on täytetty.

Ihan kiusalla taidan raitistella sata ja yksi päivää.

Jari Tervo

Kirjoittaja on helsinkiläinen kirjailija