Vad har vi lärt oss av de gångna årens invandringsdebatt? Vi har lärt oss att detta är ett område där principer flyger in i varandra och exploderar. Vi har lärt oss att det som ena mandatperioden ansågs vara oanständig retorik, nästa mandatperiod kunde presenteras som ansvarsfull och nödvändig politik. Vi har lärt oss att vägvalen som gjordes i syfte att marginalisera Sverigedemokraterna, ledde i motsatt riktning. Vi har lärt oss att människor söker sig till Sverige av de mest skiftande skäl.

Vi har lärt oss att vi behöver närma oss migrationspolitikens många komplexa frågor med större ödmjukhet.

Vi har lärt oss att den progressiva Sverigebilden har en baksida av social misär. Vi har erfarit att deviser som ”alla människors lika värde” inte ger någon vägledning när välfärdsstaten på område efter område sviker sin del av samhällskontraktet.

Kort sagt, det finns inga enkla svar. Nu tar vi med oss dessa lärdomar in i framtiden.

Återvandring nästa stora debatt?

Återvandring ska bli nästa stora migrationspolitiska fråga, lovade Jimmie Åkesson på Sverigedemokraternas framtidsdagar i februari. Punkten återfinns också i partiets valmanifest. Välriktade utbildningar, kontakter med organisationer på plats och avsevärt större bidrag ska få fler personer med uppehållstillstånd att välja att åka tillbaka till sina ursprungsländer.

Om detta skrev Andreas Johansson Heinö, statsvetare och förslagschef på Timbro, i Borås Tidning (BT 10/6). Ta debatten om återvandring med SD, uppmanade Heinö de andra partierna: Det ”skulle synliggöra den ideologiska gräns mellan SD och övriga partier som har gått förlorad de senaste åren. Det vore välbehövligt.” För, som han argumenterade: ”en återvandringsdebatt riktar sig uteslutande mot våra medmänniskor, här och nu. Det är en fundamental skillnad. Detta är, bokstavligen, att göra skillnad på människor.”

Jag tror, med de senaste årens debatt i färskt minne, att det är fel utgångspunkt.

SD:s återvandringsvision bör granskas, givetvis. Men om vi börjar med att slå fast att frågan i sin helhet handlar om att ”göra skillnad på människor” finns det inget mer att säga, ingenting att överväga, ingenting att förbättra.

Regelverk som behöver reformeras

Ett exempel som tyder på motsatsen är Mohamad Sahid Alali, som SVT Dalarna berättade om i tisdags. Tillsammans med sina två döttrar flydde han 2012 från Syrien och kom efter några år till Sverige. Nu vill han återvända till Homs, en stad han bedömer har blivit tillräckligt säker och där hans fru och sexåriga son bor. Men han får ingen hjälp från det offentliga.

För att kunna ansöka om så kallat ”resebidrag” måste man kunna uppvisa pass från det land man vill återvända till. Det har inte Mohamad Sahid Alali och tre pass skulle kosta honom 15 000 kronor. Inte heller det har han, och dessutom är han skuldsatt. Varken Migrationsverket eller kommunen han bor i, som betalar ut bidrag varje månad, har lagligt utrymme att hjälpa honom ur återvändsgränden. Om han trots allt skulle lyckas skaffa pass till familjen och göra upp med dem han är skyldig pengar, kan familjen få bidrag för själva resan samt 20 000 kronor kontant. Det är allt.

Ett regelverk som är så snålt och illa utformat behöver framför allt reformeras. Det är dags att pröva en ny strategi. Att peka finger har visat sig fungera så dåligt.

Läs också:

SUSANNA BIRGERSSON: Alliansen måste undvika danska borgares misstag