Hur vågar Turkiet inte bara begränsa yttrandefriheten i sitt eget land utan också försöka göra det i andra länder? Förklaringen är enkel. EU har gjort sig beroende av Turkiet som gränsvakt. Dit ska flyktingar skickas tillbaks. Som betalning får Turkiet inte bara 27 miljarder kronor, de får också en rad andra fördelar som visumfrihet. Erdogan är en iskall maktspelare som blir alltmer auktoritär. Han använder den nya utpressningssituationen till fullo. Med EUs beroende av Turkiet som gränspolis så vet han att han kan utöva stor politisk press och han använder den möjligheten fullt ut – så länge vi tillåter det.

EU:s avtal med Turkiet är katastrofalt på flera områden. Värst drabbade är människor på flykt. De skickas tillbaka till ett land som inte är säkert för flyktingar och som inte ger flyktingstatus åt icke européer. Dominobrickorna av stängda gränser genom Europa har nu lett till att Turkiet vill hålla kvar flyktingarna i krigets Syrien i så kallade ”säkra zoner”. Förtvivlade flyktingar kläms nu mellan IS/Daesh styrkor på ena sidan och skjutande turkiska gränspoliser på den andra. Det är dit EU:s oförmåga att ta gemensamt ansvar för flyktingar har lett oss.

Förtrycket i Turkiet hårdnar. EU-ledarnas flathet inför utvecklingen är pinsam. Tystnaden kan bara förklaras med att det är viktigare att sätta asylrätten ur spel än att stå upp för grundläggande värden. I Turkiet angrips inte bara medier. Det viktigaste oppositionspartiet, vänsterpartiet HDP, har sett sina lokaler vandaliseras och sin valrörelse förstörd av brutala våldsdåd. Orsaken är att partiet samlat vänsterkrafter och förenat dem med kurders och kristnas legitima krav på respekt för sina kulturer och politiska rättigheter.