En pigg läsare gjorde mig uppmärksam på en intressant dom i Västmanlands tingsrätt (VLT, 19/4).

En 37-årig man hade hotat en släkting på kurdiska. "Jag ska avliva dig som en hund, som en hund, sedeslös, sedeslös unge, nolla, idiot", löd hotet. Det var riktat till mannens farbror som bor i Västerås, som även ska ha nåtts av meddelandet "om du är en riktig man måste du ta livet av din exfru för att hon har lämnat dig". Efter flera hotfulla meddelanden åtalades brorsonen för olaga hot.

Nu till det märkliga: Västerås tingsrätt friade 37-åringen. Eftersom hoten har yttrats på kurdiska menar tingsrätten att det inte framkommit exakt hur ljudmeddelanden ska förstås.

Det är så dumt att det är svårt att hitta ord. Men faktum är att det inte var länge sedan just tingsrätten i Västmanland av liknande skäl såg mellan fingrarna på hot. I vintras frikändes en pappa, bosatt i Hallstahammar, som hade hotat sin dotter. I sms hade pappan uttryckt att han - enligt åklagaren i en hederskontext - inte är sin fars son om han ”inte knäcker dina revben, och slår dig sönder och samman".

I domen kunde man läsa påståendet att det i pappans kultur har "utvecklats ett speciellt språkbruk", och att hot i detta språkbruk egentligen inte är menade som hot. Tingsrätten friade pappan.

Hot som objektivt sett är hot ses alltså inte som hot. Men att göra skillnad på brott med hänvisning till människors språk eller kultur är att hamna på ett sluttande plan. Det skickar signalen att förövare kan komma undan, bara de utnyttjar sin bakgrund. Och tro mig - hot är hot, även på kurdiska.

Har beslutsfattarna i tingsrätten funderat på konsekvenserna av dessa domar? Har ni ens reflekterat över sveket mot offren?