DEBATT | MIGRATION. Artikel 14 i FN:s stadga om mänskliga rättigheter har till viss grad bidragit till mitt välstånd då bolag tidigare ägda av mig fått uppdrag av kommuner att arrangera boende för unga män (ensamkommande flyktingbarn). Stadgan stipulerar att alla och envar som lider av förföljelse har rätt att i annat land söka asyl. Mer utvecklat finns de regler som omgärdar flyktingstatus i FN:s flyktingkonvention som upprättades efter andra världskriget.

Rätten att söka asyl är dock på många plan en chimär. Skulle vi på allvar tillåta alla människor som i dag är på flykt i världen (68.5 miljoner 2017 enligt UNHCR) fritt få komma till det land de önskar söka asyl i, vet vi, efter 2015, att Sverige inte skulle klara mottagandet särskilt väl. Efter Libanon, Jordanien, Turkiet och Tchad har Sverige tagit emot störst andel människor som erhållit asyl per capita. Två av fem ensamkommande barn (jag använder begreppet utan värdering av egentlig ålder) under 2015 valde Sverige som land att ansöka om asyl i. Ett land som utgör två procent av EU:s befolkning. Nio av tio var män.

LÄS MER: Politikerna kan inte blunda för mansöverskottet längre

LÄS MER: Till er som förnekar att grupp ställs mot grupp

Var helst annars i samhället där ett privilegium fördelas 9-1 till mannens favör, med statens goda minne, skulle det med rätta benämnas institutionaliserad könsdiskriminering.

Kvinnorna är de stora förlorarna

Vilka är de stora förlorarna i dagens migrationspolitik? Kvinnorna. Sverige berömmer sig om att bedriva en feministisk utrikespolitik där jämställdheten ska vara avgörande för utrikespolitiska överväganden. Anmärkningsvärt är då att vår migrationspolitik i realiteten är anti-feministisk. På ett område där vi inte behöver berätta för andra länder hur de ska bete sig, utan har möjlighet att påverka själva, där har vi helt satt feministiska överväganden ur spel.

Var helst annars i samhället där ett privilegium fördelas 9–1 till mannens favör, med statens goda minne, skulle det med rätta benämnas institutionaliserad könsdiskriminering.

Kvinnor blir kvar i kris- och konfliktområden när männen flyr. Genom att Sverige till en viss del valt att bekosta det svenska mottagandet av unga män genom att ta pengar från biståndet blir det mindre pengar kvar till bistånd som riktas till länder i kris och där kvinnor och barn utgör den mest utsatta delen av befolkningen.

Kvinnor drabbas också när de försöker fly hit till Europa och Sverige. Här finns vittnesmål om hur kvinnor, antingen för att få ta del av flyktingsmugglares tjänster eller för att kunna försörja sig själva eller sina barn, tvingas sälja sig sexuellt.

LÄS MER: Unga afghaner får gräddfil – men kristna som flyr IS får avslag

IS sexslavar lämnas åt sitt öde

Slutligen drabbas kvinnor genom att det nuvarande asylsystemet styr resurser till de som haft styrkan att ta sig hit. Grupper som exempelvis de yezidiska kvinnor som förslavats och våldtagits av IS erbjuds inte skydd då de helt enkelt inte har samma möjligheter att ta sig hit.

På ett område där vi inte behöver berätta för andra länder hur de ska bete sig, utan har möjlighet att påverka själva, där har vi helt satt feministiska överväganden ur spel.

Det är inte bara kvinnor utanför Sveriges gränser som riskerar att drabbas av den antifeministiska migrationspolitiken, vilket vi kunde se i "Uppdrag gransknings" uppmärksammade reportage om etnicitet och våldtäktsdomar. Det var förvisso ingen nyhet utan har tidigare uppmärksammats av såväl Aftonbladet som Expressen. Då bolag tidigare ägda av mig drivit boenden för ”ensamkommande flyktingbarn” har jag med egna ögon bevittnat den kultur som uppstår när nio av tio personer är av manligt kön och dessutom ofta kommer från kulturer där kvinnors rättigheter inte respekteras i särskilt hög grad. Detta som konstaterande utan värderingar. Den maskulinitetskultur som jag själv bevittnat på diverse boenden är den givna konsekvensen av en mängd unga män oavsett kultur. Men förstärks givetvis i hög grad när kulturerna i sig är misogyna.

LÄS MER: Jan Emanuel lever lyxliv efter politiken

Lär av Kanada

Sammantaget har alltså effekten av att ge sken av att upprätthålla asylrätten fått förödande konsekvenser ur ett feministiskt perspektiv. Alternativet står att finna i exempelvis Kanada. Vill vi på allvar försöka göra även migrationspolitiken feministisk bör vi snarast övergå till ett kvotsystem för flyktingmottagningen. Där vi såväl får möjlighet att planera mottagandet i tid (och därmed vikta de resurser som krävs i relation till andra välfärdsstatliga åtaganden) samt omdana migrationspolitiken så att jämn könsfördelningen uppnås.

Eller i all enkelhet – könskvotering där den behövs som mest.

Av Jan Emanuel Johansson

Frihetlig socialdemokrat och riskkapitalist