I en jubileumsskrift från Stockholms stad kallas Årsta partihallar “Stockholms gröna skafferi”. Härifrån distribueras nästan all frukt och grönsaker som konsumeras i storstadsområdet. “Hanteringen gör att priserna hålls nere och kvalitén höjs på produkterna”, skrev tidigare finansborgarrådet Carl Cederschiöld (M).

Därför kan en grisfarmare i Västsverige ha papperslösa män från Afrika och Mellanöstern som skyfflar skit för femton kronor i timmen. Därför kan en bilverkstad låta Muhammed från Egypten slita gratis i två månader – för att sedan säga: tyvärr, din tjänst var en provanställning, du får inga pengar av oss. Därför finns ett skrymsle på en byggarbetsplats på Östermalm, där papperslöse rivaren Federico från Bolivia ska krypa in och gömma sig om polisen dyker upp.

Vi har träffat dussintals människor som först velat prata med oss, drivna av ilska över usla villkor och övergrepp – men som sedan ångrat sig för att det känts för farligt. De är livrädda och vill inte att vi konfronterar deras chefer. Villkoren de jobbar under skulle aldrig accepteras av svenskar, men de finner sig i det eftersom andra alternativ ter sig värre.

Så är det ofta i debatten om migration. Det är enklast att prata om dem som frustrerade Röda korset-anställda kallar ”de fina migranterna”: de som flyr krig och omedelbar förföljelse. De ska få humanitära visum, kunna bli kvotflyktingar, ges lagliga vägar in i Europa.

Ett gäng festglada killar i hans egen ålder släntrar in genom dörrarna till hamburgerkedjan. Abir följer dem med blicken.

De städar din mataffär, packar din frukt, tar hand om din kemtvätt. Jobbar evighetslånga arbetspass för 19 kronor i timmen under hot: ”Jag kan skicka tillbaka dig!”. Sveriges nya underklass lever mitt bland oss – men i en parallell värld. En slavliknande tillvaro där lagar som skyddar oss andra inte gäller. I dag lanserar DN en artikelserie om de osynliga migranterna: fattiga människor som saknar flyktingskäl men kämpar för ett drägligt liv i det svenska samhällets bottenskikt.

Annons som under våren 2015 publiceras på Blocket Jobb.

Närkraft och Farook har nu hamnat i myndigheternas sökarljus. Försäkringskassan hittar oegentligheter. Socialstyrelsen och senare Inspektionen för vård och omsorg (Ivo) beslutar att dra in Närkrafts tillstånd att bedriva assistansverksamhet. Orsaken: inkompetens.

Bhola, Chet och de andra nepalesiska kollegerna bestämmer sig för att ta strid. De vänder sig till fackföreningen Kommunal och blir medlemmar. Kommunals ombudsmän reagerar med bestörtning på arbetsvillkoren hos Farook. – De behandlades som djur. Som boskap. De bodde i en lägenhet som kontrollerades av familjen och jobbade nästan jämt, säger Peter Jonson, ombudsman vid Kommunal. – Nepaleserna var i princip livegna. Arbetsgivaren tog deras identitetshandlingar och låste in dem i ett skåp, säger Jessica Klemetsson, ordförande i Kommunal Stockholms norra sektion.

Chet hör Bhola be Farook om att få gå på SFI för att lära sig svenska. Farooks svar: ”du är här för att arbeta, inte för att studera.” Han säger till Bhola: Farook utnyttjar dig. Han utnyttjar oss alla. Vi tjänar för lite. Han har tagit ditt pass. Och bankkontot han har öppnat i ditt namn? Du har ju inte ens fått ett bankkort!

Ingen av assistenterna som Försäkringskassan träffat har någonsin fått något lönebesked. De har alltid fått skriva under sina tidrapporter blanka, dvs deras arbetstider har inte varit ifyllda, vilket innebär att de inte vet vilka arbetstider som redovisats till Försäkringskassan.

Bhola lyder. Han kan ingen svenska, vet inget om hur saker fungerar i Sverige. En tanke börjar gro: kanske är det just så Farook vill ha det?

Jobbet är konstigt, tycker Bhola. Man ska inte bara passa upp på Farook utan även på hans hustru och barn, tvätta deras kläder och städa deras rum. Bhola jobbar runt 80 timmar per vecka. Han börjar nio på morgonen och slutar nio på kvällen, oftast sju dagar i veckan. Ibland skriker Farook på honom, klagar på att han städar dåligt och ger honom meningslösa arbetsuppgifter, som att putsa redan rena glas.

– Gränser är porösa. Det är en illusion att tro att vi kan stänga dem. Migranterna kommer att fortsätta komma oavsett vilka åtgärder som sätts in, det har visats om och om igen. Istället för att kämpa emot och blunda för utvecklingen borde vi hantera migrationen. Göra den laglig.

Efteråt fick han 250 kronor, 19 kronor per timme. – Chefens sedelbunt var så tjock att fickan höll på att gå sönder. Alla får och tar betalt med cash. Det är som en enda stor svartmarknad, säger Abir.

Efter nattpasset slänger Abir23-årig svetsare från Marocko sin värkande kropp i underslafen i en våningssäng på ett härbärge han lyckats få plats på. I tretton timmar har han burit brödkartong efter brödkartong från lastbilar och in på lagret. Sedan ut till nya lastbilar igen.

– Det finns inte en människa här i Sverige som jobbar för 250 kronor per dag. Chefen:

Sista gången, tänker han på tunnelbanan på väg till Årsta partihallar, detta är sista gången. Han spelar in samtalet med chefen. De talar arabiska.

Abir känner sig lika förnedrad varje gång. Efter tretton timmars arbete brukar han få ett par hundralappar i handen. Femton kronor per timmes slit.

Den rullstolsburne mannen i Vallentuna söker personliga assistenter bland nyanlända migranter som inte kan svenska och inte vet sina rättigheter. Den som har en svensk flickvän får inte jobb, berättar Mouhammed Dione från Senegal som själv arbetat för Farook under två månader.

Mouhammed Dione från Senegal, som under januari och februari jobbade åt Farook, har hittat ett nytt jobb på ett bygge. Det är hårt slit men lönen är okej, säger Mouhammed. Hundra kronor i timmen. Tyvärr är det bara ett par dagar i veckan, så han letar efter andra arbeten.

Närkraft Assistans annonserar just nu efter assistenter åt dig – trots att företaget förlorat rätten att bedriva assistansverksamhet. Vad säger du om det?

– Nej, det är fel. Men jag är själv muslim. Jag vill helst ha muslimer här, som kan hjälpa mig att be. Som kan laga min mat. Som kan göra det lättare för mig.

Flera som jobbat här säger till oss att de tjänat mellan 5 000 och 10 000 kronor per månad fast de jobbat oerhört mycket mer än heltid?

När DN konfronterar Farook i hans hem tillbakavisar han alla anklagelser, även fackets, som lögner. Han beskriver sig som en bra arbetsgivare. Han uppger att hans personliga assistenter – just nu nio stycken – tjänar mellan 11 000 och 18 000 kronor i månaden. Resten av de 333 132 han får i månaden av Försäkringskassan går till ”administration”, säger Farook.

Några månader senare Pape bildat ”l’Association des immigrés africains en Suède”. Föreningen har ett trettiotal medlemmar från Stockholms nyanlända. De flesta kommer ursprungligen från fransktalande afrikanska länder och har liksom Pape bott och arbetat länge i Italien eller Spanien.

– Många kommer hit och tror att Sverige är ett paradis. Men har man inga kontakter blir livet snabbt ett helvete, säger Pape.

Själv har han varit i Sverige i ett par år, med ett avbrott på ett par månader i vintras då han åkte tillbaka till Senegal för att hälsa på sin dotter. Just nu har han jobb som diskare på ett hotell norr om Stockholm och brinner för att göra livet lättare för personer som nyss kommit till stan.

– De flesta tvingas jobba svart, de har inget val. De får femtio kronor i timmen på något bygge eller på en städfirma.

Flera kvällar varje vecka går Pape runt på Stockholms Central. De nyanlända sitter ofta på bänkarna nära McDonalds med sina väskor. Pape går fram till dem, börjar prata, berättar lite om hur det funkar i Sverige. Var man kan sova, vilka papper man behöver, hur man undviker att bli alltför utnyttjad.

– De nyanlända är precis som jag. Enda skillnaden är att jag har varit här lite längre. Utsatta måste hjälpa varandra. Ibland hör man ”var och en får klara sig själv” men det fungerar inte.

Papes organisation vill driva frågor som svenskundervisning även för papperslösa migrantarbetare. Om man inte kan svenska blir man lätt utnyttjad.

Pape och de andra medlemmarna i organisationen försöker tillsammans komma underfund med Sverige. Som hur hemlösheten ser ut. I alla länder finns hemlösa, säger Pape.

– Det ovanliga med Sverige är att det inte bara är missbrukare eller folk med psykiska problem som sover på gatan. Det kan även vara människor med arbeten.

Svenskar i gemen har inte upptäckt att Sverige har fått en ny, stor underklass, menar Pape.

– Vi är osynliga för svenskar. De ser inte oss.

De är smutsiga. Härjade. Sju eller åtta män som ser ut att vara mellan 30 och 60 år kliver ut från en vit skåpbil och hastar in i Kristin och Ulf Stenerhags trädgård i Gustavsberg.

Kvar i skåpbilen sitter övervakaren: den man som arbetarna kallar bossen.

– När bossen var på plats vågade de knappt prata med mig, minns Kristin.

Dagen före var Ulf ute i trädgården och påtade när en försäljare dök upp. En kille som pratade irländsk engelska klev rakt in på tomten. Behövde Ulf få något fixat i trädgården, undrade irländaren. Någon stenläggning kanske?

Ulf kände sig stressad och störd: irländaren var framfusig och ställde sig lite för nära. Samtidigt hade han och Kristin faktiskt funderat på att anlägga en liten mur för att skilja av en del av trädgården. Han hörde sig själv nämna det för irländaren, ångrade sig genast och la snabbt till fast vi ska inte göra det nu.

Försäljaren högg direkt. Vi bygger muren, sa han.

– Jag sa säkert tio gånger att jag inte var intresserad, och att jag hur som helst inte hade pengar för tillfället. Man han bara fortsatte: hur mycket har ni? Till sist sa jag att jag kanske kunde få ihop 15 000 kronor, mest för att bli av med honom. En sådan mur borde ju vara mycket dyrare, tänkte jag.

Irländaren sa: bra, vi bygger den för 20 000 kronor. Ulf föll till föga. Han fick försäljaren att lova att jobbet skulle vara vitt och på faktura.

Nästa morgon dyker alltså de tilltufsade arbetarna upp. Ulf är på jobbet men Kristin är hemma. När männen har slitit med murbygget i flera timmar utan paus går hon ut och försöker prata med dem. År ni hungriga? Behöver ni hjälp med något?

– De är då jag märker hur rädda de är. De säger bara the boss, the boss och tittar sig oroligt om.

En av jobbarna berättar att de är rumäner. Kristin börjar fundera kring deras arbetsvillkor och lön. Hon hämtar en dator från huset och använder Google translate för att kunna kommunicera. När bossen tillfälligt kört iväg med sin bil vågar rumänerna prata.

De berättar för Kristin att de betalat 1 500 kronor för resan till Sverige. De bor ute vid en tältplats vid Arlanda flygplats och jobbar tolv timmar per dag för tre irländska bröder. Irländarna ger dem 500 kronor per dag och drar av 150 kronor för mat och boende. De får bara betalt för de dagar då det finns arbete.

Kristin Stenerhag i Gustavsberg upptäckte att stenläggarna i familjens trädgård arbetade under mycket svåra förhållanden till låga löner. I smyg packade hon ihop säckar med kläder och skickade med de livrädda rumänerna hem.

– Jag räknar i huvudet och inser att det är en usel lön. Mindre än 30 kronor i timmen.

När bossen kommer tillbaka ser Kristin honom skälla ut en av de äldre rumänerna. Han skriker att rumänen är stupid. Den äldre mannen tittar ner på sina skor.

– Det var så tydligt hur förnedrande han tyckte att det var. Han blev fråntagen all värdighet, säger Kristin.

Erfarenheten med rumänerna muren blev en väckarklocka för familjen Stenerhag. De fick bra kontakt med de rumänska arbetarna, gav dem kläder och mat och hjälpte dem att ringa sina familjer i Rumänien. Ulf ärengagerad i organisationen Not For Sale som kämpar mot människohandel världen över.

– Vi måste ställa frågorna: Var är den här borren producerad? Vad har killarna på min biltvätt för arbetsvillkor? Vad tjänar de som tillverkat den här T-shirten?

Muren står kvar i familjen Stenerhags trädgård. En ständig påminnelse om de utnyttjade lågprisarbetare som finns i vårt samhälle.

– Vi är många som måste öppna ögonen och se dessa människor.

Bhola Man Jimee är idag papperslös. Han lever utan uppehållstillstånd i ett europeiskt land. Det arbets- och uppehållstillstånd han hade när han jobbade åt FarookMan i Vallentuna som anklagas för att utnyttja nyanlända migranter var knutet till Närkraft Assistans. Tillståndet slutade att gälla när anställningen upphörde.

Nu står Bhola utanför samhället. Han måste akta sig för polisen: han riskerar utvisning.

Ändå har han återfått en stolt glimt i ögonen. De senaste fem månaderna har han jobbat med trädgårdsskötsel, trädfällning och markunderhåll. Han har en chef som behandlar honom anständigt.

– Jag var en slav. Nu har jag fått tillbaka mitt liv, sammanfattar han.

Månadslönen är motsvarande 14 000 kronor efter skatt. Jo, Bhola betalar skatt i det land där han befinner sig. Det finns papperslösa som gör det. Varje månad skickar Bhola hem 6 000 kronor till Nepal. Pengarna går till hans flickvän, till hans föräldrar, till hans syskon. Bholas pengar gör att de slipper hungra. Efter jordbävningen har situationen i Nepal förvärrats ytterligare.

Bholas försök att via domstol få tillbaka de pengar som Närkraft och Farook är skyldig honom misslyckades. Tingsrätten avvisade hans stämningsansökan på grund av en teknikalitet. Även Bholas försök att få tillbaka sitt pass och bankkort från Farook misslyckades – polisen lade ner hans anmälan om egenmäktigt förfarande. Farook nekade. Brott kunde ej styrkas, ansåg polisen.

– Det känns som om mitt huvud ska gå sönder när jag tänker på det, säger Bhola Man Jimee.

Bholas arbetskamrat från mardrömstiden hos Farook, Chet Bhujel, bor i Malmö. I januari i år tog han sin examen från programmet för freds- och konfliktforskning på Malmö högskola. Nu jobbar han som städare på Elite Hotel i Lund, ett vitt jobb där han tjänar 115 kronor i timmen. Innan han hittade det gick han runt till massor av restauranger i Malmö.

– Flera erbjöd mig 40 eller 50 kronor i timmen för att diska. Svart. Ofta är det papperslösa som sliter för de pengarna, säger Chet.

Han tillägger:

Jag tror inte att svenskar förstår hur stor den svarta sektorn är eller hur många tusen människor som utnyttjas.

ChetNepalesisk student i Malmö berättar om synen i Nepal på Sverige: som ett drömland utan diskriminering, fattigdom och exploatering. Ett land där alla lyckas, där alla tjänar massor av pengar. Om man däremot har varit i Sverige eller något annat europeiskt land och kommer hem tomhänt – då är man en nolla i nepalesers ögon, säger Chet.

– Ta Bhola: Här i Europa är han utanför samhället och måste gömma sig. Men i Nepal är han en stor hjälte eftersom han skickar hem tusentals kronor varje månad.

Tiden hos Farook och efterspelet har gjort Chet Bhujel mer svartsynt och ändrat hans bild av Sverige. Tillsammans med Bhola tillbringade Chet flera månader med att försöka få rätt mot Farook via olika svenska myndigheter: Försäkringskassan, Skatteverket, tingsrätten och polisen.

Men Närkraft Assistans visade i efterhand upp lönebesked som sa att Chet, Bhola och de andra fått acceptabla löner för sitt arbete, runt 30 000 kronor i månaden.

Skatteverket gick på Närkrafts linje. Trots att det i nepalesernas anställningskontrakt med Närkraft stod att de endast skulle tjäna mellan 9 000 och 12 000 kronor i månaden för heltid plus ob och övertid. Trots att Närkraft tidigare varit villiga att betala tiotusentals kronor ersättning för utebliven lön. Trots att Försäkringskassan i sin utredning konstaterat att varken Chet, Bhola eller någon av de andra nepaleserna ”någonsin fått något lönebesked”.

Både Chet och Bhola tvingades till slut betala skatt baserad på den högre lönen, den som aldrig existerat annat än på papper.

– Så är det i Sverige: finns det på papper, ja då är det så. Myndigheterna litar på papper men inte på människor. Därför kan Farook, som kan systemet, fortsätta att tjäna grova pengar på att bluffa sig fram. Och det finns många som Farook, säger Chet.

Under sina fem år i Sverige har Chet träffat många nyanlända invandrare, papperslösa och andra, som slitit under slavliknande former på svenska arbetsplatser. Han har tänkt mycket på varför Sverige med sina stolta arbetarrörelsetraditioner gör så lite åt den grova exploateringen av utsatta människor.

En förklaring, tror Chet, är att många svenskar gillar billiga restaurangbesök och servicetjänster så mycket att de inte riktigt vill tänka på varför priserna är så låga. Ett annat skäl är att exploateringen ofta sker inom etniska nätverk där alla inblandade, även de utsatta, är angelägna om att hålla tyst.

Men mest tror Chet Bhujel att det handlar om att offren är en grupp utan förankring i samhället, en grupp som få bryr sig om: nyanlända invandrare. Han minns när han följde med Bhola till polisstationen på Kungsholmen för att anmäla att Farook stulit Bholas pass och bankkort.

– De trodde inte på honom. Eller så brydde de sig bara inte.

Chet Bhujel och Bhola Man Jimee gick tysta från polisstationen till Rådhusets T-banestation.

I Chets huvud malde en tanke, om och om igen: Det här landet är inte för oss.

Personer i reportaget