Kampen mot Islamiska Statens utbredning och efterdyningar samt den våldsapologetiska islamismen skiljer sig åt i Europa. Där länder som Norge, Danmark, Frankrike, Storbritannien och Holland går hårt – och effektivt – fram segar stater som Belgien, Sverige och Tyskland efter. Att Sverige segar efter har sin historia. En historia av lögner, svek och förnekelse det senaste seklet. En banal godhet i stundens begivelse som idag biter det svenska folket i arslet och får Sverige och svenskarna att framstå som idioter i en internationell jämförelse.

Sverige är ett av få länder som konsekvent visar tolerans inför intolerans vilket väckt inte bara våra grannländers förvåning. Utan hela Europas.

Artikel som ljudfil:



Belgien, med en folkmängd på 11 miljoner invånare, har i praktiken haft lika många medborgare som rest som jihadister till den Islamiska Staten för att ansluta sig till folkmordssekten som Sverige. Efter en längre period av lamslagenhet har Belgien tagit tag i sin antiterrorlagstiftning och återkallar numera medborgaskap, för de som har dubbelt medborgarskap, som ansluter sig eller har anslutit sig till den Islamiska Staten. Men resan dit har uppenbara paralleller med den svenska.

Belgisk inrikespolitik har i mångt och mycket liknat den svenska med öppna gränser och en tolerans mot den intolerans mot religioner och andra minoritetsgrupper som migranter med extrema religiösa eller politiska världsåskådningar tar med sig. I en rädsla att bli kallade för rasister eller xenofober har det belgiska politiska klimatet och belgisk media under många år, i likhet med det svenska, rasiststämplat allt som andas migrationskritik eller på annat sätt belyser kulturfriktioner. Detta, och ett omfattande och generöst bidragssystem, förenar Sverige och Belgien men då Belgien i större omfattning än Sverige har drabbats av jihadistisk terrorism har det tvingat fram repressiva lagar.

Det finns goda skäl att granska varför just Belgien, fram tills nyligen, och Sverige delar historia och problem med att hantera radikala religio-politiska rörelser som salafism, våldsbejakande islamism men även våldsapologetisk, eller våldsförlåtande, islamism.

Mitt perspektiv delar jag med komikern och opinionsbildaren Aron Flam. Det finns ett värde med att göra upp med historien innan vi går vidare som personer eller för Sveriges vidkommande, göra upp med den svenska historien runt Förintelsen. Det är först när Sverige accepterar tidigare generationers beslut, att det är en det är en del av den svenska historien, och skaffar sig kunskap om den som historien inte upprepas. Det gäller både på ett nationellt plan som på ett personligt plan. Det är bara med kunskapen om den egna historien den inte riskerar att upprepas.

Sverige, och fram tills nu Belgien, överkompenserar för en skuld svenskarna bara anar och som Sverige av idag egentligen inte har. Den skulden tillhör svenskarnas tidigare generationers statsmän och politiker men ändå finns det ett outtalat behov av att betala tillbaka. Det svenska och belgiska sättet att betala tillbaka är att Sverige blivit så toleranta, för att kompensera för tidigare generationers antisemitism, att Sverige idag är världens mest toleranta stat i relation till intoleranta kulturyttringar religiösa politiska tillämpningar och ideologier.

Det är därmed ingen slump att antisemitismen växer i de politiska partierna. Det är ingen slump att judar ånyo är villebråd vilket BRÅ, Brottsförebyggande Rådets, senaste rapport vittnar om. Eller någon annan grupp som till exempel homo- bi och transsexuella. Peter Weiderud, Tro och Solidaritets tidigare ordförande menade detta rakt ut i en debattartikel på SVT Opinon 2011. Att Sverige och Socialdemokraterna över tid kunde tolerera homofobi från muslimska socialdemokrater då dessa inte nått lika långt som Sverige och svenskarna i sin demokratiska utveckling.

Tydligare än så kan inte ”tolerans mot intolerans” formuleras. Tydligare än så kan inte heller ren och rå rasism uttryckas. De stackars muslimerna begriper inte bättre är det tankegods som Weiderud, då ordförande för Tro och Solidaritet, uttryckte på SVT Opinon. Socialdemokraterna skall vara toleranta och inkluderande inför intolerans för att vara inkluderande och växa som parti.

Detta är huvudskälet till varför antisemitismen i SSU slagit rot. Detta är huvudskälet till varför socialdemokraternas partistyrelse och Verkställande utskott tillät Tro och Solidaritets förbundsstyrelseledamot Adrian Kaba sprida antisemitiska vandringssägner i många år utan att lyfta ett finger tills han själv nu börjat inse sakta vilken skada han åsamkat samhället. Inte bara partiet.

I Belgiens fall handlar mycket om den skuld som de inte erkänt eller satt sig in i fullt ut för kolonialiseringen av Kongo. Kongo, eller Belgiska Kongo, var kung Leopold II eget affärsprojekt och en koloni som präglades av sannolikt den värsta bestialiteten av alla kolonier i den europeiska historien. Den inte nedtecknad i någon större omfattning i någon egentlig mening men på svenska finns boken ”Kung Leopolds vålnad” av Adam Hochschild.

Kung Leopld II av Beligen lade för sin privata del beslag på området kring Kongofloden. Den välkände upptäcksresanden Henry Morton Stanley var en av kung Leopolds medsvurna. Enorma mängder gummi och elfenben skeppades från Kongo till Bryssel, folk och natur exploaterades hänsynslöst och under tre decennier dog cirka tio miljoner människor i Kongo. Ett folkmord klart jämförbart med Förintelsen. Det är i denna inraming Joseph Conrads roman “Mörkrets Hjärta” nedtecknades.

Ett folkmord. Med en nation och en person som ytterst ansvarig. Trots det nämns inte denna period alls i de belgiska skolböckerna i samma utsträckning som Förintelsen. Det är som om inte perioden fanns men i folkmedvetandet får det effekten av en outtalad skuld. Trots att dagens belgare inte kan läggas till last vad den sedan 110 år tillbaka döde kung Leopold II (1835-1909).

Denna nationella känsla av outtalad och inadekvat skuld har, menar jag, lett till en migrations- och kulturpolitik som fram tills nyligen dominerat belgisk inrikespolitik. Antiterrorlagarna, och kraven på migranter som kommer från kulturellt avlägsna kulturer, har ökat först när friktioner och hotnivå blivit ohanterliga.

Samma skuld bär Sverige. En skuld vare Sverige i allmänhet eller Socialdemokraterna vill erkänna. Den finns inte i de svenska arkiven. Den finns inte att finna några spår av dessa i svenska skolböcker. Men skulden finns dokumenterad i främst de amerikanska arkiven där Sverige genom underskrifter erkänner sin skuld. I slutna rum. Där Sverige och svenskarna inte fick höra det erkände regeringen Per Albin Hansson och senare Erlander den svenska skulden. Detta har Aron Flam hittat i sina djupdykningar i internationella arkiv.

Sverige tvingades till att betala ett krigsskadestånd efter andra världskriget, och försökte under lång tid efteråt omförhandla detta för att kunna gömmas i bokföringsposten “lån” för att dölja Sveriges skuld. Sverige har heller aldrig i formell mening erkänt Tysklands ovillkorliga kapitulation efter andra världskriget. De dubbla tungor som präglade Sveriges relation med omvärlden under andra världskriget är det enda arv Sverige tagit med sig. Inte ens när Aron Flam kunnat peka på de undertecknade originalen som förvaras i internationella arkiv där Sverige erkänner sin medverkan i Tysklands krigs- och förintelseförberedelser klarar svensken av att erkänna detta.

Skulden för Förintelsen och det andra världskriget. Sveriges och Socialdemokraternas skuld, att inte erkänna att Sverige tagit emot judiskt guld. Eller i efterhand argumenterat för att det erlagda krigsskadeståndet som Sverige tvingades till efter andra världskriget skulle omvandlas till att vi lånade ut pengar till de stater som var skadeståndsberättigade är inte dagens svenskars skuld. Segrarmakterna nekade naturligtvis Sverige detta bokföringstrick. Men den skulden ligger hos Per Albin Hansson och Tage Erlander. Inte hos vare sig Ingvar Carlsson, Göran Persson eller Stefan Löfven. Men de sistnämdas skuld ligger i att inte tala sanning om tidigare generationers skuld.

Ingvar Carlssons, Göran Perssons och Stefan Löfvens skuld ligger i att hålla fast vid de lögner, gummispråk och ”double speak” som Per Albin Hansson och Tage Erlander lade grunden för. De lögner som skulle tjäna som bomull för den svenska befolkningen. Att Sverige visst stod på judarnas och de allierades sida. Åtminstone lite grann. Eller nästan. Ibland.

Ingen, eller bara någon enstaka, svensk historiebok lyfter fram att Sverige nekade den norske kungen politisk asyl när han flydde nazisterna. Inte heller lyfts det fram att Sverige tvingades att betala ett omfattande krigsskadestånd efter andra världskriget för att slippa decennier av exkludering från världsmarknaden för bland annat stål och kullager efter det andra världskriget. Ingenstans finns heller att finna att Sverige, för att justera den svenska historiebeskrivningen, inte tog med alla delar av de avtal som Sverige tvingades skriva på i den svenska översättningen. I Washington finns avtalen intakta. Med svenska underskrifter.

I svenska arkiv finns idag endast den icke påskrivna svenska översättningen av avtalen om det krigsskadestånd som Sverige tvingades till efter andra världskriget. De avtal som finns i svenska arkiv utelämnar skälen till skadestånden. Med i enstaka fall endast en hänvisning till att originalen på engelska förvaras på annan ort. Där skälen anges.

Sverige nekade judar asyl och uppehållstillstånd i Sverige med motiveringen att de var ekonomiska flyktingar. Trots den fulla vetskapen om förföljelserna.

Hade Sverige lärt något av denna historia hade idag Sverige tagit emot yazidier, shiamuslimer och kristna på flykt från inrikeskrigets Syrien. Istället tog Sverige emot ekonomiska flyktingar och IS-anhängare. Med känt resultat. I likhet med Belgien är Sverige idag största rekryteringsbas för IS-terrorister och andra jihadister. En säker hamn för hat. Som dessutom, i likhet med verksamheten vid de Muslimska Familjedagarna, får skattebidrag av svenskarna för att bjuda in hatpredikanter och antisemitiska agitatorer.

Tolerans mot de intoleranta. Malmö töms, as we speak, nu på judar. En efter en lämnar de staden. Under en socialdemokratisk makthegemoni har Malmö judiska församling idag krympt från 2 000 på 1970-talet till att ligga på drygt 300 judar. Fortsätter utvecklingen kommer det inte finnas en fungerande församling kvar i Malmö vid valet 2026. Judarna fördrivs nu från Malmö strukturerat och metodiskt, jude för jude, för att ge plats för den samhällsbärande socialdemokratiska toleransen för intoleransen.

Allt i en banalt avsedd vilja till godhet. Att skapa bilden av att Sverige alltid varit på de godas sida. Det är ingen slump att Sir Winston Churchill, andra världskrigets obestridde hjälte, för resten av sin levnad föraktade Sverige och svenskarna.

För egen del har jag gjort, och gör ständigt, den resa som Sverige borde göra. Det är historien om min farfar, den mest mytomspunne mannen i min släkt. Som ställföreträdande chef under andra världkriget för den finska säkerhetspolisen VALPO samt under andra halvan som adjutant ”B” hos marsalken hade hans historia, som var samtida med Finlands, mörka sidor.

Det finska frihetskrigets fasor födde hos min farfar ett instinktivt hat mot kommunister sedan halva hans gymnasieklass arkebuserats på skolgården av ”de röda”. Farfar tyckte sedan att idén med koncentrationsläger, som omskolningsinstitutioner, för just kommunister och socialister var en lysande idé. Tills han insåg vad de tyska koncentrationslägren innebar.

Farfar räddade efter den insikten Helsingfors drygt 200 judiska familjer undan Auschwitz. Farfar vägrade lyda den order som tyska SS chefen Reinhard Heydrich utfärdat som del av avtalet om vapenleveranser till Finland under vinterkriget. Det blev ingen deportation. Farfar fick sparken men slapp arkebuseringsplutonen då Mannerheim tog sig till honom som adjutant ”B”. Efter kriget fick farfar ta emot den franska Hederslegionen för sina insatser där räddandet av de finska judarna var en komponent. Min farfar och hans chef, marskalken av Finland, Gustav Mannerheim, avskydde både nazismen och Hitler lika mycket.

När Mannerheim firade sin 75-årsdag den 4 juni 1942 fick han ett oväntat besök av Hitler. Mannerheim visste att Hitler avskydde tobaksrök och satt därför och blossade på en cigarr under delar av Hitlers besök. Allt för att demonstrera sin hållning till Tyskland, trots Finlands beroendeställning i form av vapenleveranser. En av de få historier som min farfar brukade berätta för oss barnbarn om sina år vid marskalkens sida. Det mesta vi vet idag har vi haft hjälp av finska historiker att gräva fram ur arkiven. Farfars eget arkiv från kriget öppnades först för tio år sedan då hemligstämpeln hävdes och då de sista “Brothers in arms” var borta.

Det finns ett värde i att göra upp med sin tidigare historia. I min farfars historia finns ljus och mycket mörker. Farfar försökte själv kompensera och göra rätt. Han tog sitt ansvar som jag ser det. Men hans eventuella skuld, om det finns kvar någon, är inte min. Däremot kan jag lära av det jag vet om hans historia.

Det är det som är skälen till varför jag själv så intensivt jagar antisemiter, jihadister och våldsapologetiska islamister. Det är av den anledningen jag jagar varje enskild socialdemokrat som bär med sig eller förmedlar antisemitiskt, islamistiskt eller hedersvålstillåtande tankegods. Det är därför det är så viktigt med att Sverige accepterar sina tidigare generationers skuld och inte förnekar den.

Tidigare svenska generationers skuld är inte dagens generationers skuld. Det finns ingen arvssynd. Men det finns lektioner att lära. Vår generation har som uppgift att lära dessa för att dels inte återupprepa tidigare generationers skuld, dels förmedla en sann bild vidare till nästa generation. Det är bara på det sättet Sverige kan bli skuldfritt. Inte genom att vara toleranta mot de intoleranta.

Tolerans mot intolerans är, visar historien, en väldigt dum idé om tidigare generationers skuld skall regleras av dagens generationer. Sverige anser i sin jakt på avlatsbrev att det och att inte prata om tidigare generationers skuld vara den bästa idén av de alla. Särskilt att Sverige inte berättar sanningen för sina medborgare om sin historia.

Tidigare generationers skuld är inte svenskarnas eller Sveriges skuld. Men för att inte återupprepa tidigare generationers felsteg bär dagens svenska generations politiska ledare i allmänhet och de svenska socialdemokraterna i synnerhet en skuld i att inte tala sanning.

Däri ligger bland annat Stefan Löfvens skuld idag. En skuld han har alla möjligheter att reglera genom att börja tala sanning om den mörka historien. För att inte den ska återupprepas som Sverige nu gjort och hela tiden gör i fallen med yazidierna, shiamuslimerna och alla kristna som nekats skydd på flykt undan den värsta mördarsekt världen skådat.

För det är på det sättet att Sverige visar större sympati med IS-anhängarna i al Hol lägren och ger dem mer uppmärksamhet i media än alla de 100 000 tals offer som hade turen, eller oturen, att överleva IS barbari. Det är ingen slump att Sveriges Radios Cecilia Uddén väljer termen “IS-kvinnor” istället för “IS-anhängare”. Vi skall vara toleranta mot de kvinnor som frivilligt anslöt sig till mördarsekten i efterhand. Trots att många av dom, dock inte alla skall sägas, mer eller mindre entusiastiskt deltog i folkmord, tortyr och förtryck. Det ligger i svensk medias kultur att bädda in obekväma sanningar i bomull. Som en konsekvens av den politiska nivåns “double speak” och gummispråk.

Sverige – Landet för tolerans mot intolerans. Då blir det inte bättre än så här.