Ingen kunde anklaga oss för att vara kräsna, men när vi på det tionde dygnet ute i fält fick ännu några konservburkar utkörda till vår observationsplats vid en strand vid ett hav så var det jobbigt att tjäna fosterlandet. På burken stod det Chili con Carne, men det borde ha stått Chili med tarmbitar och blodkärl och några mikroskopiska spår av kött- ”Carne”. Bönor fanns det rikligt av, och detsamma gällde tomatsåsen. Men köttet? Kryddorna? Det där som borde göra rätten ätbar…?

Det blåste kallt, det var vått och det var hemskt. Ett vindskydd här och ett tält där, en dagersättning på nästan 30 kronor men med fri kost, fria kläder och en hemresa så fort någon på en högre position i den militära hierarkin kunde säga att den där främmande undervattensverksamheten inte fanns kvar under den vattenyta vi låg och glodde på varenda sekund, varenda minut, varenda timme, varenda dag sedan en vecka och ytterligare några dagar.

Vädret var ett bekymmer, tristessen och det monotona spanandet andra bekymmer – men det största bekymret var utan tvekan maten. Pytt i panna på burk så äcklig att det räckte med att titta ner i snuskburken för att tappa aptiten, och då serverades inte pytten bara en eller två gånger utan tre eller fyra på tio dagar. Några andra i princip oätliga varianter av svensk husmanskost i plåtburk och så denna Chili con Carne med tarmar och blodkärl som två synliga huvudingredienser. Det var äckligt, det var hemskt. Det tog åratal av riktig Chili con Carne innan jag hade lyckats förtränga den där röran av tarmar och bönor, med några kryddmått av färs.

Men äta bör man, annars dör man. Det där vad var vi fick, vi unga svenska män som utbildades för att försvara landet om så blev nödvändigt och för att offra våra liv om det behövdes. Vi behövde näring, vi behövde fylla på med energi för att orka vara på vår vakt under tolv timmar av dygnets tjugofyra. Visst suckade vi över maten och visst gnällde vi, men vi gillade läget. Detta var vad moder Svea hade råd med och orkade fixa åt oss. Vi slog inte sönder vår O-plats, vi brände inte ner vårt tält, vi jagade inte iväg vårt befäl och vi sköt inte skarpt mot trossen när vi såg att det var ett nytt flak konserver på ingång. Det var då, och nu är nu.

Varje gång jag läser om kaos och kalabalik på någon flyktingförläggning på grund av maten som serveras där till de som flytt till Sverige och svensk kost så flyttas jag 29 år bakåt i tiden – till den där Chili con Carnen och Pytt i pannan i fält. Det är då det börjar koka inombords, och raseriet tar över. Vi fick skit att äta då, medan vi gav fosterlandet 7.5, 10 eller 13 månader av våra liv under vår värnplikt. De som idag slår sönder flyktingförläggningar på grund av missnöje med mat, säng, geografisk placering eller ventilation har inte gett Sverige något annat än bekymmer ännu så länge. Det gnälls och det käbblas över kvaliteten på den mat de får och allt annat mellan himmel och jord…

Idag Sunne. Igår Trängslet. I förrgår någon annan förläggning. Maten är inte bra. Förläggningen är inte bra. Placeringen är inte central nog. Kommunikationerna suger. Toaletterna är inte tillräckligt många eller välstädade. Oavsett hur kass maten är, hur sunkig sängen är eller hur otillgänglig flyktingförläggningen är så måste det vara bättre än tillvaron för de flyktingar som aldrig kommer längre än till ett tält i Jordanien, Libanon eller Turkiet. Lik förbannat skall flyktingförläggningen slås sönder om maten inte passar och lik förbannat skall man vägra att kliva ur bussen som stannat vid en flyktingförläggning i Fredriksberg istället för i centrala Örebro.

Sverige ställer upp som nästan inga andra. Sverige är lika välkomnande som naivt. Sverige är det land där Migrationsverket bara behöver knäppa med fingrarna för att få 30-40 miljarder skattekronor till rakt av för att se till att flyktingmottagandet skall fungera. Men det verkar inte räcka, det verkar inte vara bra nog. Det är då jag vill se moder Svea svänga från varm och välkomnande till barsk och brutal – pekandes med hela handen mot utgången och få tolken att tolka att ”Passar det inte så är det bara att dra!” Men det kommer inte hända. Svea är konflikträdd, inställsam och kravlös. Om samma mat eller sämre duger åt de gamlingar som byggt upp den välfärdsstat folk flyr till från när och fjärran så skall det banne mig vara tyst från landets flyktingförläggningar när det gäller kost och föda…