Denna besatthet vid MP som fiende kommer att bli besvärlig för Allianspartierna i det långa loppet. Inget tyder på att något av de traditionella blocken inom överskådlig framtid kommer att kunna bilda en majoritetsregering. Vi går mot en tid där vi antingen kommer att få leva med svaga regeringar eller behöver söka nya lösningar som breddar regeringsunderlagen till partier som inte traditionellt tillhört respektive block.

Om Alliansen vill kunna bilda regering om fyra år är detta en nyckelfråga. I praktiken innebär det för Alliansens del ett val mellan Miljöpartiet och Sverigedemokraterna.

I veckan skrev Dagens Industris politiske redaktör PM Nilsson en artikel där han menar att det är dags för näringslivets organisationer att bjuda in SD och vinna partiet för marknadsekonomiska reformer. Även om Nilsson inte skriver det uttryckligen, innebär det i förlängningen att öppna för SD som ett stödparti för borgerliga regeringar.

Det är djupt problematiskt. SD är ett parti med ett enda mål, att minska invandringen. Varje regering som väljer att stödja sig på SD kommer förr eller senare att tvingas till eftergifter på det området.

Sannolikt finns det delar av svensk borgerlighet som skulle se minskad flyktinginvandring som ett acceptabelt pris att betala för regeringsmakten. Men för de flesta till höger i politiken är det förhoppningsvis otänkbart att överge den liberala migrationspolitik som Alliansregeringarna lade fast tillsammans med MP.

Om Sverige inte ska gå samma väg som Danmark och Norge, där borgerliga regeringar kommit att förlita sig på stöd från främlingsfientliga partier, krävs att Allianspartierna aktivt söker andra alternativ.

Därför är det värt att minnas att det inte är så länge sedan Fredrik Reinfeldts regering undersökte möjligheterna till ett bredare samarbete med MP. Man kan kritisera MP för synen på försvaret och oroa sig över de samhällsekonomiska kostnaderna för att snabbavveckla kärnkraften. Men Allianspartierna skulle lika gärna kunna peka på synen på öppenhet och företagande, där de har mycket gemensamt med de gröna. Eller lyfta fram de långsiktiga vinsterna med investeringar i järnväg, kollektivtrafik och energieffektiviseringar som grunden för en blågrön samsyn kring politikens inriktning.

Att kritisera sittande regeringspartier är självklart när man befinner sig i opposition. Men att döma ut den rimligaste samarbetspartnern som i det närmaste samhällsfarlig, kan bara få två konsekvenser. Att man gör sig beroende av SD och att man stärker det rödgröna samarbetet. Är det verkligen vad Allianspartierna vill?