Det av regeringen tillsatta Segerstedtinstitutet vid Göteborgs universitet har tidigare blivit hårt kritiserat av en lång rad forskare. Institutet ska vara ett så kallat ”nationellt resurscentrum” mot våldsbejakande ideologier och rörelser. Själv har jag inte ägnat institutet någon särskild uppmärksamhet, förrän för några dagar sedan. Då publicerade Segerstedtinstitutet en rapport, skriven av Marcus Herz, lektor i socialt arbete, som får mig att allvarligt oroas över seriositeten i verksamheten. Rapporten består nämligen av grova vantolkningar och direkta fel, bland annat i ett avsnitt som handlar om undertecknad.

Rapporten driver en tes om att det offentliga ”expertsamtalet” (i vilket rapportförfattaren något oväntat placerar mig) handlar om helt andra saker än vad som enligt författaren är framgångsrikt i arbetet mot våldsbejakande extremism. För att driva sin tes i mål gör han ett mycket selektivt urval av uttalanden och hittar dessutom på eller grovt vantolkar så att det framstår som att jag (och de andra som han granskar, forskarna Magnus Ranstorp och Magnus Norell) har en viss typ av uppfattningar som passar hans tes.

Det finns flera frågetecken i rapporten, men jag tänker här endast koncentrera mig på några punkter som direkt pekar ut mig:

På sidan 22 skriver Herz att jag ”landar i slutsatsen” att man inte bör kritisera ”västdemokratier”. Herz utgår från ett resonemang i en bok som jag skrev 2007, och som specifikt problematiserade tendensen bland en del intellektuella att skylla islamistiskt motiverade terrorattentat på västs ”försyndelser” i historien (till exempel efter bomberna i London 2005). Jag menade istället att det var mer konstruktivt att analysera de ideologiska drivkrafterna hos terroristerna än att dra upp exempelvis kolonialismen som orsak. Det är en helt annan sak än att ”man inte bör kritisera västdemokratier”. Herz blundar också för att jag upprepade gånger tagit upp problem i just västdemokratier (segregation, marginalisering, rasism etc.) som bidragande orsak till att en del unga radikaliseras.

På sidan 50 skriver Herz att jag inte anser att det behövs olika insatser mot olika former av extremism. Det är fel, och jag förstår inte vad han grundar påståendet i. Däremot har jag sagt att det är viktigt att samhället markerar avstånd från alla varianter av våldsam extremism. Jag har också, i linje med vad forskningen säger, pekat på att de finns vissa likheter i radikaliseringsprocesserna även när det handlar om olika extrema miljöer.

Längre ner på sidan 50 skriver Herz om mig: ”Det spelar ingen roll för hans analys vilken politisk, ideologisk eller religiös hemvist personen har, är det en ’extremist’ är det samma sak.” Det här är en grov vantolkning av vad jag skrivit som känns igen hos delar av den radikala vänstern. Och här befästs vantolkningen alltså av det statligt finansierade Segerstedtinstitutet. Enligt Herz anser jag att en vänsterextremist och nazist är ”samma sak”. Att olika ideologier kan ha vissa gemensamma drag, och att utövare av politiskt våld kan drivas av liknande motiv oberoende av ideologi är vad jag har sagt, men det tolkar Herz alltså som att jag menar att det är ”samma sak”.

Marcus Herz hävdar vidare (sid. 50-51) att jag, Ranstorp och Norell systematiskt pekar ut religionen islam (sic!): ”Att peka ut en religion på det sätt som görs systematiskt och samtidigt ifrågasätta reaktionerna som följer i dess spår är onekligen förvånande, och något liknande vore minst sagt olämpligt för en verksamhet i första linjen att ägna sig åt”, skriver Herz. Problemet är att det är ett grovt faktafel. Jag är alltid mycket noga med att betona att jag pratar om jihadism eller våldsbejakande islamism, inte religionen islam. Jag har också kritiserat människor som generaliserar om islam (bland annat i boken Jihad). I den här rapporten är det Marcus Herz som generaliserar och pekar ut religionen islam.

Det är också anmärkningsvärt att rapporten, från självaste Segerstedtinstitutet, i ett förebyggande arbete avråder från utbildning om de extremistiska miljöerna. Uppenbarligen menar författaren att det räcker med att försöka ”tillgodose demokratiska, sociala och mänskliga rättigheter”, som han skriver. Min uppfattning är den motsatta. Visst är demokrati och sociala och mänskliga rättigheter väldigt viktiga i ett förebyggande arbete, men även kunskap om de miljöer som rekryterar unga är där centralt. Därför kommer jag inom några veckor att ge ut en omarbetad nyutgåva av min tidigare bok Jihad (nu under den nya titeln ”Svenska jihadister – Från al Qaida till Islamiska staten). Den hoppas jag att Marcus Herz, Christer Mattsson och de andra vid Segerstedtinstitutet läser och tar till sig.