I Almedalen, där den politiska eliten har hängt i veckan, gick jag förbi en torgdebatt. Socialdemokratiske Daniel Suhonen debatterade mot den borgerlige Markus Uvell och varnade för den nyliberala utvecklingen, som Suhonen sa sig vilja vända. Men, vad menas med den nyliberala utvecklingen?

Nyliberalism innebär att staten ska vara liten, helst en liten nattväktarstat som garanterar vår frihet men inte gör mycket mer. Nyliberaler förespråkar därför till exempel fri rörlighet över nationsgränser, drogliberalism och så få offentliga regleringar som möjligt.

I Sverige har vi ett av världens absolut högsta skattetryck, och mer pengar än någonsin går till vård, skola och omsorg. Myndighets-Sverige är så stort att till och med Socialdemokraterna tror sig kunna spara miljarder på att banta statlig förvaltning om de vinner valet. Det råder vidare partipolitisk konsensus om att narkotikapolitiken ska vara restriktiv.

Sverige är med andra ord inte i närheten av att bli en nyliberal nattväktarstat. De svenska nyliberalerna är väldigt få, desto fler är alla som verkar tro att nyliberalism betyder ”allt som är hemskt”.

Någon dag efter att jag hade hört Daniel Suhonens varning för nyliberalismen deltog jag i ett Almedalsseminarium om mångfaldspolitik med bland andra en lektor i sociologi på Malmö Högskola, Göran Adamson.

Adamson och jag är helt överens i vår kritik mot att politiker och myndigheter ägnar sig åt kulturrelativism och identitetspolitik. Men så kopplar Adamson, i sin bok ”svensk mångfaldspolitik – en kritik från vänster”, ihop mångkulturalism med nyliberalism. För att ro den märkliga teorin i hamn får nyliberalismen stå för allt från snobbism till antimodernism.

En annan udda verklighetsuppfattning lanserades nyligen av Lars Hermansson, författare och kritiker på Sveriges Radio. Han menar på fullt allvar att vi har ett nyliberalt kulturklimat. ”Den logik som präglar vårt nyliberala kulturklimat är enfald, ängslighet, konformism”, skriver han. (Aftonbladet kultur, 23/06).

Enfald, konformism och ängslighet skriver jag under på. Men i detta ”nyliberala kulturklimat” - där vi finner landets gåsleversocialister - har en socialliberal folkpartistisk kulturpolitiker som Madeleine Sjöstedt jagats i flera år.

Inte för att hon dragit ner på det offentliga kulturstödet – tvärtom, hon har ökat anslagen. Det sticker nämligen i ögonen på teaterchefer och kulturskribenter att Sjöstedt är liberal och inte socialist. Det irriterar så till den grad att det skapas ”kultur” där Sjöstedt jämförs med avföring (Dramatenchefen Marie-Louise Ekmans arbetsplatsdokumentär ”Den dramatiska asylen”).

Vilket extremliberalt och tolerant kulturklimat, Lars Hermansson! Eller?

Journalisten Per Svensson, som tidigare varit kulturchef på denna tidning, har skrivit briljant om detta fenomen – att liberalismen anklagas för allt. Läs gärna hans debattbok ”Därför hatar alla liberaler. Och därför har alla fel.”

Liberalen har blivit en så tacksam måltavla att det ropas nyliberal stup i kvarten - utan att någon tycks veta vad skällsordet betyder.