Inget politikområde har så stor inverkan på statens budget och på våra liv som de ekonomiska trygghetssystemen. Trots det fastnar debatten om dem ofta i ett tyckande och ett kännande, ett snyftande och ett mästrande. Men en saklig politik som syftar till att upprätthålla och öka folks livskvalitet bör vila på evidens, på vetenskapliga utredningar och randomiserade kontrollstudier. Därför är det glädjande att Finlands regering nu beslutat att inleda ett seriöst försök med basinkomst, det vill säga ett enkelt och generellt bidragssystem med potential att säkra folks ekonomiska trygghet utan att kväva deras incitament till arbete och studier. Det vore glädjande om Sverige ville följa efter med ett eget experiment, eller åtminstone delta i det finska.

I Sverige har basinkomst fått något av en utopistisk flumstämpel, men i den internationella och akademiska diskussionen behandlas idén mer seriöst. Basinkomst handlar om att tillgodose behov genom att åtgärda rätt problem med rätt lösning: fattigdom löses bäst med pengar – ojämlikhet löses bäst med omfördelning. Inte genom indirekta metoder såsom regleringar av priser och löner, vilka dels har dålig träffverkan och dels har oönskade konsekvenser på andra områden, konsekvenser som innebär samhällsekonomiska kostnader som kan vara svåra att mäta men inte desto mindre ­betungande för ekonomi, sysselsättning och statsbudget.