Alla vill effektivisera sitt kontorsarbete. Förr eller senare kommer dagen då man frågar sig hur många e-brev man skriver under en arbetsdag. De där förinställda signaturerna borde ju ändå gå att använda till mer än att bara placera kontaktuppgifter i sidfoten på den utgående elektroniska posten. Så sitter man där och ska skriva in en avslutningsfras. Men vad skriver man?

Något allmänt hållet, men ändå bestämt. Jag ville ge en signal om att jag hade grepp om läget och konversationen. Så jag skrev dit:

Jag vet vad du håller på med.

/Peter

Det gick inte hem alls. Obehagligt! Insinuant! Ja, det är ju inte klokt vad folk kan läsa in i en enkel avskedsfras. Jag ville inte vara en bråkstake, så jag slog full back. Då fick de ju som de ville. Så jag ändrade avskedsfrasen till:

Jag vet inte vad du håller på med.

/Peter

Det var tydligen ännu värre. Fruktansvärt oförskämt! fick jag tillbaka med vändande mejl. Märkligt, tänkte jag. Men kanske var det tvärsäkerheten som provocerande? Så jag ändrade signaturen igen. Nu försökte jag med ett mjukare, utforskande tonläge.

Vad håller du på med?

/Peter

Försvarstal och ovett kom i retur. Tydligen var vinkeln som sådan problematisk. När jag tänkte efter insåg jag mitt misstag. En konversation handlar om att utbyta tankar och avsikter. Naturligtvis avslutar man med att bedyra att signalerna har gått fram. Min nya signatur löd således:

Jag vet vad du är ute efter.

/Peter

Svin! löd svaret. Så jag ändrade igen.

Vad är du ute efter?

/Peter

Fy fan vad du är paranoid! kom i retur. Tillbaka till ritbordet.

Och så fortsatte min resa genom det svenska språket. Fras efter fras, allt blev galet, hur jag än vände och vred på orden.

Detta är slutdiskuterat.

/Peter

Jaha, det var visst auktoritärt.

Detta är inte sista ordet.

/Peter

Då var det tydligen grälsjukt istället. Jag prövade en ny fras.

Det där är din ensak.

/Peter

Ilska i retur. Signaturen ansågs avfärdande och likgiltig. Så jag ändrade igen.

Det där är inte din ensak.

/Peter

Tydligen avvisande och fientligt.

Jag tappade räkningen på alla signaturer jag prövade och förkastade, alla varianter som visade sig vara ännu värre än sina motsatser. Till slut, när jag var nära att ge upp, snubblade jag till sist över den perfekta signaturen. Det var den enda fras som återstod att pröva, ett förtvivlat rop från mitt hjärtas djup. Och det var nyckeln jag letat efter. Den perfekta avslutningen på varje mejl.