Kroz istoriju, ljudi su uvek igrali igre. Kako se intelekt i tehnologija razvijaju, razvijaju se i igrice koje čovek igra. Trenutno su video igrice jedan od najpopularnijih načina zabave u svetu, a postaju nezaobilazan deo u razvoju svakog pojedinca.

Danas, da biste igrali igrice više vam nije potreban računar. Naporedo sa razvojem igračkih konzola i zahtevnih igrica koje iziskuju snažne računare razvijaju se flash igrice, za čije igranje vam može poslužiti pametni telefon (smart phone) ili tablet uređaj. Sve što vam je potrebno jeste softver za reprodukciju animacija (flash ili unty player) i Internet pregledač koji je postao nezaobilazan softver svakog uređaja.

Statistika

Industrija video igrica je u 2005. postala posao vredan 29 milijardi dolara. Svake godine raste. Prošla godina je bila najuspešnija do sada industrija igrica je prestigla muzičku industriju. 2010 godine dostigla je 42 milijarde. 43% igrača su ženskog pola. Ženskih igrača ima mnogo više nego što ljudi misle.

Prosečne godine igrača? Očigledno je da su igrice pravljene za decu, zar ne? Pa, ne, prosečna starost igrača je 30 godina. Interesantno je da ljudi koji najviše kupuju igre imaju 37 godina. Dakle, 37 godina je ciljna grupa većine proizvođača igrica. Sve igre su nasilne. Naravno da novine obožavaju da pišu ovo. Ali, 83% igara uopšte ne sadrži nikakav sadržaj za odrasle, tako da to uopšte nije istina.

Neki podaci o igricama.

Evo nekih podataka o „World of Warcraft„. WoW ima 5.5 miliona igrača. Od pretplata zarađuje oko 80 miliona dolara mesečno. Samo da ga instalirate košta vas 50 dolara, čime izdavač dobije prihod još nekih 275 miliona. Izrada igre košta oko 80 miliona dolara, tako da ustvari sama sebe isplati za nekih mesec dana. Jedan igrač igre „Project Entropia“ je kupio sopstveno ostrvo za 26.500 dolara. Morate zapamtiti da to nije pravo ostrvo. Ustvari nije kupio ništa, samo neke podatke. Ali dobio je odlične uslove. Kupovina je uključivala prava na lov i rudarstvo, posedovanje sve zemlje na ostrvu i jedan zamak bez nameštaja.

Procenjuje se da ovo tržište vredi preko 800 miliona dolara godišnje. Interesantno je da su ga stvorili sami igrači. Pronašli su pametne načine da razmenjuju predmete i da prodaju svoje naloge jedni drugima kako bi zaradili novac igrajući svoje igre. Možete otići „eBay“ i pogledati šta se dešava, ako tražite „World of Warcraft“ dobićete 6000 predmeta. Jedan najviše svideo. „Vorlok“ levela 60 sa mnogo retkih predmeta, ceni 174.000$. Taj lik se baš namučio sve to da ostvari.

Igrice i mi

Za razliku od bilo kog fenomena popularne kulture, video igrice nam dozvoljavaju da postanemo deo mašine. Dozvoljavaju sublimaciju u kulturi interaktivne, „daunlodovane“, uživo prenošene realnosti visoke rezolucije. U interakciji smo sa svojom zabavom. Očekujemo taj nivo interakcije. Bez toga, problemima s kojima se suočavamo u stvarnom svetu – siromaštvu, ratu, zarazi i genocidu – nedostaje lakomislenost. Njihov značaj se stapa sa senzacionalističkom dramom udarnog TV programa.

Kao igrači, mi sada živimo po istim zakonima fizike u istim gradovima i radimo mnogo istih stvari u virtuelnom životu, koje smo nekad radili u stvarnom. Razmislite o ovome – moj stvarni auto prešao je oko 40.000 kilometara. U svim mojim igrama vožnje prešao sam ukupno 50.645km. Donekle sam naučio da vozim kroz igre. Osećajno, veoma je slično. Čudan je osećaj kada provedete više vremena radeći nešto na TV-u nego u realnosti. Kada se vozim putem u zalazak sunca, mislim samo kako je ovo lepo skoro kao u mojim igrama. Problem je što u relanom svetu ponavljaju se isti nivoi. (Put do Škole/ Fakulteta/ Posla je nivo koji ste već odavno prešli) Međutim neki se ne ponavljaju, pa imaju istu draž kao nivo koji prvi put igrate.

Jer moji virtuelni svetovi su savršeni. Lepši i bogatiji nego stvaran svet oko nas. Nisam siguran kakve su implikacije mog iskustva, ali me plaši potencijal ponavljanog korišćenja realističnih stimulusa iz video igara na lojalnim korisnicima. Mislim da bi danas Veliki Brat imao više uspeha da ispira mozak masama video igrama, a ne samo televizijom. Video igre su zabavne, okupirajuće i čine vaš mozak potpuno osetljivim za ponovo programiranje

Lepota današnjih igara nije samo u živoj grafici, vibrirajućem džojstiku ili „surround“ zvuku. Lepota je u tome što one počinju da nas čine emotivnim. Borimo sam se u ratovima, bojimo se za svoj opstanak, gledao kako moje trupe ginu na plažama i u šumama koje deluju mnogo realnije nego neki udžbenici ili vesti.

Dobro dizajnirana igrica će neprimetno utkati korisnika u materijal virtuelnog iskustva. Kako iskustvo raste, svest o fizičkoj kontroli se topi. Znamo šta želimo i to i radimo. Nema dugmića, nema okidača, samo mi i igra. Naša sudbina i sudbina sveta oko nas leže u našim rukama. Znam većina mama brine zbog nasilnih igrica. Ono što me brine nije to što nasilje u igrama postaje sve više nalik realnom nasilju, nego što realno nasilje sve više liči na video igru.

U stvarnom životu postoji samo jedan GAME OVER.

Ipak, na površini, igre izgledaju kao jednostavna zabava ali za one koji vole da gledaju malo dublje, nova paradigma video igrica može otvoriti nove horizonte za kreativne umove koji vole da razmišljaju o velikim stvarima.

Autor: Misho