Prvi je na teritoriji Jugoslavije napravio kućni računar, čuvenu „Galaksiju“. Njegov je i „Arbitar“, preteča današnjih laptopova – koji je pravljen za potrebe Skijaškog saveza Srbije. Voja Antonić je mnogo toga napravio, mnogo je pisao, a onda je – u 65 godini života – otišao. U Ameriku. Jer ovde više za njega nema mesta.

Za sajt „Oseti Srbiju“ ‘srpski Bil Gejts’ pričao je o svojim pronalascima, o selidbi u SAD, ali i o Srbiji i stanju u našoj zemlji.

Vašu čuvenu Galaksiju, kućni računar, besplatno ste ustupili čitaocima u saradnji sa Dejanom Ristanovićem. Mnogi smatraju da ste pogrešili i da ste mogli da zaradite na tome. Zašto ste tako postupili?

Ima ljudi kojima nijedan odgovor na ovo pitanje nije dovoljno ubedljiv, ali i onih koji znaju za još neke motive osim čiste zarade, pa će bar oni znati odgovor. A ja još uvek tako radim. Svi moji projekti (izuzev komercijalnih, koji su baš naručeni) javni su i slobodni.

To je nepisano pravilo koje važi u stvaralaštvu, ne samo u naučnom nego i umetničkom. Kad stvarate nešto korak po korak, vi se na neki način zaljubljujete u delo svojih ruku, a onda, kao svaka zaljubljena budala, imate želju da celom svetu pokažete objekt svoje ljubavi. To vam je mnogo važnije od novca koji ćete tom ljubavlju zaraditi.

A nije da nisam ništa zaradio, mada je to došlo sa zakašnjenjem. Zaradio sam tu čast da sam pozvan da ustupim jedan primerak Galaksije CHM-u (Muzeju istorije kompjutera), koji se nalazi u srcu Silicijumske Doline, između sedišta Mikrosofta i Gugla. Šta bih više od toga mogao da poželim?

Galaksija kao laptop na sigurnosnoj kontroli aerodroma, na putu za Muzej istorije kompjutera; Foto: Privatna arhiva

Praveći „Galaksiju“ otkrili ste ‘bag’ u operativnom sistemu čuvenog Majkrosofta. Da li Vas je nekada neko iz te kompanije kontaktirao u vezi sa tim?

Tu mi se potkrala greška, jer sam imao pogrešnu informaciju da je tu verziju Bejzika radio Microsoft, a ustvari je verzija L1, čiju aritmetiku sam koristio, delo neke japanske firme, a Microsoft je napravio tek verziju L2. Treba reći da bagovi u informatici nisu tako strašna stvar, oni su sastavni deo svakog programa ili hardverskog projekta. Ima ih svuda i niko ih se ne stidi, nego se prosto ispravljaju u sledećoj verziji, ili, ako to nije moguće, dokumentuju se tako da korisnici mogu da ih izbegnu. Recimo, od svih mikroprocesora koji su ikada projektovani, a ima ih na stotine, postoji samo jedan u kome nije pronađen nijedan bag.

U nauci se greškama pristupa na način koji je dijametralno suprotan onome koji se koristi u politici. Zato nauka stalno napreduje, a politika tone u dekadenciju. Onome ko locira grešku i ukaže na nju, proizvođač softvera ili hardvera će biti zahvalan i dobro će ga nagraditi, neće biti ocrnjen i kažnjen kao što bi to bio slučaj u politici.

VOJA ANTONIĆ: Trenutak je da se zapitamo da li je problem možda u nama

Često se govori o odlivu mozgova iz Srbije. Mladi odlaze trbuhom za kruhom, ali i da bi neometano razvijali karijere. Zašto ste Vi otišli u Ameriku tek u 65. godini? Da li ranije nije bilo ponuda ili Vam je tek tad „prekipelo“?

Naravno da mi je prekipelo. Tokom devedesetih je bilo teško, ali sam bar imao nadu da će jednom biti bolje. Mislim da smo tada svi mislili isto. Čemu sada da se nadamo?

Znate, postoji izreka koja kaže „ako me jednom prevariš, ti si kriv, a ako me prevariš i drugi put, krivica je moja“. Nije li ovo trenutak da se zapitamo da li je problem možda u nama, i možemo li uopšte da ga rešimo ako ne promenimo sebe?

Voja Antonić ispred Muzeja istorije kompjutera; Foto: Privatna arhiva

Imate li u planu da se vratite? To se pitaju svi naši koji odu negde „preko“… I koja je Vaša poruka mladim informatičarima u Srbiji?

Ne samo da nemam nameru da se vratim, nego činim sve da i svoje sinove, koji su već odrasli ljudi, prebacim ovde. Nepunih godinu dana posle preseljenja, bio sam poslovno u Beogradu i, ako zasad potisnem potrebu da budem pored svoje dece, mogu reći da sam jedva čekao da se odatle vratim „kući“. Treba li da kažem nešto „bogohulnije“ da bih vam preneo očajanje koje sam osetio kad sam konačno shvatio gde sam proveo skoro ceo život?

Znam da ćete mi zbog toga suditi kao izdajniku bez ljudskih osećanja. Već sam slušao prekore da je trebalo da ostanem i pomognem svom narodu. Mogao bih dugo da prizivam u sećanju argumente koji dokazuju da sam pomagao i preko svake mere, a zauzvrat sam dobio samo prekor što to ne činim i dalje.

Ako radite neprestano, bez pauze i odmora, a u isto vreme jedva pokrivate osnovne životne potrebe, onda nešto morate da menjate. Pitali ste za poruku mladim informatičarima u Srbiji? Eto, to je moja poruka.

VOJA ANTONIĆ: „Najniži ljudski sloj je dočekao svojih pet minuta“

Šta Vam u Americi prija, a šta Vam smeta?

Najviše od svega mi prija mentalitet ljudi kojima sam okružen. To mi toliko znači da na svakom koraku strahujem da ću načiniti neku nepravdu i da im neću odgovoriti istom merom. To je, naravno, glupost, koja me je navodila na to da pravim i greške u komunikaciji, što je valjda neminovno ako ste celog života bili utopljeni u neki drugi mentalitet. Srećom, nema toga što dobrom voljom ne može da se popravi.

Shvatam da je Kalifornija drugačija od drugih delova Amerike i da nije baš svuda tako, ali kad sam prvi put došao u Pasadenu, zaljubio sam se na prvi pogled u to mesto i čvrsto odlučio da nikuda ne idem odatle. Jednostavno, još uvek ne mogu da apsorbujem svo zadovoljstvo što se krećem čistim i lepim ulicama, sa uređenim trotoarima bez parkiranih vozila, što su travnjaci čisti i uredni, što je svaki balkon ili kuća malo remek-delo, što su ljudi tako ljubazni i rado razmene s prolaznikom nekoliko dobronamernih i duhovitih reči. Toga u Los Anđelesu nema i, mada je on jedva na petnaest kilometara odavde, za ovih godinu i po dana nisam otišao ni pet puta da ga vidim.

A šta mi smeta? Ne znam, šta bi vama smetalo u takvom okruženju?

„Pasadena – moj sokak“; Foto: Privatna arhiva

Šta svako od nas treba da uradi da bi Srbija bila na boljem glasu u svetu?

Za početak je važno izboriti za vlast koja bi, umesto lažnog sjaja i prazne imitacije raskoši, ponudila izgradnju normalnog društva, sa normalnim sistemom vrednosti, tako da školovani i kvalitetni mladi ljudi više ne moraju da napuštaju zemlju. Sa ovakvim društvom, u kome je najniži ljudski sloj dočekao svojih pet minuta i neštedimice ih koristi za nasilje i krađu, rejting Srbije ne može da bude bolji. Vlast koja međusobno zavađa narod i istovremeno ohrabruje ubice i siledžije, time gura ljude u materijalnu i duhovnu bedu i kvari imidž naroda kojim vlada.

Nema recepta kojim bi se postiglo brzo poboljšanje dobrog glasa u svetu, ali baš zato treba početi što pre. Neke informativne kuće bi morale da budu prve na udaru, jer je šteta koju one čine ravna nacionalnoj katastrofi. Kad se jednom uspostavi koliko-toliko normalan sistem upravljanja državom, trebalo bi najpre raspisati mesec dana žalosti zbog materijalnih i nematerijalnih razaranja uzrokovanih nakaznom vlašću.

Preporučite našim čitaocima tri destinacije u Srbiji koje svako od nas treba da obiđe.

Dramsko Pozorište, Nolitovu knjižaru i Kolarac! Ili bar neke slične nosioce kulturnog razvoja. Zahvaljujući tome što smo vekovima bili kolonija naroda kome je i samom nedostajalo kulturno sazrevanje, ostali smo uskraćeni za razvoj ljudskog duha.

Ono što treba ponuditi gostima nisu mesta uparađena i našminkana za gledanje sa daljine, nego sadržaji koji su proizvod duha naroda. Najmanje od svega nam trebaju jarboli visoki dvesta metara, džinovske krstače na ulazu u gradove, kipovi vladara na svakom trgu, preskupe jelke, plastične kapije i kič-tuneli. Mnogo je važniji pomak, makar mali, u glavama svakog od nas.

Zabranjeno preuzimanje, kopiranje ili bilo kakvo drugo korišćenje teksta i fotografija bez dozvole sajta Oseti Srbiju.

Pročitajte Uslove korišćenja.