Ні, зовсім не наплив біженців до Європи є причиною того, що Росія перекинула бойові літаки, гелікоптери та іншу військову техніку на нещодавно обладнану в Сирії військову базу. Потік біженців із Сирії та інших країн Близького Сходу в Кремлі швидко класифікували як внутрішньоєвропейську проблему. Більше того, моральні цінності ніколи не слугували відправною точкою зовнішньополітичної думки в Росії.



Лише національні інтереси мають значення



Для Москви значення мають лише уявні об'єктивні геополітичні інтереси держав. Тому, не обтяжуючись етичним боком питання про часткову відповідальність за криваву бійню в Сирії, російська зовнішня політика ніколи не бачила проблеми в тому, щоб надавати режиму Асада дипломатичну й військову підтримку. Зрештою, Асад залишився останнім партнером Росії на Близькому Сході. І це єдине, що має значення для російської політики сили.





Інго Маннтойфель, керівник відділу Європи та головний редактор російської редакції DW

Але у другій половині літа в Кремля мали з'явитися побоювання, що Асад почне здавати позиції: після угоди щодо іранської ядерної програми намітилася розрядка в протистоянні між США та Іраном, який насправді є найважливішим партнером Асада. А посилене військове втручання США - а також Туреччини - в ситуацію в Сирії, спрямоване, здавалося б, у першу чергу проти банди вбивць з угрупування "Ісламська держава" (ІД), врешті-решт становить загрозу і решткам режиму Асада.



Тож, схоже, президент Росії Володимир Путін вирішив, що найкращий захист - це напад. В останні кілька тижнів він провів за спиною західних борців з ІД блискавичну операцію, розгорнувши на сирійському узбережжі російську військову базу. Під час своєї з нетерпінням очікуваної промови перед Генеральною асамблеєю ООН наприкінці вересня Путін, напевно, представить Заходу цю військову базу в якості російського внеску в боротьбу проти ІД, при цьому він, скоріш за все, не відмовиться від підтримки Асада.



Російські програми "мінімум" і "максимум"



Якщо США та інші західні держави погодяться з подібним трактуванням, то путінську програму-максимум можна було б вважати виконаною: міжнародна ізоляція Росії, в якій вона опинилася через анексію Криму та війну на сході України, була б розірвана. Статус Росії як світової держави знову б визнали, і вона виявилася б на одному щаблі зі Сполученими Штатами. Разом з цим відбулося б зміцнення режиму Асада, що, в свою чергу, знову витлумачили б як доказ російського впливу.



