Szerte a világon megemlékeznek a tudós és feltaláló Nikola Tesla születésének 159. évfordulójáról. Egy zseni akiről a történelmi adatok mellőzése mellett sem lehet röviden írni – emlékezzünk rá mi is.

Nikola Tesla 1856. július 10-én született az Osztrák Magyar-Monarchia területén, Horvátország Lika provinciájának Smilján nevű falucskájában. Szerb családból származott, apja a helyi ortodox templom papja, Milutin Tesla, édesanyja, Duka Mandics háztartásbeli volt, szintén szerb. Öten voltak testvérek, három lány és két fiú.

Életének első öt évében Nikola semmiben nem különbözött a többi környékbéli pendelyes gyerektől: ugyanúgy játszott a porban, mint kortársai és hasonló vehemenciával dobálta a kavicsokat a hegyi patakokba, mint a többiek. 1861-ben azonban bekövetkezik az első komoly törés életében, s a személyét később körüllengő rejtélyes események gyökere itt található: testvérbátyja, Danilo éppen lovagolni tanul, amikor a ló megbokrosodik és leveti magáról 12 éves lovasát, aki nyakát szegi és szörnyethal. Mindez Nikola szemei előtt történik, aki sokkot kap; napokig képtelen megszólalni.

Nikola Tesla szülőháza és templom

Innen kezdve az addig mindig jókedélyű, kedves, mosolygós gyerek megváltozik: magábaforduló, zárkózott és komor lesz, aki kerüli a többiek társaságát, s egyedül érzi magát a legjobban. A természet köti le a leginkább; órákat képes ülni a közeli patak partján és nézni a víz fodrozódását, a pisztrángokat. Visszaemlékezéseiben később leírja, hogy akkoriban támadtak először látomásai: furcsa, változó színű gömböket látott például maga előtt, amelyek több részre szakadtak, egymás körül keringtek, majd ismét összeálltak egyetlen egésszé. Mindenféle furcsa, megmagyarázhatatlan eredetű későbbi allergiája közül is ekkor fejlődik ki jó pár: a kámfortól például mindig rosszul lesz, a kristályból készült tárgyak közelsége ugyancsak émelygést vált ki belőle, és más ember hajának megérintése szinte fizikai fájdalmat okoz neki.

Szülei papnak szánják, s ezért rengeteget foglalkoznak vele: idegen nyelveket sajátít el, természettudományos könyveket olvas és elképesztően gyorsan tanul meg fejből hosszú részeket a Bibliából. Édesanyja (akit kézügyessége és – mondjuk úgy – feltalálói hajlama megyeszerte ismertté tesz) apró, játékos szerkezeteket készít neki: vízimalmot, csörlőt, darálót, amelyeket csak egyszer kell szemügyre vennie, majd rövid gondolkodás után elkészíti azok javított prototípusát. Hét éves, amikor a család egy nagyobb településre, a közeli Gospić-ra költözik. Nikola a regionális központba, Károlyvárosba (Karlovac) jár iskolába. Szinte természetfeletti képességei tovább fejlődnek: félálomban rendszeresen folytat hosszú beszélgetéseket halott bátyjával, aki folyamatosan ellátja tanácsokkal. Egy ilyen eszmecsere után kezd el Tesla foglalkozni a biológiával, és rájön például arra, hogy mindenki másnál hosszabb ideig tudja visszatartani lélegzetét; percekig nem vesz levegőt, minek következtében furcsa, bódult állapotba kerül és (ahogyan azt később ő maga írja) mintha egy párhuzamos univerzumba nyerne bepillantást, ahol majdnem minden olyan, mint a valóságban, de nem teljesen…

Ezeket a vizuális képességeit a középiskolás évei alatt továbbfejleszti, tökéletesíti. Minden fizikaórán, amikor a tanár egy-egy új kísérletet vezet fel a diákoknak, neki elég, ha ránéz az előkészített segédeszközökre, behunyja szemét és máris látja, hogy azok összerendeződnek és – mintha filmet nézne – az egész kísérlet lejátszódik előtte, még mielőtt a demonstráció elkezdődne. Társai és oktatói sokszor meggyanúsítják, hogy előre készül az órákra, mert olyan kérdéseket tesz fel, amelyek olyan jelenségekre és területekre vonatkoznak, amelyek még be sem következtek az órákon, amelyekről még szó sem volt. Hiába rajong azonban a természettudományokért, apja hajthatatlan: fiából akkor is papot fog csinálni, ha a fene fenét eszik is… Továbbra is nagyon szeret kísérletezni, de minden ilyen gyakorlatot mentálisan, fejben végez: egyfajta transzba kerül, s maga előtt látja a szerkezetet, amelyet elképzel magának. Mindaddig, amíg a szerkezet nem működik tökéletesen, a háttér sötétkék, de abban a pillanatban, amikor az utolsó alkatrész is a megfelelő helyre kerül, az egész zöld színre vált, ami azt jelenti, hogy a kísérlet sikerült. Nem szeret rajzolni és jegyzetelni, mert önmagának – agyilag – úgyis elraktározza a tapasztalatait és semmit nem felejt el.Évtizedekkel később, amikor hagyatékát rendezni próbálják és szakemberek tucatjai foglalkoznak azzal, hogy találmányait feljegyzései alapján reprodukálják, ez rengeteg problémát okoz majd.

1870-ben súlyosan megbetegedik: elkapja a kolerát, s több hónapig ágyban fekvő beteg. A kór hullámokban tör rá, s olyan súlyos tüneteket produkál, hogy többször is lemondanak róla. Egyszer – félkómás állapotban – fültanúja lesz, amint a kezelőorvosa azt mondja az apjának:

– Goszpodin Tesla, az orvostudomány sajnos nem tud ennél többet tenni; most csak Nikolán múlik minden, de úgy látom, hogy a fiú már feladta. Kellene neki egy cél, amiért harcolhat, amiért úgy gondolja, mégis érdemes élni…

Apja elgondolkozik, majd ezt válaszolja:

– Tudja, doktor úr, én erőszakkal papot akartam faragni belőle, ő meg mindig is mérnök akart lenni. Maga szerint ha ebben engednék neki, az segítene?

– Veszíteni nem veszítünk semmi – válaszolja a doki. – Próbálja meg…

Milutin Tesla odalép fia betegágyához, kezét annak lázas homlokára teszi és ezt súgja a fülébe:

– Fiam, ha annyira akarod, nem bánom, mérnöknek tanulhatsz. És tudom, hogy te leszel a világ egyik legnagyobb inzsellére! De ehhez meg kell gyógyulnod! Nikola, kérlek…

Soha nem fogjuk megtudni, hogy mindez valóban hozzájárult-e a felépüléshez, de tény: napok múlva már fel tud kelni és Mark Twaint olvas; további két hét elteltével ismét iskolába járhat, ahol újult erővel veti magát a fizikára, s azon belül is az elektromos jelenségek tanulmányozására.

Érettségije után megjelenik a sorozáson, de hosszú betegsége miatt a katonaorvosok úgy döntenek, hogy alkalmatlan a sorkatonai szolgálatra. Hogy fizikai erősödését elősegítse, apja tíz hónapra gyülekezete egyik régi tagjának gondjaira bízza, aki pásztorkodással foglalkozik a bosnyák-horvát határvidék hegyei között. Nikola eleinte húzódozik, de végül beadja a derekát, s gyakorlatilag az egész 1874-es évet távol tölti a civilizációtól: szinte kizárólag friss tejterméket és zöldség-gyümölcsöt eszik, amit nagyon ritkán színesít egy kis friss bárány,- birka- és kecskehússal. Rengeteget barangol, naponta több tíz kilométert is megtesz, miközben gondolati síkon háborítatlanul foglalkozhat kedvenc témáival: a fizikai kísérletezés, különös tekintettel az elektromosságtanra és a mágneses jelenségek összefüggéseire.

Azt már tudjuk, hogy nincs szüksége jegyzetelésre és papírra-ceruzára a számításaihoz; amikor közel egy év elteltével lejön a hegyekből, feje tele van elképzelésekkel, amelyek közül itt csak egy interkontinentális csőpostát említünk meg, amely Európa és Amerika között szállította volna (hidraulikus elven) a küldeményeket. 1875 őszén katonai ösztöndíjasként kezdi el tanulmányait a grazi Polytechnicumon, vállalta ugyanis, hogy a diploma megszerzése után nyolc évig a K.u.K. hadsereg műszaki tisztje lesz. Grazban kedvenc tanára Jakob Pöschl fizikus, Josef Schaschl tanársegéd, továbbá Moritz Allé matematikaprofesszor volt. Az első évet ragyogó eredményekkel abszolválja, különös tekintettel az alkalmazott fizika, alkalmazott optika és az elektromágneses szerkezetek tantárgyakra. Lendülete azonban 1877 nyarára alábbhagy, egy teljes félévet ki is hagy, minek következtében elveszíti évi 420 aranyra rúgó ösztöndíját. Még próbálkozik innen-onnan pénzt szerezni (egyes források szerint több hónapon keresztül hivatásos biliárdjátékosként kamatoztatta dinamikai ismereteit, majd kártyajátékoknál és kockavetésnél a Laplace munkáinak alapos tanulmányozására épülő valószínűségszámítási tudását), de anyagi problémái nem oldódnak meg és harmadéven megszakítja tanulmányait (más források szerint a szerencsejátékok miatt feljelentik és az egyetem fegyelmi úton válik meg tőle).

Akárhogyan is volt, 1878 júliusában otthagyja Grazot és az egyetemet, visszatér családjához, ahol apja egy kis szemrehányással fogadja, de ettől eltekintve nem piszkálja senki. Másfél évet tölt el odahaza, feltöltődik, rengeteget olvas, keresztül-kasul bebarangolja a nem túl távoli Plitvicei tavak környékét. Tökéletesíti angol- és franciatudását, elkezd olaszul is tanulni. Apja buzdításának engedve („Fiam, te sokkal nagyobb koponya vagy annál, semhogy huszonévesen a háromezer lakosú, isten háta mögötti Gospić-ban vegetálj!”) 1880 februárjában ismét felkerekedik és Prágába utazik, hogy egyetemi tanulmányait befejezze. Egyik unokaöccse, Nikola Trbojevics visszaemlékezései szerint anyja két évig spórolt a háztartásban mindennel, amivel tudott, csak hogy fiának pénzt tudjon adni az utazáshoz. A cseh főváros nem tett valami nagy hatást rá mert alig egy szűk évet tölt az ezertornyú városban. Beiratkozik ugyan a Károly-Ferdinánd Egyetemre, de csak négy tantárgyat vesz fel: alkalmazott fizikát (ezt annál a Karel Domalíp professzornál, aki 16 évvel később a röntgen-sugárzás kutatásának egyik úttörője lesz), térmértant, valószínűségszámítást és David Hume erkölcsfilozófiáját (!). Nikola nem töri össze magát a tanulással, mert összesen heti nyolc órányi előadást látogat, na és a tandíj kifizetéséről is megfeledkezik. Említsük még meg, hogy párszor személyesen is találkozik Ernst Mach filozófussal és fizikussal (akiről később a Mach-számot elnevezték), aki akkoriban az egyetem kísérleti fizikai tanszékét vezette.

Nem kell tehát csodálkoznunk azon, hogy amikor 1880 végén egy helyi újságban a budapesti telefonközpont építéséről olvas (a rengeteg szabadidejében egy év alatt tökéletesen megtanult csehül), felkerekedik és otthagyja Prágát a mi székesfővárosunk kedvéért. Budapesten találkozik egyik volt grazi évfolyamtársával. Szigeti Antal azon kevesek közé tartozott, akikkel Tesla egészen emberi (már-már baráti) kapcsolatot tudott kialakítani egyetemi évei alatt, talán mert mindketten a tanulmányok vége előtt otthagyták a Polytechnicumot. Felvételt nyernek a Puskás Tivadar-féle telefonközpontba, ahol „műszerészekként” (ma úgy mondanánk: technikusokként) szerepet kapnak a létesítmény felszerelésénél és üzembehelyezésénél. Nikola hatalmas intenzitással kezdi el a munkát, nagy érdeklődéssel olvassa a rendelkezésére bocsájtott szaksajtót Edison találmányairól, a szénszálas izzóról, a fonográfról meg a többiről. Az amerikai feltaláló egyenáramhoz kötődő rögeszméi hallatán csak a fejét csóválja, és Szigetinek többször is mondja, hogy ehelyett olyan elektromos áramra lenne szükség, amelynek több fázisa van, amelynél a feszültség időben változik, mert ily módon sokkal nagyobb távolságokra, sokkal kevesebb veszteséggel lehetne szállítani és gazdaságosan sokkal több fogyasztónak lehetne szétosztani.

A napi 12-14 óra megfeszített munka, a rengeteg olvasás, a kevés alvás ismét betegségben nyilvánul meg nála: 1881 nyarán idegösszeroppanást kap. Teslánál már megszoktuk, hogy betegségei nemcsak klasszikus tünetekkel járnak, hanem ilyenkor mindig történik valami az agyában is, ami furcsa dolgokat eredményez. Nem volt ez másként Budapesten sem: érzékszervei olyan elképesztő módon érzékenyekké váltak, hogy esténként például hallotta a Városliget fái között a denevérek szárnyának surrogását, és ha a több száz méterre található állatkertben felbőgött az oroszlán, a füléhez kapott, mert úgy érezte, beszakad a dobhártyája. Két héten keresztül csak napnyugta és napkelte között mehetett ki az utcára, mert szemei nem bírták elviselni a napfényt, viszont a sötétben is sokkal jobban látott, mint bárki más; erről úgy számolt be, hogy mintha homloka közepén egy harmadik szeme lenne, amely sugarakat bocsájt ki, amelyek letapogatják a tárgyakat és az így keletkezett kép visszatükröződik a homlokára. Noha számtalan orvos megvizsgálta, egyiküknek sem sikerült gyógymódot találnia a titokzatos betegségre. Ismét a jó barát, Szigeti Antal segített, aki már akkor megrögzött kocogó volt. Rábeszélte Teslát a rendszeres testmozgásra: onnan kezdve együtt futottak, együtt béreltek csónakot, amellyel aztán hosszú dunai kirándulásokat tettek, és együtt járták a budai hegyeket. A kezelés hatásosnak bizonyult: Nikola hamarosan visszanyerte életerejét és újból elkezdhetett gondolkodni régi mániájáról, a minduntalan szikrázó egyenáramú motor, illetve dinamó helyettesítéséről valami jobbal, megfelelőbbel.

Minden jel arra utal, hogy Nikola a városligeti és dunaparti séták során dolgozza ki a váltóáramú dinamó és motor működési elvét; kocogás és csónakázás közben itt jön rá a forgó mágneses mezők által generált többfázisú áram használatában rejlő műszaki és gazdasági előnyökre. Ha hinni lehet a forrásoknak, 1882 tavaszától nyárig mindössze négy hónap alatt készült el a tervekkel, amelyeket (sajnálatos mentális módszerei miatt) írásban alig rögzített, hiszen tudjuk: szinte mindent az agyában pörgetett végig, az alapötlettől kezdve egészen a kész tervrajzokig és folyamatábrákig.

A feltalálókat akkoriban sem kényeztette el a sors, legalábbis itt, Közép-Európában nem; Teslát a Puskás-fivérek (finoman fogalmazva) nem fizették túl (itt jobbra Tivadar), ezért 1882 nyarának második felére komoly megélhetési gondjai támadtak. Hiába volt tele ötletekkel, hiába járatta csúcsra az agyát, havi jövedelme éppen csak az éhenhalásra jelentett megoldást, de arra már nem, hogy dinamójának akár csak a prototípusát elkészíthesse. Ezen az sem segített, hogy a telefonközpont aktiválását követően főmérnöki állást kapott, amelyet azonban csak pár hónapig töltött be. Úgy mellesleg ekkoriban álmodja meg (a szó szoros értelmében) azt, hogy mekkora buli lenne az elektromosságot hangerősítésre is használni; az első hangszóró ötlete (ismét csak az agyában) megszületik.

1882 augusztusában Párizsba utazik, hogy az általa csodált Edison európai vállalatánál keressen munkát; zsebében Puskás Tivadar ajánlóvele lapul, aki személyesen ismerte az amerikai feltalálót és beprotezsálta Teslát a nemrégiben létrehozott (és még ma is létező) Continental Edison Company (a továbbiakban: CEC) vezetőségéhez. Feladata az akkoriban egyre jobban terjedő egyenáramú erőművek működési rendellenességeinek javítása volt. Az Edison-féle egyenáram nagyon penge dolog volt akkoriban, de volt egy csomó előnytelen tulajdonsága. Például az, hogy az egyenáramot jelentősebb távolságra csak igen jelentős veszteségekkel lehet továbbítani, ezért gyakorlatilag minden nagyobb épületnek kellett saját „erőmű”, ráadásul – mivel a technológia viszonylag új volt – mindig akadt tenni- és javítanivaló.

Nikola tehát egyfajta karbantartó lett, amiből később komolyan profitált is: két éven keresztül tanulmányozhatta működés közben a későbbi nagy ellenfelet. Megtapasztalta hibáit, gyenge pontjait, ráadásul (mivel azért minden méter huzallal vagy minden pár acélbilinccsel nem kellett elszámolnia, hiszen szabad bejárása volt a cég raktáraiba) apránként össze tudta szedni mindazon alkatrészeket, amelyek segítségével 1883 tavaszára elkészíti a váltóáramú dinamó, illetve az aszinkron motor első (vagy inkább nulladik) számú példányát.

Párizsi hétköznapjai olyan időbeosztás szerint teltek, amely kizárólag egy nagyon kényszeres pasira jellemzőek: a Saint Marcel sugárúton található szállásáról minden egyes reggel fél nyolckor elindult egy közeli uszodába, ahol leúszott 27 hosszt majd gyalog, mindig ugyanazon az útvonalon kisétált az egyik külvárosban, Ivryben található cégközpontba, amely hat kilométerre volt az uszodától. Tette ezt 32 fokos melegben és mínuszokban egyaránt. Ja, és Párizsban szokik rá arra, hogy soha senkivel nem fog kezet.

1884-ben az Edison-féle cég extra jutalmat (ötezer dollárt) tűz ki azon szakemberének, aki soron kívül megjavítja az egyenesen a német császárnak, I. Vilmosnak (itt baloldalt) szánt, de elromlott egyenáramfejlesztőt. Barátunk elrobog Strassburgba és egy hét alatt rendbeteszi a szerkezetet, megmentve ezzel a vállalat hírnevét. Párizsba történt visszaérkezését követően a CEC vezetői azonban csak az időt húzzák; mindenféle írásos bizonyítékot (tanúkkal hitelesített jegyzőkönyveket és hasonlókat) követelnek ahhoz, hogy a megígért jutalmat kifizethessék. Nikola sosem volt az adminisztráció bajnoka, úgyhogy a jutalom ugrik – neki pedig annyira teleszalad a zsákja a főnökeivel, hogy újabb váltásra határozza el magát.

1884 májusában még lefolytat egy nagy beszélgetést Charles Batchellorral, a CEC párizsi központjának ügyvezetőjével. Az angol (aki azon kevesek közé tartozott, akik az első perctől kezdve tisztában voltak a nyurga szerb fiatalember képességeivel) megpróbálja maradásra bírni, de Nikola hajthatatlan: Amerikába akar menni, mert úgy látja, szakmai kiteljesedését csak az Újvilág, s azon belül Thomas Alva Edison közvetlen környezete tudja biztosítani. Batchellor végül belenyugszik, hogy Európa (tudományos konzervativizmusa miatt) ismét elveszít egy zsenit; személyesen ír ajánlólevelet az amerikai feltalálónak és (kézfogás nélkül) búcsút vesz az ígéretes tehetségtől.

Hajója 1884. június hatodikán köt ki New Yorkban, zsebében a fent említett ajánlólevéllel, egy félbehagyott integrálszámítással, egy verseskötettel és egy repülő szerkezet vázlataival és körülbelül tíz cent készpénzzel, ami nagyjából egy hamburgerre lett volna elegendő (sajt és ketchup nélkül). Útja egyenesen Edison Menlo parki kísérleti telepére vezet. Szíve a torkában dobog, ha arra gondol, hogy hamarosan személyesen is megismerheti a szemében szinte félistenné lényegülő amerikait, aki annyira különbözött tőle, amennyire két ember egyáltalán különbözhet.

Ez a cikk nem Thomas Alva Edisonról szól, de egy-két bővített mondatban azért be kell mutatnunk őt is, hiszen Nikola további életében igen jelentős szerepet játszott. Az amerikai feltaláló közel tíz évvel volt idősebb Teslánál, s ha egyszer szobrot fognak állítani a tipikus jenki self-made man prototípusának, akkor nem kell sokat keresgélni. Állítólag összesen négy hónapot járt iskolába, mert már hétéves korában elviselhetetlen volt: fegyelmezetlen, örökösen kérdezősködő, az órákon mindig mással foglalkozó, nyughatatlan srác, aki sorra borította ki pedagógusait és osztálytársait. Itthon manapság tutira kisegítő iskolába irányítanák az ilyen hármas (beilleszkedési, tanulási és magatartási) problémával küzdő diákot, és gyermekpszichológusok tucatjai írnának belőle tudományos dolgozatot.

Azonban nem a huszonegyedik század Kelet Európájában, hanem a tizenkilencedik végének Amerikájában vagyunk. Thomast édesanyja (Nancy Matthews Elliot) ugyanis egyszerűen kiveszi az iskolából és onnan kezdve ő maga oktatja, tanítja és neveli a fiút azokból a könyvekből, amelyek éppen a keze ügyébe kerültek. A család amúgy nem dúskál a földi javakban, s a kis Thomas kilenc évesen már újságot és cukorkát árusít a detroiti utcákon, és komoly barterüzleteket bonyolít le a többi hasonszőrű kiskereskedővel.Legendás üzleti érzéke a rögvalóságból származik és táplálkozik, hiszen mindig nyereséges boltot csinált és két másodperc alatt el tudta dönteni, hogy két napilap és egy marék savanyúcukor megéri-e a cserébe felkínált négy nyalókát. És ne tessenek kuncogni; ez tényleg az Élet Iskolája volt.

Találkozásuk időpontjában a totálisan autodidakta Edison már túl van az első pár tucat találmánya bejegyzésén (köztük talán a legnagyobb anyagi sikert hozó kvadruplex távírón és az elektromos izzón), és felépítette, valamint javában működteti a világ legelső ipari-tudományos komplexumát a már említett, New Jersey állambéli Menlo Parkban. A legnagyobb erőssége azonban mindig is az volt, hogy nagyszerű érzékkel válogatta ki embereit. Fut a szekere, na, mint a golyó. Vele szemben pedig ott van Ferenc Jóska szerb nemzetiségű, hallgatag, visszahúzódó, kényszeres alattvalója, hat beszélt nyelvvel, számtalan fóbiával, több év egyetemi és főiskolai múlttal, mint ahány hónapot Edison összesen iskolába járt, filozófiai, művészeti és teológiai ismeretek garmadájával, és éppen állás ügyében kilincsel.

Edison sokadik érzéke most sem mond csődöt: Tesla azonnal munkát kap, még Batchellor ajánlólevelét sincs alkalma elővenni. És mivel meglátja benne a fantáziát, bevezeti a new yorki felső tízezer köreibe, ahol Nikola barátunk többek között megismerkedik gyermekkori olvasmányélményeinek szerzőjével, Mark Twainnel, és – ami még fontosabb – azzal a John Pierpont Morgan nevű pénzügyi befektetővel (későbbi bankárral, itt jobbra fent), akinek a nevével ebben a blogban a Titanic elsüllyedéséről szóló posztban találkozhattatok. Ez a J.P. Morgan finanszírozta Edison dinamóját és az egész, egyenáramra épülő rendszert.

Az első megbízása rögtön komoly kihívás (és vélelmezhetően vizsgafeladat is Edison részéről): a kor leggyorsabb utasszállító hajója, az S.S. Oregon ott horgonyzik a new yorki kikötőben és nem tud elindulni, mert mindkét áramfejlesztője meghibásodott és nem működik a világítás, ami egy ilyen kategóriájú hajónál megengedhetetlen. Tesla személyesen válogatja ki a szerszámokat, majd este tízkor petróleumlámpák mellett kezdi el a munkát, hiába mondják neki, hogy várja meg a pirkadatot. Hét órán keresztül egyfolytában dolgozik, mígnem reggelre mindkét szerkezet működőképes, s a hajó a tervezett időpontban, délelőtt tízkor ki is fut a nyílt óceánra; az Edison-cégnek nem kell kifizetnie a kötbért és a büntetést.

Edison még tesztelgeti új mérnökét, majd 1885-ben speciális feladattal bízza meg Teslát: fel kell térképeznie a gyakran meghibásodó generátorok és motorok konstrukcióját és gondoskodnia kell arról, hogy az egyre terebélyesedő hálózat lehetőleg probléma nélkül működjön. A kihívás óriási, amihez még a kilátásba helyezett, elképesztő nagyságú, ötvenezer dollárnyi (mai pénzben úgy százmillió forintnyi!) célprémium is hozzájárul: szokásához híven éjt nappallá téve ügyködik, mígnem egy hét múlva Edison asztalán ott az összefoglaló jelentés a visszatérő hibák okairól, mellékletként csatolva pedig a kifogástalan tervrajzok a javasolt módosításokról. A góré rábólint, s további tíz hónap múlva az összes, akkoriban működő dinamó az új, javított változatban tündököl. Az embertelen tempó miatt az amúgy sem túlsúlyos Tesla tíz kilót lead, haja hullani kezd, látása megromlik, ideggyengesége visszatér, ismét látomásai vannak.

Amikor 1886 elején Nikola bekopog Edison irodájába és finoman az ötven rongy után érdeklődik, szó szerint kiröhögik: „Ugyan, Nikola, hát maga még mindig nem érti a mi jellegzetes amerikai humorunkat?” – kérdi tőle Edison, aki nagyvonalúan fizetésemelést helyez kilátásba a szemmel láthatóan magába roskadt mérnöknek (a havi 75 dollárt nagylelkűen felemeli százra). Az ajánlat olyan felháborító, hogy Tesla csak egy, az ajkai között elmorzsolt (vélhetően szerb nyelvű) anyázással tud reagálni, majd hátatfordít és (tompán sajgó, lüktető halántékkal, valamint kétszázas vérnyomással) örökre távozik Edison cégétől; a két lángész innen kezdve egymás gyűlölt ellenségévé válik.

A ’86-os év nem tartozik Tesla kedvenc periódusai közé: mivel gyakorlatilag semmi tartalékkal nem rendelkezik, a new yorki utcákon csatangolva alkalmi fizikai munkából él. Zöldségesládákat pakol a piacokon, építkezéseknél kulizik, napi 12 órában árkokat ás kétdolláros napidíjért, s harmincadik születésnapját egy lacikonyhán ünnepli, ahol öt centért babfőzeléket kanalaz, mellé híg kávét hörpintget és természetesen lelki szemei előtt sötétkék és zöld alapon megjelenő ábrákat elemez.

Minden mentális problémája ellenére azért kitartásból és makacsságból szemináriumot tarthatna: váltóáramos terveit nem adja fel. Igaz ugyan, hogy az Edisonéktól történt távozásával megszűnt a hozzáférése a szükséges alapanyagokhoz (huzalok, tekercsek, mágnesek, satöbbi), de félretett centjeiből író-, valamint rajzeszközöket vásárol, és sokadszor veti papírra elképzeléseit a váltóáramú rendszerről. Egy alkalmi ismerősén keresztül megismerkedik a Western Union Telegraph Company egyik menedzserével, A.K. Brownnal, aki (maga is műszaki ember lévén) meglátja a fantáziát Nikola terveiben és befektetőket toboroz az ígéretes technikai cuccok megvalósításához.

Belép a képbe egy George Westinghouse nevű mérnök-üzletember aki már 1885-ben felfigyelt Nikola indukciós kísérleteire, s amikor meghallja, hogy a szerb feltaláló kilépett Edisontól (George és Thomas Alva nem nagyon csípték egymás buráját, hogy nagyon finoman fogalmazzak), lecsap Teslára. Olyan szerződést kínál neki, amiről ez utóbbi álmodni sem mert: havi kétezer dolláros fizetés (emlékezzünk Edison alig egy évvel korábbi, százdolláros ajánlatára…), tízezer dollár készpénz, valamint 50 ezer dollárnyi részvényopció. Ezért cserébe azzal kell foglalkozni, amit a legjobban szeret: tökéletesítenie kell a váltóáramos rendszert és további szabadalmakat kell bejelentenie, amelyek fölött a Westinghouse Electric and Manufacturing Company rendelkezik.

Nem fárasztom a tisztelt olvasóközönséget műszaki részletekkel és paraméterekkel; elégedjetek meg annyival, hogy az üzlet beindult, és elkezdődött az Áramok Háborújának nevezett, évekig tartó összecsapás-sorozat, amelyben egyik oldalon a Westinghouse-Tesla páros állt, akik a váltóáramra esküdtek, a másikon pedig Edisonék, akik viszont tíz körömmel ragaszkodtak az egyenáramhoz.Ismét pár szó Edisonról, küzdőszelleméről és nem mindig sportszerű módszereiről. Amikor pár évvel korábban az (egyen)áramot a gázszolgáltatókkal szemben futtatta (akkoriban a városi házak döntő hányadában gázzal világítottak és fűtöttek), bulvárújságokat pénzelt, amelyek extra pénzt kaptak minden olyan leközölt hírért, amelyben gázrobbanás vagy gázömlés miatti haláleset és anyagi kár volt a téma.

Nem meglepő tehát, hogy a váltóárammal szembeni csatában is kimutatta a foga fehérjét: sajtóhadjáratot indított, amelyben ennek veszélyeiről értekeztek, majd a villamosszék segítségével az olvasók agyában a halál és a váltóáram szavak összekapcsolódását erőltette. Azt is mesélték, hogy utcagyerekek lefizetésével kutyákat, macskákat és más házikedvenceket lopatott, árammal agyonsújtotta őket, majd visszajuttatta a kesergő gazdikhoz a tetemeket, nem mulasztva elfelhívni a figyelmet a váltóáram veszélyeire.

1889-ben Nikola minden, a váltóárammal kapcsolatos szabadalmi jogáról lemondott Westinghouse javára 220 ezer dollár fejében (ez olyan sok, hogy inkább nem is számolom át forintra), és kezdetét vette a feltaláló életének talán legtitokzatosabb, legkonteósabb szakasza – amiért sokan egyáltalán Tesla iránt érdeklődnek. 1890-től gyakorlatilag a mindennel felszerelt laboratóriumában él és minden idejét az akkoriban (és talán ma is) furcsábbnál furcsábbnak tartott kutatásainak szenteli. Az elektromágneses jelenségek továbbra is érdeklődésének középpontjában állnak. Lévén, hogy világéletében magányos farkas volt, mindig csak a minimális asszisztenciával dolgozik. Megvalósítja a mai ciklotronok ősét, kidolgozza az első elektronmikroszkóp működési elvét, olyan vákuumcsöveket talál fel, amelyek csak úgy ötven év múlva terjednek el. Nyilvános bemutatókat tart Amerikában és Európában egyaránt, ahol a közönség egyik ámulatból a másikba esik.

Egyik kedvenc (és nagyon látványos) produkciója az volt, hogy minden látható energiaforrástól mentes két fémlapot helyez egymással szemben úgy fél méteres távolságra, majd az egyikhez finoman hozzáér, minek következtében a két lap közötti levegő elkezd egyenletes fehér fénnyel világítani, de egyetlen fok felmelegedés sem tapasztalható a környezetben. Állítása szerint ez az idők végzetéig fenntartható és nem igényel egyetlen joule-nyi energiabevitelt sem.

Azt megengedte, hogy fizikusok aprólékosan megvizsgálják a szerkezetet (semmit nem találtak), de egyetlen kérdésre sem volt hajlandó válaszolni a működési elv tekintetében. Erről (sem) maradt fenn egyetlen feljegyzése sem, másnak nem sikerült reprodukálnia, s a mai napig rejtély, hogy mi is volt az valójában. Egyre népszerűbb és ismertebb lesz, és mániái, valamint különc természete miatt az újságírók egyik kedvencévé válik. Számos interjú készül vele, amelyekben elképesztő jóslásokba bocsátkozik. Mesél például egy tenyérnyi szerkezetről, amely szabadon hozható-vihető bárhová a Földön, és amelynek segítségével – fizikai távolságtól függetlenül – bárki felveheti a képi és hangkapcsolatot bárkivel a világon, feltéve, hogy mindkettőjüknek van ilyen berendezése.

Egy másik elképzelése szerint az univerzum tele van hasznosítható és soha el nem fogyó energiával, amely bárhol megcsapolható, és ez „sokkal egyszerűbb, semmint bárki is feltételezné”. 1892 húsvétján – amikor éppen előadókörúton van Franciaországban – egyszer csak izzadtan, sikoltva ébred, mert azt álmodta, hogy édesanyja haldoklik. Rossz szájízzel kel fel, elfogyasztja reggelijét, amelyben egy küldönc zavarja meg: sürgönyt hoz: családja arra kéri, azonnal térjen haza, mert anyja nagyon rosszul van. Lóhalálában a Monarchiába utazik és valóban: Djuka Tesla a halálán van, alig nyolc órával éli túl fia megérkezését, de még el tud búcsúzni tőle. Nikola ismét magába zuhan, s a Budapesten átélt jelenségek (a végletekig kiélezett érzékszervek, félelem a napsütéstől, allergiás tünetek, kiütések, stb.) ismét megjelennek, de új rögeszmék is felbukkannak: innen datálható tisztaságmániája, amely például abban nyilvánult meg, hogy naponta legalább hússzor kezet mos (fertőtlenítőszerrel). Egyszer azt mondja az egyik érdeklődőnek, hogy „ennek a világnak a kórokozói rá sokkal veszélyesebbek, mint a többiekre”.

Tesla átvágta a gordiuszi csomót, hiszen az általa kigondolt rendszerben a váltakozó feszültség már könnyedén transzformálható fel és le, így az energia szinte bármilyen távolságra továbbítható minimális veszteséggel a távvezetékeken keresztül.

Igazi előretörést a Niagara vízesésnél épített vizierőmű jelentett.

Tesla és a Westinghouse cég együttműködésével indulhatott meg ez a projekt. Az erőmű 1896-ban (mindössze 115 éve!) kezdte meg a működését. Bár kezdetben csak Buffalo-t látta el energiával, de innen már nem volt megállás: az elektromosság pillanatok alatt mindennapjaink részévé vált, hogy kényelmünket, hatékonyságunkat szolgálja.

A világ első vízerőműve a Niagara Vízesésnél 1896-ban.

A Krka folyó Skradinski buk nevű csodaszép mésztufalépcsőjénél Tesla tervei alapján (a Niagara erőművel párhuzamosan) vízi erőmű épült, amely Sibeniket látta el árammal. A Skradinski buk -on a mai napig láthatók és megtalálhatók a Krka vízerőmű maradványai. Az erőművet 1895 -ben építették és abban az évben már működött is – mindössze két nappal azután, hogy a Niagarán szintén Tesla erőműve megkezdte a működését. Ante Supuk építésznek és Vjekoslav Meischner mérnöknek köszönhetően Sibenik számos más európai várost megelőzve kapott villamos energiát. Ebben a horvát kikötővárosban előbb volt elektromos közvilágítás, mint Bécsben.

Tesla szoborok a Niagara vízesésenál – a canadai és az amerikai oldalon

Ha Tesla életében mást nem is fedezett volna fel, akkor is hálával tartoznánk neki remekművéért, a transzportálható energiáért. De zsenialitása nem merült ki ebben. Számtalan ötlete volt még, melyek aztán fokozatosan, egy átlagosabb, lassabban érő fejlődés mentén épültek be mindennapjainkba úgy, hogy közben nem is tudjuk, hogy igazából kinek köszönhetjük ezeket a ma már teljesen természetes dolgokat. Például kevesen tudják, hogy Tesla nagyfrekvenciás, vezetéknélküli energia-továbbító kísérletei képezték az alapokat a mai rádió- és televízió műsorszórásnak.

1898-ban úgy ítéli meg, hogy az eddigieknél veszélyesebb vizekre fog evezni, ezért laborját elköltözteti New Yorkból a távoli Colorado Springsbe. Itt rádióhullámokkal kísérletezik, amelyekkel – többek között – különféle égitesteket céloz meg, továbbá a vezeték nélküli földi energiaátvitelen is dolgozik. Kiemelt figyelmet fordít az ionoszférára, amelyet olyan tükörnek vél, amely képes a rádióhullámok visszaverésére és (bizonyos rásegítéssel) akár ezek koncentrálására, fókuszálásra is. Naplójában célzásokat tesz arra, hogy ha ezt a jelenséget a megfelelően kezelik, olyan sugárfegyvert lehet alkotni, amellyel több ezer mérföld távolságból másodpercek alatt meg lehet semmisíteni egy hajót vagy több száz embert .

A távirányítás gondolata is megfordul a fejében, és ezen a területen sem marad meg az elméleti síkon: a mai fogalmaknak megfelelő robotot épít (teleautomatic-nak nevezte), majd megdöbbent katonai és polgári szakértők előtt bemutat egy távirányított hajómakettet, felhíva az egyenruhások figyelmét, hogy vízben haladó lövedékek (torpedók) esetében ennek milyen jelentősége lehet a harcászatban (különös figyelemmel a nemrégiben kitört spanyol-amerikai háborúra). 1901-ben a new yorki Long Islanden megépíti (pontosabban elkezdi megépíteni) a híres, 57 méter magas Wardenclyffe-tornyot azért, hogy a vezeték nélküli energiaátvitelt és a távolsági kommunikációt tanulmányozhassa. A bekerülési összeg valamivel több, mint a felét J.P. Morgan bocsájtotta rendelkezésére, de – és ez a jelenség napjainban sem ismeretlen – a végső összeg jócskán meghaladta az előzetesen tervezettet; Morgan kiszáll az üzletből még azelőtt, hogy a létesítmény teljesen elkészülne. Ettől függetlenül Tesla félkész állapotában is használta a tornyot, többek között (állítólag) 1908 nyarán, amikor is teljes energiájú teszt-üzemmódba kapcsolta az 55 tonnás, 22 méter átmérőjű kupola alatt rejtőző szerkezetet.

1902 Philadelphia – Belmont Park – az NBS vezetéknélküli telefon bemutatása

1915-ben felröppent a hír, hogy Tesla és Edison együtt Nobel díjat kapnak eddigi munkásságukért. Végül is nem kaptak. Ha utólag ezt egyáltalán rekonstruálni lehet, akkor talán azért nem, mert Edison úgy nyilatkozott: ő nem hajlandó Teslával együtt átvenni ezt a díjat.Mindenesetre Tesla valóban rászolgált volna, hiszen Marconi 1909-ben Nobel-díjat kapott a drótnélküli távíró kifejlesztésében való munkájáért. Tesla évekkel megelőzte Marconit, és számos olyan alkatrészt tervezett, ami nélkül a rádiózás nem jöhetett volna létre.

Kevés közeli barátainak egyike volt Mark Twain, akivel megosztotta intuitív tudományos felismeréseit, és futurista elképzeléseit (pl. tenger- és napenergia alkalmazása, műholdas és bolygóközi kommunikáció).

A Manhattani New Yorker szálloda ahol Tesla élt.

33. emelet 3327-es lakosztály ajtaja

A Tesla Emlék Társaság a tudós tiszteletére 2001. július 10-én emléktáblát helyeztek el a szállodában valamint a lakosztály ajtaján.

Tesla sok figyelmet szentelt cége alkalmazottaira és hűségük fenntartására is. Élete csucsán szállodai lakosztályban élt, fogadásokat és eszmecseréket szervezett. És bár intelligens és szép nőknek hódolt, egyre sem maradt ideje. 700 találmányi szabadalom tulajdonosaként 1943. január 7.-én hunyt el New York City-ben. A St. John katedrálisban százak vettek részt a gyászszertartásán.

Három Nobel-díjas közös táviratban fejezte ki tiszteletét „a világ egyik legkiemelkedőbb szelleme előtt, aki a modern idők jelentős technológiai eredményeinek a megszületésénél bábáskodott”.

Tesla számos kitüntetésben részesült: A Brit Királyi Intézet tiszteletbeli tagja, a New York-i Tudományos Akadémia tiszteletbeli tagja, a Szerb Tudományos Akadémia tiszteletbeli tagja, Edison-, Scott- és Crason- éremmel tüntették ki. Strassbourgban a „tudósok” épületének homlokzatára került emléktáblája.

Akarata szerint hamvait Belgrádban helyezték örök nyugalomba.(Nikola Tesla Múzeum)

http://konteo.blogrepublik.eu/2011/02/23/nikola-tesla-1-0/http://konteo.blogrepublik.eu/2011/02/23/nikola-tesla-2-0/

--- reklama ---

--- reklama ---