Salariile cele mai mari se înregistrau în întreprinderile moderne, cu o productivitate ridicată, precum şi în cele în care munca era mai grea. De regulă, femeile şi copiii primeau un salariu mai mic decât bărbaţii, pentru aceeaşi muncă prestată. De exemplu, în 1922 în Braşov, la tipografia Antal, lucrătoarele primeau 40-60% din salariul muncitorilor, iar la Prima Fabrica de Bomboane femeile primeau 80% din salariul unui bărbat. La această fabrică, în acelaşi an, copiii (14-15 ani) primeau între 40 şi 60% din salariul unui muncitor.In primii ani de după război la salariile de bază se adăugau sporuri pentru chirie, veşminte, scumpete, deplasare, alocaţii pentru copii. Mulţi orăşeni aveau un lot de pământ, practicând agricultura, legumicultura, creşterea vitelor. Aproape fiecare gospodărie creştea pasări şi porci pentru consumul propriu, uneori chiar pentru vânzare. Datele statistice înregistrează faptul că locuitorii din Braşov aveau, în 1922, un număr de 650 boi, 1 545 vaci. 1 517 oi, 10 106 capre, 1 650 bivoli. 4 340 porci.Funcţionarii au cunoscut o spectaculoasă creştere numerică după 1918, ca urmare a modernizării aparatului de stat şi a necesităţilor resimţite de noile provincii, mai ales de Basarabia. Statutul funcţionarilor publici, votat de parlament în iunie 1923, a intrat în vigoare la 1 ianuarie 1924. Conform statutului, funcţionarii erau acei cetăţeni „care îndeplinesc un serviciu public permanent (civil sau eclesiastic) la stat, judeţ, comună sau la instituţiunile ale căror buget este supus aprobării parlamentului, guvernului, sau consiliilor judeţene şi comunale”. Statutul prevedea un sistem unitar de încadrare şi promovare; funcţionarii se bucurau de inamovibilitate, aveau un program de 7 ore pe zi; nu aveau dreptul să declare grevă, nici să ia hotărâri cu caracter politic. Ei aveau drept de vot, dar nu puteau fi aleşi decât dacă demisionau din funcţie.

Neexistând o evaluare corectă a necesităţilor, la câţiva ani după Unire s-a constatat că numărul funcţionarilor era prea mare. Prin jurnalul Consiliului de Miniştri din 1 aprilie 1927 se hotăra reducerea numărului de funcţionari cu 25%; reducerea urma să se facă treptat, pe măsura ce se iveau vacanţe, prin demisii, deces sau destituire; se preconiza renunţarea la funcţionarii diurnişti. Deşi, toate partidele cereau reducerea numărului funcţionarilor publici, în fapt, atunci când ajungeau la guvernare, căutau să-şi plaseze un număr cât mai mare de partizani politici, sau rude ale liderilor, în posturi cât mai bine retribuite. Atunci când s-a ajuns în impas, guvernul naţional – ţărănist a decis, în mai 1933, crearea aşa-numitului cadru disponibil, în care erau trecuţi funcţionarii fără slujbă, dar care primeau 50% din salariul de bază. Numărul funcţionarilor pe ministere în 1934/1935 era următorul: