Ați observat? Cuvintele care rimează

n-o fac întâmplător, ci ne avertizează

că între ele există o strânsă legatură

o nevazută, stranie împletitură.

Să luam, de exemplu, însuși cuvântul poezie.

Credeți că el degeaba rimează cu-amnezie?

Hm… păi, oare, nu versul cel neașteptat

ne amintește de frumosul pe care l-am uitat?

Nu este draga, dulcea poezie

cea mai eficientă anestezie

în fața zilei care doare

și-a suferinței niciodată trecătoare?

Însăși această poezie

nu-i altceva decât beție –

o simți cum te-amețește ușor, ușor

și parcă și zâmbești mai cu spor.

Nu poate fi poezia o inflăcărată erezie?

Îi stă ei bine îmbrăcată în hârtie?

Știm fără echivoc că s-a născut din fantezie

și e pentru cuvinte un soi de magazie.

Nu admirăm cu toții cât e de străvezie?

Ce, nu poți pune-n ea orișice nerozie?

Și când e populară nu-i frumoasă ca o ie?

Din cuvinte pot să fac să te simți

frunză în vânt, soare cu dinți

te pot călatori în două vorbe în vacanță

în vreo bolivie sau în vreo franță,

cum sa nu fie surprinzătoarea poezie

o strașnică, nemaivăzută magie

când îți scoate din jobenul versului următor

haley-hop, un pinguin îmbrăcat în haine color?

Și până la urmă, nu e acest simplu poem,

delicios ca o felie de pâine cu gem?