Are oare dreptul un necredincios ca subsemnatul să spună ceva despre vorbele Papei Francisc? Și dacă necredinciosul care sunt crede că trebuie respectată dorința musulmanilor de a nu se face niciun comentariu grafic cu privire la profetul lor, Mahomed, atunci ar trebui să respect și dorința unor creștini să tac dracului din gură?

Nu, din mai multe motive. Primul: n-am nicio îndoială că Papa Francisc îmi va da voie s-o fac. Acest om vorbește și se poartă omenește, nu ca apărătorul cel mai de sus al dogmei religioase. La întrebări dificile, Francisc nu se acoperă cu citate și considerații teologice, își asumă răspunsuri de bun-simț, pe înțelesul celor mai simpli credincioși.

„Mulți copii sunt victimele rețelelor de droguri și prostituție. De ce îngăduie Dumnezeu să ni se întâmple lucrurile acestea? Copiii nu sunt vinovați cu nimic”, l-a întrebat o fetiță filipineză de 12 ani. Sanctitatea Sa putea să-i răspundă că nepătrunse sunt căile Domnului și că durerea în fața acestor nedreptăți nu trebuie să-i micșoreze cu o iotă iubirea de Dumnezeu și credința că și El o iubește. Francisc, însă, a îmbrățișat-o și le-a spus celorlalți: „Ea este singura care a pus o întrebare pentru care nu există răspuns și nici măcar nu a putut să o exprime în cuvinte, ci mai degrabă în lacrimi”. Să îți asumi, din scaunul Sfântului Petru, afirmația că nu există răspuns la o întrebare cu privire la Dumnezeu!… – pentru așa ceva, în cazul unui simplu preot, acuzația de erezie era garantată, ca și urmările ei crunte.

„Vă invit pe ficare dintre voi să vă întrebați: am învățat cum să plâng atunci când văd un copil înfometat, un copil pe stradă care se droghează, un copil fără casă, un copil abandonat, un copil abuzat, un copil pe care societatea îl folosește ca pe un sclav?” a adăugat capul bisericii.

Prin urmare, nu văd cum ar putea fi interpretată părerea Papei privind limitele libertății de expresie – „E drept, nimeni nu trebuie să reacționeze violent, dar dacă un mare prieten rostește un cuvânt jignitor la adresa mamei mele se poate aștepta să primească un pumn” – în termeni de neaderență la ideile Revoluției Franceze și ale Iluminismului de secol XVIII, cum o face dl. Emil Hurezeanu, sau cu citate din Max Weber și Dostoievski, ca dl. Gabriel Liiceanu. Francisc a spus, iarăși, un lucru simplu și omenesc, care pentru mine se traduce așa: „Da, libertate de expresie, dar dacă o faci pe mama curvă, crezi că o să scriu un pamflet la adresa ta sau o să mă adresez justiției? Nu, amice, vorbele tale sunt totuna cu a încerca să-mi vâri un cuțit în inimă, așa că o să mă reped să-ți sparg fața. Niciun principiu și nicio lege nu mă vor putea opri să fac asta, pentru că sunt om”.

Papa nu instigă nicidecum la violență, cum vrea să înțeleagă dl. Liiceanu, Sanctitatea Sa nu face altceva decât să avertizeze că există atacuri verbale care, prin natura umană, generează inevitabil violență, în ciuda principiului libertății de exprimare, a oricăror legi, pedepse și precepte religioase.

Înțeleg foarte bine. Când CV Tudor a scris că mi-am lovit până la sânge copilul în vârstă de 2 ani pentru că mi-ar fi luat un hamburger din mână, am uitat de toate regulile deontologice ale jurnalismului pe care mă încăpățânez să le reamintesc și l-am prevenit public, la televizor, pe individ să se ferească să ajungă cu mine într-un loc îngust și fără bodigarzi. Nu era o figură de stil. Ori îi rupeam eu capul, ori mi-l rupea el mie, nu mai știam altă deontologie.

Iisus, la care se referă dl. Liiceanu, a spus: „Dacă cineva îți dă o palmă peste obrazul drept, întoarce-i-l și pe celălalt”. În ce privește persoana mea, pot să fiu de acord cu asta ca o contracarare a răzbunării cu orice preț, a sângeroasei reguli „Ochi pentru ochi, dinte pentru dinte”. Dar Iisus n-a spus că trebuie să întorci obrazul celălalt când îți sunt loviți și batjocoriți părinții, copiii sau Dumnezeul-Tată în care crezi cu tot sufletul.

Nu cred în catolicism și nici în ortodoxie. Însă am încredere într-un om: părintele Francisc.