Uz svaku olovku ide i certifikat preveden za sada na 24 jezika, među kojima su i kineski i japanski. U njemu piše o kojem se patentu radi, kratka povijest grada Zagreba s početka stoljeće, pa detalji o tvornici »Edmund Moster & Co« u kojoj je radio Penkala, bio jedan od dioničara i napravio preko 80 inovacija radeći u njoj.

– To je suvenir kojeg je prvi hrvatski predsjednik Franjo Tuđman poklanjao državnicima svijeta prilikom priznanja hrvatske države – ističe gospođa Keranović.

Pri tom iz ladice vadi, pa nam pokazuje i luksuznu kutiju, ručni rad rađen od javora rebraša s Velebita specijalno za predsjednika Tuđmana. Na njoj je i predsjednički grb. Sto komada je tada naručio Predsjednik. I nije gospođa Keranović nego spremila luksuznu kutiju natrag u ladicu, kad evo mušterije. Kemijska olovka odbija pisati. Treba novu, posebnu neku minu. A draga je… kako li se to samo čovjek veže za pisaći pribor!?

– Joj, ne mogu vam to sad posve jasno objasniti. Jednostavno, ako nešto ima neki vrijednost za mene, pa i sentimentalnu, ja to ne želim baciti. Pokušavat ću je popravljati dokle god se može. A i volim pisati, bez obzira na ovo kompjutersko doba, ja jako puno pišem! – priznaje nam gospođa Silvana Teslić.

Sva sreća da Perkolinke ima. I sva sreća što joj suprug voli nalivperom pisati pa zna gdje se nalivpera ‘liječe’. Samo, zašto uopće netko danas nalivperom piše?

– Taj osjećaj dok u ruci držite nalivpero, dok s njim pišete, jednostavno je poseban. Nijedan današnji flomaster ne može to nadomjestiti – iskreno će gospođa Teslić. Kemijska je u čas popravljena, no nitko iz Peroklinike ne ide. Priča, naime, gospođa Vlasta o tome kako ima pera različitih debljina, kako svakoj ruci druga težine pera paše. Pa kad ga se kupuje, recimo neki od vintage nalivpera što se u Peroklinici mogu kupiti, valjalo bi ga prvo isprobati, da vidite što vam leži u ruci.

– Ako držite do sebe, vi ne možete pisati olovkom od dvije kune. Kad odete van prvo što će vaš poslovni partner vidjeti i po tome vas ocijeniti, jest sa čime pišete. Vidjet će koliko držite do sebe – ističe Vlasta.

Nije pritom nevažno ni koje je boje tinta, odnosno nekada je to itekako bilo važno. Da jest ne bi bočice u kojima se tinte prodaju bile dizajnirane poput onih za parfeme, dizajnirane specijalno da se razlikuju od tvornice do tvornice.

– Ljubavna pisma su se pisala ljubičastim tintama i koverte su bile ljubičaste i namirisane. Crkvene i matične knjige i su bile pisane crnim tintama. Profesori su bili plavo i crveno, a Pelikan je napravio i nalivpera da se razlikuju učenička od profesorskih. Obično zeleno nalivpero je bilo tzv. učeničko i ono nije imalo zlatno pero, a profesor je imao štrafasto nalivpero sa zlatnim perom i nije bilo moguće da imaju isto nalivpero. Gledalo se na svaki sitnicu. Odnosno, toliko je bilo popularno nalivpero da se čak i na to gledalo – kazuje Vlasta.

Jedini problem s nalivperom u današnje turbo brzo doba od življenja, mogla bi biti činjenica da se s njim sporije piše. Ili, je istina ipak drugačija!? – Cijelo svoje školovanje ja sam pisala nalivperom. Mene je moja mama naučila da u školi pišem u svaštaru, a kada dođem doma da sve prepišem. Moje su bilježnice išle na izložbe. Predavanja sam hvatala rukom, kratila neke riječi, a doma sve u pravu bilježnicu. I sve nalivperom – na to će gospođa Vlasta. A je li ikad dobila od supruga pismo ljubičastom tintom pisano? – Hahah, nismo se dopisivali. Telefonirali smo. U naše vrijeme je bilo jako malo telefona u gradu i bili smo si jako važni kad smo telefonirali – smije se na to Vlasta Keranović.

Statusni simbol

Na čas prekidamo gospođu Vlastu. Kad je već nalivpero bilo statusni simbol, kako li se na naviku pisanja nalivperom gledalo u socijalizmu, pitamo je. Začudo ili ne, kaže da joj se čini kako se nitko u to petljao nije. Ali se zato spomenula kako je Franjo Tuđman imao srebrno, jako skupo nalivpero, pa ga je dao njenom suprugu na popravak.

– On je to popravio i odnio mu ga je sam. Predsjednik Tuđman mu je tada kazao: »To je jako skupo nalivpero, ja ne mogu s njim pisati.« A on mu je kazao: »Predsjedniče, dok sam živ ja ću vam ga popravljati. Jer, ja želim da vi pišete nalivperom, jer nalivpero je statusni simbol.« – prepričava nam gospođa Vlasta.

Lijepo gospođa Keranović priča o svom suprugu. Zapravo, u današnje doba ovakvo kakvo je, pomalo je začudna činjenica da nikada ništa nije prigovorila suprugu zbog njegove strasti, već mu je dapače bila potpora.

– Ja sam jako pratila svoga muža. Napravila sam i dvije knjige za njega, o njemu i ovom poslu, i pohranila ih u trezor Zagrebačke banke da se otvore za sto godina. Nikad nismo išli nigdje jedno bez drugoga. Uvidjela sam da mu treba podrška za neke stvari. On je išao naprijed i trebao je nekoga iza sebe. Puno toga sam pisala, sve što je trebao ja sam pisala, prepisivala, lektorirala. Sve izreske iz novina sam izrezala, polijepila, napravila arhivu o njegovu poslu. Zato sam i odlučila nastaviti ovaj rada, vjerujući da bi bilo sve uzaludno ako bi se ono što su radile dvije generacije prekinulo. Bavljenje poslom moga supruga meni je dao veliki vjetar u leđa za projekte koje želim ostvariti – na to nam kazuje gospođa Keranović.