Turizam se sastoji od emocija, doživljaja i priče. Stalno ističem svoju definiciju turizma, te me često ljudi pitaju: Jasno mi je emocija i doživljaj, ali kako misliš priča?

Eto, da vam ispričam jednu priču. Priču koju sam doživio krajem lipnja na ljetovanju s obitelji u Valturi, mjestu pored Pule. Naime, supruga je bila dio projekta "Svi smo mi jednaki" koji predstavlja zanimljivu modnu reviju za osobe s invaliditetom (o čemu ću posebno pisati jer naš turizam nema kapacitete za smještaj osoba s invaliditetom!) te smo nenadano dobili mogućnost obići Istru i boraviti u obiteljskoj kući organizatorice, tako da smo imali pojačani budžet za obilazak ove primamljive turističke regije. Na početku htio bih pohvaliti domaćina Berta Peruško (75) na fenomenalnom gostoprimstvu, koje je nažalost danas rijetka pojava, pogotovo u Dalmaciji. Vlasnici privatnog smještaja samo broje dane do tvog odlaska, gledaju jesi li upalio klimu da ti naplate dodatnih 5 EURA po danu, kad pitaš za WiFi te blijedo gledaju, smještaj zadnji put uređen kasnih 80.-ih, kuhinja na balkonu – ima svašta znate i sami, naravno čast iznimkama. Dok s druge strane, nas je barba Berto svako jutro ponudio s domaćom rakijom ili vinom, svako jutro nam je donio svojih domaćih šest jaja, bio stalno na raspolaganju kao domaćin, inspirirao nas je svojim nevjerojatnim pričama iz njegovog života, čak su me domaćini iznenadili sa svježim dagnjama jer su znali da ih obožavam. Osjećao sam se bolje nego doma, a barba Berto je učinio naše ljetovanje nezaboravnim. Hvala mu na tome, ostat će vječno u našim sjećanjima.

Da se vratimo na početka i pričanje priče. Ispričat ću vam priču o jednoj pravoj legendi koja čini i koja je sama esencija turizma. Priča počinje ne tako daleke 2000. godine u mjestu Valtura, pored Pule. Bio je Veliki petak te kako kršćanska tradicija nalaže, jede se riba. Tako su noć prije dva ribara iz Valture, braća Berto Peruško i Anđelo Peruško isplovila svojom barkom u potrazi za ribom kako bi njihove obitelji imale bogatstvo mora na svojem tanjuru.

„Bacili smo mrežu kako bismo imali ribu za Veliki petak „ započinje priču junak ove priče Berto Peruško, te nastavlja s pričom koja je postala prava Valturska živa legenda.

„ Večer prije, brat i ja bacili smo mrežu koja je bila dugačka 12 metara te oko 40 metara promjera, takozvana barakuda. Ujutro smo se vratili na more po mrežu te je počeli dizati kao i tisuću puta do sada. Ali to jutro mreža je bila neobično teška, te smo oboje snažno vukli mrežu prema brodu. Kako smo vukli mrežu van primijetio sam kako je nešto ogromno,veliko i bijele boje ispod našeg čamca. Prvo što sam pomislio je kako smo „upecali“ staru barku jer je imala bijelo dno. No, kako smo vukli mrežu sve više i više iz mora, odjednom se pojavio veliki rep - rep preko 2 metara širine. Tada smo shvatili kako to ipak nije stara barka nego jedna velika riba. Našem oduševljenju nije bilo kraja i sada se sav naježim kada to pričam „ rekao je barba, a moram priznati kako se i sam naježio pošto me je toliko uvukao u priču da sam se osjećao kao da sam i sam bio na brodu tog trenutka.

„Dok smo se borili s ribom pored nas prolazi jedan stari ribar u barki, kad je vidio što smo ulovili rekao je: Bište u p****m*** vi i vaša riba, to je opasno„ smije se barba Berto dok mi prepričava.

„Kako je riba bila teška, nismo je mogli izvući van, te smo je kukom zakačili i podigli do razine vode kako bi vidjeli što smo upecali. Kada smo izvukli ribu na površinu bila je veća nego naš brod“ ističe barba Berto, no i dalje nisu znali o kojoj se ribi radi.

„ Vezali smo rep ribe za čamac te je vukli je do obale, motorom i veslima, oko 300 metara. Kako smo je vezali za obalu, riba se oporavila, došla do „zraka“ jer se u mreži nije mogla micati, te rastrgala cijelu mrežu. Morali smo ići po veći bord da ribu teglimo u luku u uvali Budava, ispod Valture. Vukli smo mi njega, a vukao je on i nas. Borba živaca je trajala puna dva sata koliko je trajao put od dvije milje do luke. Kada smo došli u luku, u uvali Budava, zvali smo kapetaniju i pomorsku policiju, te nakon kratkog vremena do nas dolaze novinari i snimatelji, kao i službene osobe iz Pomorskog instituta iz Rovinja koje su došle utvrditi vrstu ribe. Hrabri ronilac je ušao u more, kako bi ga snimio i utvrdio o kojoj se vrsti ribe uopće radi. Svi smo čekali taj trenutak kada će ronilac izaći van i reći nam o kojoj se vrsti radi. Oduševljenje je zamijenilo muk i tišina .

Riba nema zube te nije opasna, a ulovili ste niti više ni manje nego kitopsinu – uzvikao je ronilac. Nakon mjerenja ustanovilo se kako se radi o najvećoj ribi ulovljenoj na Jadranu, kitopsina je bila dugačka 7,65 metara, a teška čak 2,5 tone. Svakako kako priča bolje zvuči kada je priča uživo barba Berto, a priča je s oduševljenjem kao da se sve dogodilo jučer, a ne prije 15 godina. Kako bi priča bila vjerodostojna, barba Berto mi pokazuje i uokvireni članak iz novina u kojem se nalazi ta slika.

Berto Peruško

Nakon mjerenja i fotografiranja, kitopsina je odvezena na pučinu te puštena u more. Na kraju se na blagdanskom stolu nije našla kitopsina, nego uskrsni bakalar s posuticama (bakalar sa krpicama). No, kako i sam Berto kaže nije mu žao.

Domaći lokalni ljudi su puni priča i oni su pravi „stroytelleri“, a kako to nije samo jedna priča dovoljno govori još jedna nevjerojatna priča barbe Berta koji je u moru upecao i divlju svinju. Da, upecao je vepra teškog 250 kilograma i dugačkog 3 metra.

„ Vozili smo čamac od 6,5 metara u Pulu kako bi ga preradili za ribarstvo. Kako sam bio na kormilu i gledao naprijed, ispred Ližnjana sam vidio kako nešto pliva u moru. Skrenuo u tom smjeru da vidim što se nalazi u moru, a kad ono vepar. Morao sam jako dobro stisnuti gas kako da bi stigli jer je plivao jako brzo. Kada smo se približili vepru, ulovio sam ga lasom i zavezao za brod „ smije se barba Berto. Vepar je završio u kobasicama, a podsjetnik na ovu priču nalazi se u njegovoj kući na zidu, evo i dokaza

Ulov Berta Peruška, Vepar 250kg / 3m

Bio mi je veliki užitak slušati barbu Berta kako mi sa smiješkom priča svoje priče, osjećao sam se kao mali dječak koji sjedi i sluša pozorno kako mu tata čita slikovnicu, samo ova priča je bila istinita. Valturu, točnije barbu Berta nikad neću zaboraviti, te ću tu priču pričati stalno ispočetka kroz cijeli svoj život. To je turizam – doživljaj, emocija i priča. Ova priča je upravo priča koju mi moramo prodavati. Starosjedioci / lokalci su puni vjerodostojnih i nevjerojatnih priča – stvarnih i ljudskih priča koje nisu izmišljene u nekom Hollywoodskom studiju, nego su prave i živuće legende.

Priču koju mi je ispričao barba Berto je pravi doživljaj slušati uživo i to je pravi turizam, storytelling, koji čini jednu kockicu našeg turizma. Naravno, samo jedan mali dio turizma, ali turizam se sastoji od tisuću kockica koje u sinergiji čine završnu sliku mozaika – mozaik našeg turizma.





Foto: Duško Ramaraz/PIXSELL

Zabrana malog ribolova u Hrvatskoj

Pričajući s barbom Bertom osvijestio me je i duboko rastužio kada je rekao kako ove godine nije ulovio niti jednu ribu, nije me volja, ističe Berto. Šokiran izjavom kako ga nije volja pitao sam ga zašto? Odgovor je zabrana malog ribolova u Hrvatskoj koja je nastupila od 1.srpnja 2015. godine, koju su vješto ispregovarali naši EU parlamentarci, točnije, g. Tonino Picula.

„ Onaj tko radi može ribariti, a onaj koji ništa ne radi i umirovljenik je - ne može. To je nepravedno. Brodove koje imam sami smo napravili brat i ja, sada stoje i trunu. Jedan je dug 5 metara, a drugi 8,20 metara. Ne znam što ću s njima ,malog ću zadržati, a drugog ne znam, valjda prodat ako ga netko hoće. Žalosno da jedan stariji čovjek ne može ići na more“ ispričao mi je tužnim i suznim očima barba Berto.

Zašto nema više naše ribe na tržnicama? Zašto se brani ribarenje ljudima koji žive za i od mora? Zašto morskom čoviku uzimamo more, kad bez mora ne može i ne zna živjeti?

Pa ne uništavaju naši lokalni ribari, kao barba Berto, riblji fond, morsku floru i faunu. Ne, to rade veliki koje nije briga za more, nego gledaju samo čisti profit. A kao najbolji dokaz tome je, kako mali ribari imaju mrežu do 200 metara, dok veliki imaju od 5 kilometara. Pametnom dosta. Mali čovjek, koji je rođen doslovno u moru, čuva i njeguje more, ne zagađuje ga jer ga poštuje i cijeni. Profit, kako i sami znamo ne poštuje ništa, gleda samo sebe bez obzira na sve. Slažem se kako treba regulirati ribarenje i postaviti ih u održive okvire, ali zabraniti lokalnim ljudima koji su rođeni „u moru" da pecaju sa svojim barkama je tragedija. Nova tradicija koja odlazi na listu kao i izumrle životinje.

Nije mi to jasno, pa mi bi trebali upravo suprotno napraviti – pretvoriti te ljude u ambasadore našeg turizma. Ti ljudi su pravi storytelleri koji čine naš turizam drugačijim od drugih – jedinstvenim. Zamislite da dođete na ljetovanje kod barbe Berta, a on Vas i Vašu obitelj na svojoj barkici odvede na pecanje. Sam doživljaj biti u barci na moru je poseban, a kamoli obiteljsko pecanje, da niti ne ulovite niti jednu ribu, a ako i ulovite koju ribu te onda završi na roštilju – neprocjenjivo. To je turizam – emocija, doživljaj i priča.

Teško se borim sa svim našim apsurdima, nekad se osjećam kao Don Quijote u borbi s vjetrenjačama. Ali, kako ne bi ovaj post završio u negativnom kontekstu, pogledajte video s najvećom upecanom ribom u našem Jadranu koju su ulovili Berto i Anđelo Peruško.





Izvor: HRT1

Barba Berto je pravi ambasador našeg turizma, nadam se kako ćete cijeniti naše starosjedioce jer oni su puno nevjerojatnih priča. Pitajte ih, oduševit ćete se. A ako ćete ikad imati čast upoznati barbu Berta, pitajte ga za priču o pijetlu.

Turizam se sastoji od tisuću kockica, koliko god neka mala bila jako je bitna jer te kockice u sinergiji čine konačnu sliku. Spomenuta priča je upravo ta jedna kockica u mozaiku našeg turizma.

Pričajte priče.