Якщо сьогодні запитати в пересічного військовослужбовця-контрактника – офіцера або солдата ЗСУ, про комплектування підрозділів і продовження контракту то його відповідь буде зазвичай лайлива, нервова і оздоблена семиповерховими матюками та епітетами.



Чому так?

Тому, що приходить ПИ#ДЕЦЬ мотивації людей до військової служби в ЗСУ. Для багатьох контрактників він вже постукав у двері. М’яко кажучи, спостерігаються тенденції ЖОПИ. Не буду вантажити ваші мізки цифрами скільки людей, і в якій рік пішло на контрактну службу до армії. З кожним роком їх стає все менше. Кадровикам також треба показувати суспільству скільки офіцерів (особливо молодих) і солдатів не бажають продовжувати контракт. А там дуже цікаві цифри. Солдата, і тим більше офіцера не обдурити. Мотивація служити в армії зникає як “їжак в тумані”. І це проблема не Збройних Сил, не МОУ і не ГШ – це проблема ДЕРЖАВИ.

Віщую, що клоуни від політики готові призначити крайнього – винного в комплектуванні ЗС. І чим ближче до чергових виборів то на крайнього будуть виливати помиї. Оберуть на заклання якусь високу посадову особу з МОУ чи ГШ. І буде технологічне інфо-шоу зрадо@обства. Але мотивації громадян служити в армії від цього не прибавиться. Скоріше навпаки – негатив посилиться серед тих, хто служить, якщо будуть робити крайнім в недостатньому комплектуванні ЗСУ авторитетного у військах воєначальника.

Які б плани комплектування не спускали зверху до воєнкоматів, як би їх не називали новими назвами – Центрами комплектування… з придатком “соціальної підтримки” (якої в державі немає і навряд чи скоро буде), вони не будуть виконуватися до тих пір, доки державними органами влади і місцевого самоврядування не будуть системно і комплексно враховані елементарні вимоги теорій мотивації громадян до військової служби.

Я проводив експеримент, коли був на зустрічі з молодими людьми (чоловік 50 студентів). Задав два запитання:

Перше. Хто є патріотом України? Підняли руки всі присутні.

Друге. Хто в цей важкий для країни час готовий пов’язати своє життя з армією, щоб захистити країну? Підняло руки лише ДВОЄ!!! з 50!!! І одна з цих двох – дівчина. Особисто для мене це ПОКАЗНИК того як держава дбає про комплектування своєї армії.

Сьогодні більшість солдатів-сержантів-офіцерів-контрактників ЗСУ мають переконання на кшталт цього: “Я патріот України і готовий воювати за неї ОДНАК ЧИ ДОСТОЙНО ОЦІНЮЮТЬ МОЮ РАТНУ ПРАЦЮ?”

Далі, зазвичай, він повідомить про такі основні негативні фактори, що впливають на продовження ним служби в армії:

ФАКТОР 1. ПСИХОЛОГІЧНИЙ

Швидше за все, від тих, хто три і більше років на війні відповідь буде така: “Я патріот України, але я втомився: фізично і психологічно. Мені треба відпочити, а потім буде видно. В разі загострення ситуації на фронті я відразу повернуся, щоб воювати”.

ФАКТОР 2. МАТЕРІАЛЬНИЙ

Очікуються коменти: “Нехай засунуть собі в … (вказують місце куди) ці 7500 грн. (офіцери від 10000 до 20000 і більше), коли середня зарплата в країні вже близько 9000 грн.” Варіанти відповідей можуть бути різноманітні: “В мене на пилорамі в селі простий робітник отримує 10 тис. грн., розпилюючи пизжений ліс на дошки”; “В мене сусід - водій фури в Польщі має 800 євро і похрен йому та війна”; “Охоронець в магазині "ВТБ" має свої 10000 грн. на місяць і стабільні вихідні дні”…

ФАКТОР 3. СОЦІАЛЬНО-ЗА@ОБИСТИЙ

“Деякі начальники ставляться до солдатів і сержантів як до бидла”. “Я з командирами-совками-дятлами-долб@йобами вже за@єбався служити. Не бачу сенсу з ними боротися. Нічого не зміниться. Тим більше вони клонують собі подібних”. “Моя сім’я майже розвалена із-за моєї служби”. “Будівництво гуртожитків – це добре, для холостяків, але як бути сімейним контрактникам і офіцерам?” “Я не бачу для себе перспективи в армії”. “Я вже не отримую задоволення від своєї служби” ...

НГШ нещодавно вже вдарив “у рельсу” своїм постом, процитувавши генерала Брюса Кларка: “Бойовий дух солдатів формується на основі трьох речей: від відчуття того, що вони роблять важливу справу, від усвідомлення того, що вони добре підготовлені до своєї роботи і від відчуття того, що їх добре виконана робота оцінюється за заслугами”.

Третя річ, озвучена свого часу Кларком, на мою думку - це натяк високим владним посадовим особам держави – від ВРУ – до АПУ і КМУ.

Чи достойно оцінена цими тримачами влади “добре виконана заслужена робота військовослужбовців ЗСУ”? Запевняю, переважна більшість військових відповість на це запитання просто: ДОСТОЙНО НЕ ОЦІНЕНА!!!

Я маю друга – сержанта US Army у відставці, який до війни займався підготовкою наших майбутніх офіцерів і навчав їх процедурам TLP і методиці AAR. Колись я запитав його про мотиви, які спонукають громадян і негромадян США йти служити контрактниками у ЗС. Його відповідь мене вразила. Він сказав: “Основними мотивами є безкоштовне харчування, гарне медичне страхування (для стоматології і навіть пластичних операцій), якісні одяг і взуття. Все решта: бути причетним до великої команди, якою є армія США, безкоштовні подорожі по світу і можливості військової кар’єри – це як додаткові бонуси. Грошове забезпечення – низьке і не на першому місці в мотивації. Ми маємо сформувати у рекрутів відданість військовій справі і США”.

Тут я уявив собі Абрагама Маслоу (“видатного американського психолога українського єврейського походження” :)) не приколююсь – так написано в Wikipedia), який аплодує вербувальникам-мотиваторам зі ЗС США.

Мова йде про “українського єврея” – сина емігрантів з Києва Самуїла Маслова і Рози Шиловської.

Багатьом відомо про так звану “піраміду потреб Маслоу”, яку йому приписують, хоча в жодній його публікації вона не розкрита. Я не психолог і прошу у фахівців вибачення за можливі неточності в тлумаченні, але дозволю собі розкрити сутність теорії мотивації Маслоу як я її розумію. Діаграма Маслоу показує, в якому порядку людина задовольняє свої потреби. Процес задоволення потреб називається мотивацією.

Під “мотивацією” я маю на увазі те, що спонукає до дії, що “всередині” людини і керує її поведінкою, визначає її активність, стійкість і організованість, це здатність людини задовольняти свої потреби.

Теорія А.Маслоу найвідоміша з теорій мотивації і дає можливість з’ясувати як задоволення потреб може впливати на мотивацію людини до будь-якої діяльності, зокрема і служби в армії. Вона розкриває яким чином необхідно давати можливість та створювати умови людині, щоб вона задовольнила свої потреби.

Іншими словами, до вашої уваги пропонується аналіз того, що спонукає людину йти в армію (або залишатися в ній), що впливає на її поведінку і як вона може задовольняти в армії свої потреби на основі теорії А.Маслоу.

Які ж потреби має задовольнити ДЕРЖАВА, а також посадові особи МОУ і ЗСУ, щоб громадяни заключали контракт і продовжували служити в армії?

Аналізуючи мотиви потенційного контрактника на основі теорії А.Маслоу треба врахувати таке:

Люди, які йдуть в армію (або залишаються в ній) постійно відчувають різні потреби і можуть об’єднувати їх в групи.

Групи таких потреб знаходяться в ієрархічній залежності одна від одної.

Потреби людини, якщо вони не задоволені під час служби в армії (нижче проаналізуємо які з них), примушують людину діяти (приймати рішення йти в армію на контракт чи (не)продовжувати його).

Якщо певна потреба людини задовольняється в армії то її місце займає інша.

Потреби (фізіологічні) в основі піраміди вимагають першочергового задоволення.

Потреби більш високого рівня починають активно діяти тільки після задоволення потреб низового рівня.

Потреби вищого рівня можуть бути задоволені більшою кількістю способів ніж низового.

Привіт тиловикам. Привіт кадровикам, щоб розуміли принципи мотивації і чому їх трахають за некомплект. Кортить передати привіт і совкам-замполітам, які тільки зараз тужаться стати “форматом mp3” – почув такий вислів нещодавно від офіцера-випускника за спеціальністю морально-психологічне забезпечення (МПЗ).

За теорією А.Маслоу існує п’ять груп потреб:

1. ФІЗІОЛОГІЧНІ (їжа, вода, одяг, повітря, тепло, секс тощо). Потенційний контрактник має повноцінне харчування і достатньо води в бойових і польових умовах. Останнім часом значних скарг на задоволення цієї потреби не було. Військовослужбовці навпаки наголошують, що стає краще з кожним роком.

Однак, є проблеми з харчуванням контрактників в ППД. Солдату-контрактнику дозволяється безкоштовно приймати їжу тільки один раз. Зазвичай це обід. Сніданок і вечерю – приймай за свої 7500 грн. А вечеря часто з бухлом “для зняття стресу” в якійсь дешевій наливайці-забігаловці. Відповідно після ВСН проміле давить на мозок і починає бурлити в крові, тому і трапляються дисциплінарні і кримінальні порушення.

Щодо форми одягу. Кожний адекватний контрактник скаже, що з цим стало в рази краще. І за якістю, і за кількістю.

Повітря чистого вистачає занадто, а секс заміняється начальниками в разі потреби. Тепло в польових умовах в зимовий період залежить часто від самого контрактника і таких як він сам. Тому як не крути, з мінусами калюж і зрадо@обів Ширлана, фізіологічні потреби в загальному задовольняються в армії на ПЛЮС.

Відкриваємо рахунок – 1:0

2. ПОТРЕБИ БЕЗПЕКИ І ЗАХИЩЕНОСТІ (захист від фізичної і психологічної небезпеки). Тут без обговорення МІНУС. Який би ти не був підготовлений контрач, тобі в армії ніхто на 100% не гарантуватиме фізичної і психологічної захищеності. Якщо брати соціальну захищеність то тут також коментувати нічого не потрібно. Декларацій багато, однак органи державної влади і місцевого самоврядування не виконують сповна Закон про соціальний захист військовослужбовців і членів їх сімей. Деякі пільги треба вибивати з боями. Тому, зі всіма позитивними моментами тут поки повний нуль. В армію мало хто йде за пільгами. Тільки заробітчани.

Рахунок зрівнявся – 1:1

3. СОЦІАЛЬНІ (відчуття причетності до певних соціальних груп: сім’я, ЗСУ, бригада, підрозділ). Задоволення потреби контрактника щодо перебування в сім’ї – МІНУС з двома мінусами. Офіцери не бачать свої сім’ї більше чим солдати.Але, в пересічній бойовій бригаді контрактник за рік перебуває з рідними в середньому 40 днів. Навіть коли він живе поряд з ППД кількість збільшується в середньому до 60-ти жнів. З 365 днів – тільки 40 днів з рідними!!! Звідси руйнування сімей і навіть самогубства.

Причетність до бригади і підрозділу буде скоріше в ПЛЮСІ, коли там є достойні і адекватні командири, з якими ти служиш. Вони цінять і поважають тебе, а ти їх. Але зважаючи на значний вплив негативного фактору №3 і відсутність сім’ї – загалом ця потреба задовольняється в МІНУС.

Рахунок 1:2.

4. ПОВАГА ТА ВИЗНАННЯ (повага з боку оточення – командирів (начальників), підлеглих, самоповага). Все ж таки дія фактору №3 і тут відіграє свою більше негативну роль. Сюди б я додав хренове визнання військовослужбовців-контрактників з боку всіх гілок державної і місцевої влади, що “їх добре виконана робота оцінюється за заслугами”.

Законодавчої – в МІНУС (проекти законів валяються в ВРУ і не приймаються роками. Яскравий приклад: щоб надати компенсацію за піднайом житла солдатам/сержантам-контрактникам слуги народу вирішували ДВА роки!!!

Судової гілки – в МІНУС. Як тільки військовому обирають запобіжний захід за кримінальним провадженням то 99% випадків – це 60 днів СІЗО. Без права нормального захисту. Тому ця потреба задовольняється більше в МІНУС.

Сюди б я додав неповагу і невизнання служби за контрактом в ЗСУ з боку виконавчої влади, а саме уряду. ЦЕ ПОЗОРИЩЕ. На фото все сказано. Навіть не коментую. Не вистачає матюків.

Солдат на передній лінії отримує стільки скільки цей продавець у комфортних умовах.

Питання ще є, чому не хочуть служити в армії контрактниками?

Задоволення потреби в причетності до бойового братерства розглядається як надзвичайно позитивна річ але не перекриває вище означених негативних чинників.



Тому рахунок - 1:3.

5. САМОВИРАЖЕННЯ (реалізація власних можливостей).

Потенційно можна задовольняти цю потребу в плюс. Але, “потреби більш високого рівня починають активно діяти тільки після задоволення потреб низового рівня”. Тому, все це індивідуально. Загалом все одно виходить в МІНУС. Ти в армії не належиш самому собі, не розпоряджаєшся своїм часом, коли і як забажаєш, твої бажання самовираження так чи інакше обмежені сприйняттям і рішеннями купи начальників (позитивно в нормальних командирів і негативно в долбо@обів). Командир і корпоративна культура в армії створює умови для твого самовираження, а не ти сам собі самоактуалізуєшся. Це стосується як солдатів, так і офіцерів.

Отже, загальний рахунок 1:4. “Все елементарно Ватсон”.

Згідно з А.Маслоу перші дві групи потреб є первинними (вимагають першочергового задоволення), три інші – вторинними. Людина передусім задовольнятиме перші дві групи потреб, що слід брати до уваги командирам (начальникам) і можновладцям при комплектуванні ЗСУ. При цьому на формування потреб значною мірою впливають національні особливості, рівень культури, освіти, правове забезпечення рівності при задоволенні потреб підлеглих із вигодою як для армії, так і для країни.

ЩО РОБИТИ?

Не буду пропонувати “велосипед”. Його вже придумали або греки, або євреї :)) Звертаюся за допомогою до ІЦХАКА АДІЗЕСА. Одного розумного чоловіка, єврея але на жаль не українського :)) , який знає толк в мотивації. Він рекомендує тим, хто має вплив і владу, застосовувати такі універсальні мотиватори:

Мотиватор №1. ГРОШІ

Суки можновладці, ви ж начебто не вороги України але дозволяєте, щоб мінімальне грошове забезпечення воюючого солдата ЗСУ (7500 грн.) було нижче середньої заробітної плати в Україні. Нині вона складає (дані на березень 2018 р.) – 8382 грн.

“Прив’яжіть” мінімальне грошове забезпечення військовослужбовця до змінного рівня середньої заробітної плати в країні. І стабільно робіть перерахунки хоча б один раз в півроку. Не потрібно влаштовувати цирки зі своїми подачками у вигляді його підвищення на 5%, фокусів з преміями. Нех#й маніпулювати!

Перш за все, грошове забезпечення - це сигнал для суспільства і самих військовослужбовців, що їхню роботу цінять і поважають не на словах, а насправді. По чесному!

Мотиватор №2. СТАТУС

Статус так само як гроші є зовнішньою винагородою. Тобто це компенсація витрат служби, спрямована на задоволення будь-яких людських потреб.

Питання:

Теперішній статус військового повністю компенсує пережиті ним труднощі і переживання небезпеки, а часто загрози своєму життю? Є відповідь?

“Зовнішнє підкріплення потребує зовнішнього підтвердження його цінності” – стверджує Іцхак Адізес, – “Щоб цей інструмент мотивації спрацював, треба мати свідків”. Додам: і не тільки під час парадів.

Мотиватор №3. ВИНАГОРОДА, ЩО ПОВ’ЯЗАНА ІЗ ЗАВДАННЯМ

Цей вид внутрішньої винагороди, який напряму пов’язаний, як казав Григорій Сковорода зі “сродною працею”. Нагородою є сама можливість займатися тією справою, яка приносить задоволення і радість. Насправді таких військовослужбовців в ЗСУ достатньо багато. Вони ядро, основа, стрижень, “золотий фонд” армії.

Цей фонд ретельно оберігають в державі? Ага, так і є. Насрати на нього, на цей золотий фонд. Сьогодні еліта країни – це не її солдати. Нинішня еліта – це сброд “казлов і підарасов”, які мають важелі влади і бабло. Ти маєш бабло і владу? Ти - еліта.

Мотиватор №4. МОЖЛИВОСТІ

Можливості для використання влади, впливу, навчання, кар’єри, задоволення інтересу, різноманіття (постійний "движ"), здобуття бойового і життєвого досвіду, авторитету, ентузіазму тощо. Тут в ЗСУ можна розійтися будь-якому контрактнику. Було б бажання і безбашенність в хорошому розумінні цього слова.

Мотиватор №5. ПРИЧЕТНІСТЬ (ЗНАЧУЩІСТЬ)

“Я – невід’ємна частина команди побратимів”. Відчуття причетності до спільноти, групи стимулює певну поведінку людини. І в армії вона може якнайкраще задовольнятись, коли є можливість спільно приймати рішення, коли твоя думка є значимою, в тебе є реальні повноваження і доступ до закритої для інших інформації тощо. Все це є відмінними мотивами.

Мотиватор №6. МІСІЯ

Що тримає особовий склад, простих солдатів і сержантів в тонусі і стимулює їх досягати мети, якщо вони не займають високі посади, не мають достатнього суспільного визнання, служать і воюють у складних умовах і отримують мізерне грошове забезпечення?

Це не фанатики з порушеною психікою. Такі люди віддані своїй місії, вони самовіддано в неї вірять і служать заради її виконання. Їх місія – захищати Україну. І це не пафос. Але багато хто в суспільстві байдужий до їх місії і відверто "проституціює" на цьому.

Виходячи з аналізу цих джерел мотивації, наголошую, що мотивують зовсім не гроші, які платять контрактникам в ЗСУ. Це з одного боку. З іншого - ніхто не каже, що грошове забезпечення не відіграє важливу роль в мотивації. Кожному військовослужбовцю необхідно утримувати родину і на щось жити. Але якщо держава хоче досягти позитивного мотиваційного ефекту служби в армії, то вона повинна “цілити” саме на внутрішню мотивацію. Військовослужбовці – це не бездушні машини, які запрограмовані на знищення,без задоволення потреб і забезпечення винагороди вони працюють (служать) неефективно .

Іцхак Адізес наголошує, для того, щоб ці мотиватори спрацювали, потрібно сформувати корпоративне середовище і культуру, які були б вибудовані на взаємоповазі і довірі. Їх необхідно дуже бережно вирощувати, плекати і розвивати. А це здатні зробити дійсні авторитетні лідери, а не просто командири і начальники.

Якщо цього не зробити негайно, комплектування ЗС так і залишиться в тому місці, де воно вже зараз перебуває.

P.S.

Написаний текст стане яснішим і зрозумілішим, коли порівняєте підходи до реклами служби в армії США і ЗСУ. Про рекрутинговий відеоролік, шедевр від Командування СВ “Лопата” тихо промовчу.

https://www.youtube.com/watch?v=iafz9buKC-Y

https://www.youtube.com/watch?v=48nAUKI3x2s

Тільки після перегляду не плюйтеся.