Researchgruppen säger sig ha lagt vantarna på Flashbacks databaser. Huruvida det stämmer eller inte kan vi inte noga veta, men redan det sätt på vilket de pratar om det torde räcka för att konstatera att detta är ett skarpladdat vapen i händerna på en skjutglad schimpans. Genomgående talar de om saken på ett bjäbbigt, raljant och ironiskt sätt. Nu antyds det i ena stunden lite lagom kryptiskt och hotfullt att det finns folk som ”kan ha en rimlig anledning att känna en viss oro” och i andra pekar och skrattar man åt hur användarna på Flashback reagerar på nyheten. Absolut ingenting i deras kommunikation i ärendet tyder på att de har respekt för svärdet som lagts i deras knä. Tvärtom.

Slappna av, menar en del. RG har alltid hanterat sitt material ansvarsfullt. Verkligen? Var det ansvarsfullt när de hängde ut privatpersoner med namn i Expressen härförleden? Och vad är det för sorts naivitetsvirus som får folk att tro att RG:s enda användningsområde för allt det material de gräver fram är publiceringar och rubriker i etablerad press? Idén att vi ska lita på radikala politiska aktivisters omdöme när de hanterar mängder av känsliga uppgifter är fåfäng. De kommer använda det omdömet endast i den utsträckning det krävs för att behålla stöd i vänstermediekretsar, det vill säga omdömet vilar inte på etik, utan på egenintresse.

”Researchgruppen säger att man tar sitt journalistiska ansvar. Att man gör en journalistisk bedömning av materialet. Man vill, helt enkelt, gärna framställa sig som seriösa, grävande journalister. Det finns dock tyvärr inte mycket som stödjer den hypotesen.”

Så skriver Anna Troberg i en ytterst läsvärd debattartikel på SVT Opinion. Hon förklarar även vikten av att kunna vara anonym i det demokratiska samtalet och skriver bland annat så här:

”Yttrandefriheten ska inte hanteras av privata medborgargarden med egen agenda och få skrupler. Möjligheten för enskilda personer att uttrycka sig anonymt är helig. Utan den tystar man viktiga röster.”

Ofta i de här sammanhangen blir det en diskussion kring vem som har utgivarskap och inte. Gäller meddelarfriheten eller inte? Har man rätt att vara anonym rent juridiskt? Det är förvisso viktiga frågor, men i det större samtalet blir den juridiska aspekten för snäv. Det handlar också om hur vi förhåller oss till de här begreppen i hur vi – var och en – agerar. Möjligheten för enskilda att uttrycka sig anonymt är helig, skriver Troberg. Det tycker inte Researchgruppen, annars hade de inte agerat så som de ofta gör. Kanhända kan de trycka in sitt agerande inom juridikens ramar, men det betyder inte att de gör rätt, det betyder fortfarande bara att de trampar över heliga ting för att de tycker att deras politiska skäl trumfar allt annat.

När gruppen Ofog avslöjade den anonyme bloggaren Wiseman skrev jag om just det där och jämförde med när en journalist hotade röja den anonyma bloggerskan Isabella Lund. Det fanns likheter. Båda var de anonyma bloggare med stor makt i just sin specifika fråga. Inte samma sak, menade Ofog i sin replik och hävdade att ”avsändaren gör skillnad”. Bloggaren Wiseman var enligt deras schematiska världsuppfattning mäktig, medan Isabella Lund inte var det trots att de båda bara hade genomslag i sitt egna område.

När jag nu läser mitt svar på repliken konstaterar jag att slutet idag kan vändas lika mycket mot Researchgruppen:

Ni får ursäkta, men i min värld är granskning något som kräver intellektuell kapacitet – att möta och bemöta, argumentera och visa på fel, brister, fulspel eller hål i resonemangen. Your basic demokratisk procedur överförd till hur vi beter oss i debatten och sinsemellan.

Jag förstår att detta är en väldigt otidsenlig idé. Därav sorgen jag uttryckte i min ursprungstext. Det är inte bara en sorg över det ni gjort, det är en sorg över det ni är. Ni tror att granskning är att oskadliggöra och förgöra motståndaren. Det är en fruktansvärt tragisk missuppfattning.