Mötet: Edward Blom

Över ett glas vin hemma hos livsnjutaren Edward Blom pratar vi pappalycka, rädslan för döden och vad som gått snett med vår samtid.

– Sedan min son föddes känns livet mer meningsfullt.

Foto: Ann Jonasson

Fakta: Edward Blom Yrke Gastronom, mat-, dryckes- och

kulturhistoriker.

Ålder 45 år.

Aktuell Med boken Kokkonst för livsnjutare (Norstedts).

Familj Gift med Gunilla Kinn Blom,

journalist och medförfattare till parets

kokböcker. Sonen Melchior, ett år i maj.

Bor Lägenhet i Stockholm.

Mannen som tornar upp sig i hallen till våningen på Valhallavägen i Stockholm bär välknuten slips och kavaj, tar artigt hand om mina ytterkläder och visar in i en generöst möblerad salong med piano, medaljongtapeter och en air av sent borgerligt 1800-tal, vår värds historiska favoritperiod.

Glas och en flaska Riesling står framdukade på soffbordet, för att förgylla eftermiddagen och den stundande intervjun. Och varför inte? Skål!

Vi är hemma hos Edward Blom, livsnjutaren. Eller vivören, finsmakaren, punscharkivarien, stilikonen, matideologen, gourmeten, gourmanden, kulturprofilen, tv-personligheten och överdådaren som han också titulerats i olika sammanhang. Fast på visitkortet står det gastronom och kulturhistoriker. Någon har även kallat honom "säkerhetsventil" – Edward Blom tycks med sin måttlöshet uppfylla något slags behov i vår inrutade, slätstrukna samtid.

– DN slog upp det där stort, det kändes lite fånigt. Men ja, det kan ligga något i det. För det är ganska nivellerat idag, folk uppför sig rätt likartat ute i offentligheten. Det är ganska mycket PK. Man ska tänka på dieter och formen – jag tänker väl också, det är inte så att jag struntar i min hälsa – men jag faller väl lite

utanför ramarna, är lite originell, säger Edward Blom till ackompanjemang av sin halvårsgamla son Melchior, som jollrar utifrån köket där han matas av sin mamma, journalisten och matskribenten Gunilla Kinn Blom.

– Men jag vill inte överdriva den där aspekten, fortsätter han. Mitt genomslag handlade nog från början mer om att jag kunde leverera ett vettigt innehåll åt de tv-serier jag medverkade i, som Mellan skål och vägg med Edward Blom, medan jag samtidigt kunde vara rolig och gärna ta mig ett glas. Därefter har jag tyvärr fått göra allt mindre folkbildning, för det är inte sådant som tv vill ha. Det jag hela tiden får frågor om är istället lekprogram, där man ska krypa under plintar, springa uppför trappor eller dansa.

Läs mer: Mötet med Björn Skifs



Let's Dance?

– Ja, men mina knän klarar inte det. Och jag är inte intresserad av den typen av program.

Att göra en hel karriär av sitt livsnjutarskap, och ge ut böcker som den nya Kokkonst för livsnjutare (Norstedts), var ingenting som Edward Blom någonsin planerade under sina många studieår vid olika universitet.

– Nej, där ägnade jag mig egentligen endast åt nöjesstudier. Jag pluggade, de första sju åren åtminstone, för att förädla min själ, bilda mig och ha roligt. Tanken var att bara jag får en examen, kan jag alltid gå upp till något ämbetsverk och få anställning. Ungefär som man fortfarande kunde göra för 50 år sedan. Det var min bild.

Vinn fina grejer i våra tävlingar



Riktigt så enkelt var det inte?

– Det var faktiskt väldigt besvärligt. Efter min examen sökte jag säkert ett hundratal jobb utan att få napp. Jag var oerhört pank, bodde i andra hand i en liten, ostädad etta på 16 kvadrat på Tegnérgatan, och undrade nog väldigt mycket hur livet skulle te sig.

– Det mest förnedrande var när jag faktiskt verkade ha ett jobb på gång, det handlade om att köra ut toalettpapper till företag. Det här skulle nog lösa sig! Men i en sista telefonintervju med ägaren, en riktig entreprenör, fick jag frågan vad jag egentligen sysslat med de senaste åtta åren, för det hade jag inte sagt ett jota om: "Har du suttit i fängelse är det okej, men jag vill veta vad du gjort". Så jag sade som det var, att jag pluggat på universitetet. Då blev det alldeles tyst. Sedan utbrast han: "Pluggat i åtta år – och nu vill du köra ut toapapper. Vilken j-a loser!" Och så lade han på! Efter det samtalet kände jag mig ganska låg…

Som en av få kändisar är du öppet konservativ. Får du skäll för det?

– Det är snarare så att folk tycker det är ganska roligt. Bland alla människor som kommer fram och vill ta foton tillsammans med mig, från kåkfarare till gamla fina damer, finns en viss sorts ungdomar i hemsydda flugor som bugar och bockar och verkar överförtjusta över att jag finns. De kanske läser något obskyrt ämne i Uppsala, dricker punsch på sin fritid och verkar känna en väldig befryndelse med mig. De ser mig som en av de få i deras släkte som är ute i offentligheten.

Var det bättre förr?

– Jag jobbar ju mycket med historia, och när man gör det ser man mer relativt på sin samtid. Man förstår att utvecklingen inte bara går framåt, utan att somligt blir sämre också. Idag har vi det ekonomiskt väldigt bra, vi har fått jämställdhet och jämlikhet, och när det gäller sjukvården ligger vi också fint till.

– Men konstnärligt och arkitektoniskt… idag görs det mesta i fabriker, det är inget hantverk längre. Den andliga daningen som tidigare fanns åtminstone inom borgerligheten, med bildning och diskussioner med viss intellektuell höjd, har gått nästan helt förlorad. Istället är det väldigt mycket förströelse. Enklare underhållning, tv-tittande, shopping, turer till Ikea. Förströelse är väl inte fel i sig, men när den tar över så totalt blir det väldigt tragiskt. Man slår ihjäl tiden, egentligen.

Du är praktiserande katolik och går regelbundet i kyrkan. Accepteras din religiositet lika välvilligt som din konservatism?

– Nej, där är det tuffare. I Sverige har det blivit väldigt vedertaget att utmåla människor som går i kyrkan som idioter. Man anses dum i huvudet, eftersom

vetenskapen kommit på att vi inte behöver någon gud. Det där synsättet är otroligt korkat, eftersom religionens uppgift inte är att vetenskapligt förklara skapelsen. Religion handlar om en andlig verklighet.

– Som katolik betraktas jag dessutom som närmast medskyldig till allt från korstågen till senare tiders pedofilskandaler inom kyrkan. Ett problem är att katoliker är så pass annorlunda att vi i Sverige drabbas av en sorts främlingsrädsla, samtidigt som vi är kristna – kyrkan anses styras av vita medelklassmän så till skillnad från andra religiösa minoriteter tycks det rumsrent att hoppa på oss. Både kristna och troende i allmänhet får många kängor idag, vi katoliker extra många.