En person som misstänks ha knuffat ner en ung man på tunnelbanespåret i förra veckan kunde gripas efter tips från allmänheten. Någon kände igen den misstänkte från övervakningsbilder som offentliggjorts av polisen.

Likadant med den man som misshandlade en kvinna inför hennes två barn på Gamla stans tunnelbanestation tidigare i år, när hon försökte stoppa gärningsmannen från att stjäla från en åldring. Mannen blev igenkänd från övervakningsbilder, och kunde gripas efter tips.

I båda fall rör det sig om råa brott av ett slag som man förr fick läsa om från svårt brottsdrabbade storstäder utomlands. Och i båda fall valde public service-medierna att inte publicera polisens foton på de misstänkta gärningsmännen, trots att polisen vädjat till allmänheten om tips. Medan bland annat Aftonbladet visade bilderna oredigerade, valde SVT och SR att anonymisera de misstänktas ansikten.

SVT Nyheter försvarade policyn på följande sätt efter kvinnomisshandeln i Gamla stan:

”SVT:s huvudprincip är att vi aldrig visar ansiktet på icke-dömda, för oss okända personer som ägnar sig åt brottslig verksamhet. Anledningen är att vi inte är en domstol. Vi kan aldrig säga att vi har hela bilden, och vi kan heller inte ta ansvar för vad en sådan publicering skulle kunna leda till. … Om vi hade visat mannens ansikte, och en oskyldig man med liknande utseende sedan misshandlas i tunnelbanan i natt, vad hade vårt ansvar varit då?”

Är risken för lynchjustis verkligen så stor i Sverige?

Eller är policyn att inte publicera bilder på ansikten det sätt på vilket public service väljer att hantera problemkomplexet kring invandring och brottslighet?

I så fall borde man reflektera över sitt uppdrag. Brottsnivåer, och invandrares respektive inföddas andel av brottslighet, är ett viktigt mått på hur framgångsrik integration- och migrationspolitik ett land har. Även om det behöver medier förmedla information för att göra det möjligt för medborgare att hålla politiker till svars för deras misslyckanden.

Samtidigt medger polisen öppet att man undviker att uppge signalement, bland annat för att undgå anklagelser om rasism från journalister.

I ett internt brev från polisledningen i höstas, som Svenska Dagbladet tog del av och skrev om i januari, uppmanas poliser att vara sparsamma med signalement på misstänkta brottslingar. Stockholmspolisens presschef Varg Gyllander hävdar i en intervju att signalement inte har någon effekt för tips när det kommer till vardagsbrottslighet. Ett empiriskt påstående, och fullt legitimt argument.

Men han säger också: ”Man ska inte slentrianmässigt beskriva utseende eller etnicitet för att inte bli misstänkliggjorda för rasism. …[D]et här är en allmän diskussion både hos oss och i samhället med att vi ska vara försiktiga med att peka ut etnicitet. Det har vi fått kritik för tidigare både av journalister och andra.”

Sådana överväganden låter polisen alltså gå före uppdraget att utreda och skydda medborgare från brott.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.