I Kommunistiska Partiets interna tidning Klasskampen har Robert Mathiasson, partiordförande, skrivit en debattartikel riktad till sina partikamrater om hur han ser på den moderna världen och kapitalismen. Artikeln, som Riktpunkt har läst, kan inte beskrivas som något annat än ett tydligt närmande mot fascismen.

Mathiasson börjar sin utläggning med ett längre resonemang om hur man inte bara kan rabbla citat från de marxistiska klassikerna, utan att analysen måste utgå från de konkreta förhållandena. Redan här är det dags att dra öronen åt sig. Inte för att påståendet i sig är inkorrekt, utan för att när någon känner ett behov av att påpeka det som för marxister är allmänna sanningar, följer oftast ett mer eller mindre konstigt resonemang, som man försöker göra rimligare genom att hänvisa till att den marxistiska analysen ständigt måste uppdateras. I artikeln citerar han vad han själv skrivit i en tidigare artikel: ”Som om marxismen skulle vara sanningen uppenbarad som man kan tillägna sig bara man tar sig igenom marxismens klassiker.”

Vi frågar oss: hur tillägnar man sig marxismen utan att läsa de marxistiska klassikerna? Kan man alltså bli och vara marxist utan att studera marxismen? Vi hårdrar det en aning: anser Mathiasson att man kan bli kemist utan att studera kemi? Eller att man kan bli chaufför utan att först ha skaffat sig körkort?

Mathiasson besvarar våra frågor i sin artikel:”[B]ara praktiken kan ge oss svar på de frågor vi ställer. Det är genom att testa politiken – ödmjukt och lyhört – tillsammans med de vi vill nå som vi kan utmejsla en riktig politisk linje. Sanningen finns inte i marxismens klassiker, i partiprogram eller kongressresolutioner.”

Praktiken ger oss de svar vi behöver! Avgör även chaufförens praktik vem som har företräde i en korsning? Avgör kemistens praktik vilka ämnen som går att blanda? Avgör kirurgens praktik hur man bäst lägger snittet? Och så vidare.

Om enbart praktiken vore ledstjärna måste hjulet uppfinnas gång efter gång. Om man inte utgår från de erfarenheterna även andra partier och rörelser har gjort, blir det egna partiet blint och det kommer att vandra rakt ut i den politiska öknen.

Tonen är nu satt för resten av artikeln och behovet av att studera de marxistiska klassikerna har seglat ut genom fönstret. Det lägger grunden för resten av hans artikel, som successivt avlägsnar sig från den marxistiska teorin.

Mathiasson: ”Vi tillhörde inte de partier som fällde upp paraplyerna här i Sverige när det regnade i Moskva, Peking eller Tirana. Vi är ett svenskt arbetarparti som gör våra analyser och formulerar vår politik utifrån den svenska klasskampens förhållanden.”

Stolt slår sig Mathiasson för bröstet och hävdar sin och sitt partis självständighet. Aldrig har de utgått från andra förhållanden än de svenska och aldrig har de tagit politik någon annanstans ifrån. Men vi frågar oss: är Sverige en ö? Som en del av det imperialistiska systemet uppvisar Sverige stora likheter med andra länder, framför allt de västeuropeiska. Är skillnaderna mellan Sverige och de övriga länderna på toppen av den imperialistiska hierarkin så pass stora att det finns ett behov av en helt egen analys?

Naturligtvis inte. Likheterna de kapitalistiska länderna emellan är mycket större än skillnaderna, vilket också betyder att den revolutionära taktiken inte bör förändras när man åker över en gräns. Det är ett klassiskt attribut hos den socialistiska rörelse som utvecklades efter andra världskriget – både den eurokommunistiska och andra delar av den kommunistiska rörelsen – att varje land hade sin egen väg till socialismen, som om varje land behövde en sådan! Grunden var dock därmed lagd för allehanda reformistiska förslag och gentemot kapitalismen inställsamma attityder. Ett kommunistiskt partis taktik och strategi behöver vara revolutionär, oavsett period eller epok.

Så långt har Mathiasson lämnat de marxistiska klassikerna bakom sig och betonat sitt partis nationella karaktär. På detta bygger han sedan vidare.

Mathiasson: ”Vi [har] ännu inte fullt ut insett och anpassat oss till det faktum att vi lever i en ny epok. Stalin skrev att ’leninismen är marxismen under imperialismens och den proletära revolutionens epok’. Poängen när jag har pratat om ett nytt normalläge är att vi inte längre befinner oss i denna epok. Den epoken dog runt 1990. Frågan vi måste ställa oss är hur ser marxismen ut under ’nyliberalismens, globaliseringens och den kapitalistiska kontrarevolutionens epok’?”

Nu börjar vi komma till de riktigt matnyttiga delarna av Mathiassons artikel. Vi lever i en ny epok. Imperialismens och den proletära revolutionens epok är över och Lenin har för Mathiasson inte varit aktuell på runt 30 år. Eftersom ju leninismen var marxismen under imperialismens epok, följer att leninismen spelat ut sin roll, den är inte längre aktuell. Följer man Mathiassons resonemang behöver alltså en ny sorts marxism skapas, eftersom vi ju har ett nytt normalläge, som han själv kallar för ”nyliberalismens, globaliseringens och den kapitalistiska kontrarevolutionens epok”. Det är på många sätt ett fantastiskt påstående, som väcker ett antal frågor.

Har kapitalismen nått ett nytt högsta stadium? Är det inte längre den proletära revolutionen som är vårt mål? Frågorna lär inte besvaras och vi går därför vidare till Mathiassons nya epok.

Vad är nyliberalismen? Det är ett sätt att organisera kapitalismen, ett uttryck för behoven hos monopolkapitalismen. Till detta kommer ett antal ideologiska antaganden, såsom den fria marknadens förmåga att lösa problem. Nyliberalismen avlöste den tidigare keynesianismen, som bland annat gick ut på en starkare statlig reglering av marknaden och medvetna investeringar för att möta kapitalismens kriser. Precis som nyliberalismen existerade keynesianismen under imperialismen. Nyliberalismen är inget ekonomiskt system, såsom imperialismen är.

Vad är globaliseringen? Det finns knappast något begrepp som är så vagt som detta och vi kan bara ana oss till vilken innebörd Mathiasson lägger i det. Förmodligen avser han processen där kapitalismen och företagen blir mer och mer globala och tvinnas samman. Andra avser helt andra saker och menar att det mongoliska riket är ett exempel på globalisering, eftersom riket band ihop Asien och Europa. Andra, såsom Andre Gunder Frank, menar att globalisering existerat som fenomen sedan i alla fall 5 000 år tillbaka. Vi utgår dock från att Mathiasson inte ser globaliseringens epok som en 5 000 år lång epok, men genom detta vill vi visa att det är vanskligt att använda ett så otydligt begrepp, speciellt inte utan att bemöda sig att definiera det.

Vi ska dock inte vara illvilliga och går därför med på att begränsa oss lite grann, i alla fall till perioden för det kapitalistiska produktionssättets dominans. Redan 1848 skrev Marx och Engels följande i Kommunistiska Manifestet: ”Behovet av en ständigt ökad avsättning för dess produkter jagar bourgeoisin över hela jordklotet. Överallt måste den nästla sig in, slå sig ned och upprätta förbindelser.” Är detta globalisering? I så fall, varför inleddes inte globaliseringens period i mitten på 1800-talet?

Runt 70 år senare skrev Lenin om hur ett kännetecken för den då moderna imperialismen var att jordens uppdelning var fullbordad och att kolonialpolitiken bestod i en ”monopolistisk besittning av den fullständigt uppdelade jorden.” Kan man föreställa sig en mer globaliserad värld?

Begreppet globalisering är bland de vagaste som finns och det är fullkomligt meningslöst att använda det som definierande för en epok. Allt det tjänar till är att dölja den verkliga kärnan i vår epok: imperialismen.

Men de kapitalistiska kontrarevolutionerna då? Ja, vad ska man säga om dem? Socialismen led stora nederlag. Har detta förändrat imperialismens karaktär? Naturligtvis inte. Det har istället lett till att imperialismen återigen lagt under sig i princip hela världen.

Mathiassons nya epok är en löjeväckande hemmasnickrad teori som döljer det nuvarande systemets verkliga karaktär: kapitalismen, som övergått i sitt imperialistiska stadium.

På bara några sidor har nu Mathiasson kastat ut de marxistiska klassikerna, stolt proklamerat sitt partis rötter i den svenska kontexten och gjort upp med Lenins analys av imperialismen. Han har alltså lämnat marxismens område och är på väg ut i ett politiskt träsk.

Mathiasson: ”Sett ur en arbetarklassens synvinkel är nationalstaten fortfarande ramverket som skyddar politiskt inflytande, ekonomiska framsteg och sociala tryggheter. Klasskampen är fortfarande till sin form nationell.”

Här är vi då igen, vid det nationella. Sin ställning i Sverige (och i övriga kapitalistiska länder, får man förmoda, trots att Mathiassons parti ju gör sina analyser i en svensk kontext!) har arbetarklassen att tacka staten för. Den har ett allomfattande grepp om arbetarklassen och skyddar den politiskt, ekonomiskt och socialt. Den stora frågan återstår: mot vad?

Mathiasson: ”Nu har vi en globaliserad storfinans med målet att öppna upp hela världen för utsugning och profiter. Därför går dagens storfinans mot ’den nationella idén’ och är i än högre grad än på Fritjof Lagers tid kosmopolitisk’. De egna länderna är inte längre intressanta i meningen att skapa livskraftiga och socialt stabila nationella baser på hemmaplan. Det gör att den nationella frågan flätas samman med klassmotsättningen på ett tydligare och rakare sätt än för 100 år sedan.”

Jo, vad annars, om inte den ”globaliserade storfinansen”! Dess mål är nu – till skillnad från tidigare – att öppna upp hela världen för utsugning och profiter. Mathiasson måste utan tvekan betrakta det tidigare anförda citatet av Marx och Engels (ni vet, det där om att bourgeoisien jagas över hela jordklotet för att hitta ökad avsättning för sina produkter) som trams, det var ju först 1990 som den ”globaliserade storfinansen” blev intresserad av att öppna upp hela världen! Vad Mathiasson tycker om Lenins analys av företagens behov av att exportera kapital på grund av en övermogen hemmamarknad kan nog alla själva räkna ut.

Som ett resultat av storfinansens globalisering har den alltså tappat intresset för nationalstaten, den har förlorat (eller lämnat) sin nationella bas, som nu är det enda skydd arbetarklassen har för den välfärd man uppnått. Hela denna föreställning bygger på antagandet att storfinansen, innan den blev globaliserad, hade ett intresse av att skapa en bra tillvaro även för arbetarklassen. Följden av detta?

Mathiasson: ”Det faktum att den härskande klassens globala intressen överskuggar de nationella syns snart sagt överallt i samhället. Välfärden monteras ned, landsbygden tillåts dö, självförsörjning av livsmedel är borta, avindustrialiseringen pågår ständigt och i toppen läcker landet som ett såll på grund av utflyttade förmögenheter, kapitalflykt och skattesmitning.”

Alla de förändringar som nu sker, all den aggressiva kapitalistiska politik som vi ännu bara har sett början på och alla försämringar som vi dagligen genomlever har en anledning: storfinansens förändrade intressen. Så länge dessa var mer nationella än globala kunde den nationella storfinansen upprätthålla ”livskraftiga och socialt stabila nationella baser på hemmaplan” och på så sätt garantera arbetarklassen en bra tillvaro med välfärd, levande landsbygd, självförsörjning av livsmedel, industrialisering och så vidare. Så länge storfinansen var inriktad mot det nationella istället för det internationella var allting bra. Det är här glidningen mot fascismen blir allt tydligare: den nationella storfinansen hade i Mathiassons föreställningsvärld en intressegemenskap med arbetarklassen som kunde skapa det välfärdssamhälle vi idag ser rasa ihop.

Det här är heller ingen slump, utan en central del i vad Mathiasson kallar ”globalismens ideologi”.

Mathiasson: ”Den imperialistiska verkligheten understöds av en ideologi, vi kan kalla den globalismen. Enligt globalismens propaganda är utvecklingen ett bevis på internationalismens seger över den trångbröstade nationalism som vi såg på 1900-talet och vars värsta form utgörs av nazismen. Men globalismen har ingenting med internationalism att göra. Tvärtom är syftet att undergräva och upphäva nationernas frihet, självbestämmande och lika rätt. Länder och folk ska underordnas storföretagens gemensamma profitintressen.”

Trots att vi inte lever i imperialismens epok, verkar Mathiasson vara lite oklar kring vad imperialismen är. Vi lämnar honom i begreppsförvirringen och går vidare till ”globalismen” i sig.

Det finns en stor, internationell komplott (märk väl hur vi hela tiden lämnar den svenska kontexten, som är så viktig för Mathiasson – istället för att passa in Sverige i det internationella imperialistiska systemet hävdar han Sveriges egenart, med resultatet att systemet ”analyseras” utifrån Sverige, istället för att Sverige analyseras utifrån systemet) mot nationalstaterna. Komplotten syftar till att upphäva det nationella självbestämmandet. Det har till och med gått så långt att ”[l]änder och folk ska underordnas storföretagens gemensamma profitintressen”!

Dessa länder och folk har alltså, tills dess att storfinansen (vi får anta, storfinansen i alla länder, inte bara den svenska) blev globaliserad, inte underordnats storföretagens gemensamma profitintressen. Innan den nya epok som Mathiasson hittat på så var syftet inte att upphäva det nationella självbestämmandet, eftersom det ju är en del av den globalistiska ideologin som uppstod runt 1990, när kapitalismen gick in i Mathiassons nya epok.

Mathiasson: ”De [direktörerna, den globaliserade storfinansen] flyter ovanpå i vilket land de än befinner sig och flyttar profiterna till något skatteparadis. Och med sig har de metropolernas mellanskikt samt den akademiska, politiska och kulturella eliten som är lika rotlös som finanskapitalet och som klassmässigt tjänat på globaliseringens stigande bostadspriser och öppnade karriärmöjligheter. Men denna ordning och dessa klassers och skikts intressen hamnar allt tydligare i motsättning till arbetarklassens intressen och är fiende till freden och säkerheten, till Sverige som land och till folkmajoritetens behov av välfärd, arbete och trygghet.”

Nu lär vi oss ytterligare något nytt. Storfinansen är inte bara globaliserad, utan den är, tillsammans med den kulturella, akademiska och politiska eliten rotlös. Den svävar fritt och parasiterar på de sunda kapitalistiska nationerna runt om i världen. De är fiender till Sverige som land (och vi får anta, till även andra länder – det är svårt att tänka sig att den globaliserade och rotlösa storfinansen känner ett synnerligt hat mot Sverige)! En väldigt viktig fråga inställer sig härmed: vad menar egentligen Mathiasson med ”land”?

”Landet” är för Robert Mathiasson en enhet. Det har för honom aldrig inom nationen funnits klasser som stått i ett antagonistiskt förhållande gentemot varandra. Under den föregående epoken – imperialismen och den proletära revolutionens epok, som Stalin uttryckte det – var storfinansen, enligt Mathiasson, ännu inte globaliserad, utan fortfarande nationell. På den basen kunde den i samarbete med arbetarklassen bygga upp livskraftiga och socialt stabila nationer. Under den nuvarande perioden finns det för honom heller inga inom nationerna antagonistiska klasser, eftersom storfinansen blivit globaliserad och därmed lämnat den nationella arenan. Numera flyter den ju ovanpå! Därför aktualiseras också den nationella frågan: de tidigare socialt stabila nationerna håller nu på att angripas av globalisterna och eftersom arbetarklassen är ensam kvar i nationerna blir försvaret av välfärden också en nationell fråga. Inom ”landet” finns det alltså ingen klassmotsättning.

Den praktiska konsekvensen av hela Mathiassons konspiration är att de verkliga klassmotsättningarna inom den svenska nationen döljs. Genom att inte se ”landet” som uppdelat i klasser, utan som en enhet, försöker Mathiasson dölja den nationella klasskampen. Istället hänvisas till en diffus globaliserad och rotlös storfinans som avskyr det nationella. Det blir extra tydligt i nästa citat.

Mathiasson: ”De sociala motsättningarna under globaliseringens, nyliberalismens och den kapitalistiska kontrarevolutionens epok är en salig blandning av kampen för folkligt deltagande, nationellt självbestämmande, medborgarrätten (som hamnar i motsättning till det mänskliga rättigheter-perspektiv som är dominerande i den härskande ideologin), värdigheten hos de boende i både landsbygden och förorten och alla arbetares och vanliga människors behov av trygghet, rättvisa och framtidshopp.”

Här radar alltså Mathiasson upp de motsättningar han hittat i sin egen epok. Det är inte främst dessa som är intressanta, för nog finns det motsättningar kring exempelvis det folkliga deltagandet. Det som dock är intressant är att de sociala motsättningarna inte rymmer klasskampen!

I konstruktionen av sin alldeles egna epok har alltså Mathiasson också avskrivit klasskampen. Det är dock inget att förvånas över, utan ligger i linje med hans övriga funderingar och spekulationer – inom ”landet” fanns det ju ingen klassmotsättning!

Vad händer om vi kortfattat sammanfattar Mathiassons teorier?

Fram till för ungefär 30 år sedan var storfinansen nationellt inriktad. Det innebar att tills dess delade den en intressegemenskap med arbetarklassen i det att man hade ett intresse av att bygga socialt stabila nationer med ett visst mått av välfärd och trygghet. Arbetarklassen och storfinansen samexisterade inom nationen. 1990 inträffade något (det definieras aldrig vad som fick den ena epoken att slå över till den andra) som förändrade detta. Den gick från att vara nationell till globaliserad och därmed också rotlös. I varje land flyter den ovanpå och den rycker med sig den kulturella, akademiska och politiska eliten.

Kvar i nationen finns arbetarklassen. Den har att lita till den kapitalistiska staten, som skyddar dess politiska inflytande, dess ekonomiska framsteg och dess sociala tryggheter. Dessa vill naturligtvis den globaliserade storfinansen krossa, vilket aktualiserar frågan om nationen igen. För Mathiasson blir klasskampen därmed en nationell kamp mot den globaliserade och rotlösa storfinansen och på så sätt upplöses klasskampen!

Vad blir kvar? Den nationella kampen mot den globaliserade storfinansen, som med alla medel försöker krossa nationerna, som den en gång var med och byggde upp.

Mathiasson har härmed öppnat upp för en korporativistisk tolkning av historien där klasskampen skrivs ut och där samarbetet mellan den nationella storfinansen och arbetarklassen karaktäriserades av samarbete och gemenskap. När detta bröts, förändrades läget till en nationernas kamp för överlevnad.

Något osammanhängande och förvirrat har han skapat en plattform för de som i hans parti närmast kan betraktas som strasserister – alltså vänsterfascister. Plattformen erbjuder mer av en teoretisk utgångspunkt för de som hittills inte förmått mer än att i kortare meningar och sentenser ge uttryck åt sin främlingsfientlighet och anti-kommunism. För de kommunister som finns kvar i partiet borde det inte råda någon tvekan: någon försoning med dessa tendenser är omöjlig.