Intervju: Martin Borgs ”Någonstans där fastnar skrattet i halsen” I en kommande film gisslar Martin Borgs slöseri med skattebetalarnas pengar. Medeltidsvärldar, clowner och hockeylag lär bli några lustiga inslag. Men bakom ambitionen att roa finns ett allvarligt syfte. av Mattias Svensson – Åh, du skulle ha varit med! Innan jag ens hinner ställa första frågan strömmar orden ur Martin Borgs. – Vi åkte genom de djupa skogarna i Värmland till Hagfors, som har Sveriges minsta flygplats, för att se dagens plan från Arlanda komma. Ut kliver en person! De kringliggande kommunerna Hagfors och Torsby betalar dyrt för flygplatsen: 2,7 respektive 4,7 miljoner kronor per år. Totalt slutar flyglinjens nota för skattebetalarna på 28,4 miljoner kronor, eller 4 697 kronor per passagerare. Lokalpolitikerna säger att flygtrafiken är nödvändig för näringslivet. Handelskammaren är nöjd med flygplatsen i Karlstad. Och det är du som tvingas betala notan. Det är sådant slöseri med skattemedel som Martin Borgs granskar under titeln Slöseriombudsmannen. Han driver en välläst Facebooksida med ett ständigt flöde av exempel. I december förra året samlade han några i boken 365 sätt att slösa med dina skattepengar (Hydra förlag) som sålt slut i flera upplagor och precis släppts som pocket. På sin gård i Garpenberg i Dalarna har Borgs inrett ett Slöserimuseum. Här finns ett exemplar av den statliga svenska plastcykeln, en graverad inbjudan i plexiglas till Stiftelsen för strategisk forsknings påkostade fest i Blå hallen, och på toaletten kan man lyssna på Katrineholms kommunala popsång. Lagom till valet ska slöseriet också bli film. Premiären blir ungefär en månad före valet, och man kommer att kunna se filmen på nätet. Inspelningen har pågått under försommaren och klipps när jag får tag på Martin Borgs för en pratstund. Han fortsätter att berätta om den senaste inspelningsdagen. – På samma resa besökte vi Värmlands Rovdjurscenter som kostat 40 miljoner kronor och nu flyttat till sitt tredje ställe, en hembygdsgård som köpte det för en krona. Vi stannade till i Karlstad där Hells Angels nu blivit kommunal hyresgäst och i Hollyhammar där bara kulisserna finns kvar från en filmsatsning på 100 miljoner. Detta alltså på en enda inspelningsdag. Det har blivit fler under våren. Martin Borgs berättar om clowner, Storsjöodjur och sina planer för de sista scenerna. De ska filmas under Almedalsveckan, som han har en bestämd uppfattning om. – Det är verkligen Dödsstjärnan, Mordor. Någon annans pengar betalar allt från rosévinet till alla särintressens krav, och det ska vi fästa uppmärksamheten på. När du som läsare har tidningen i din hand vet du om det lyckades. Någon annan betalar är för övrigt arbetstiteln på den kommande filmen. En film som finansierats genom frivilliga bidrag från crowdfunding (läs mer på sidan 58). Du har valt att lyfta fram humorn i slöseriet. Händer det aldrig att du blir arg? – Som jag ser det är humor både en försvarsmekanism och ett vapen. Om jag inte skrattade eller såg det absurda i slösandet så skulle nog topplocket gå. – Men visst är det dubbelt. En kommunal tjänsteman i Göteborg åker på mässa i Cannes, och köper där damkläder för 600 kronor, vilket han sätter upp som ”lunch”. När detta uppdagas får han medieträning för över 100 000 kronor för att kunna hantera frågorna från journalister. Vilket ändå inte hjälper. Så han avgår. Han får då en fallskärm på miljonbelopp. – Någonstans där fastnar skrattet i halsen. Det är roligt, men också sjukt. Hur representativt är då slöseriet med skattemedel för hur offentliga verksamheter sköts i Sverige? – Jag tror att slöseri med skattepengar är tidlöst och universellt. Mina förfäders kyrkklockor smältes ner för att finansiera regalskeppet Vasa, som sjönk innan det nådde Fjäderholmarna. Jag hade kunnat åka till Tyskland, USA och definitivt till Bryssel och göra filmen. – Men i ett land som Sverige med en stor offentlig sektor är det tyvärr inte heller särskilt svårt. Jag skrev ihop en bok om 365 sätt att slösa med skattepengar. För att ta en liknelse: Om jag går ut i skogen och snabbt plockar ihop 365 kantareller i en korg, då betyder det sannolikt inte att det är slut på svamp. Snarare att det är ett riktigt svampår. Finns det någon skillnad mellan borgerliga och vänster i de här frågorna? – Helt ärligt: Nej. Vad beror det på? – Att man glömmer bort var pengarna kommer ifrån är en samhällssjuka. Den måste alla i maktställning kämpa med. Hur känner du inför borgerligt slöseri, exempelvis Nuonaffären (Statliga Vattenfalls förlustbringande köp av det holländska energibolaget Nuon)? – Tala om miljarder skäl till varför staten inte ska driva företag! Kan man dra en så generell slutsats? – Jag gjorde en dokumentär för några år sedan om finanskrisen (Överdos, 2010). Är det något som då stod klart är det hur lätt det är att ta risker med andras pengar om man får behålla vinsten när det går bra, men inte behöver täcka förlusten när det går dåligt. Det är samma sak med Nuon som Örnsköldsviks försök att bli etanolparadis eller Götenes försök att driva Medeltidens värld. Det skiljer bara ett antal nollor. – Precis. I beslutande ställning. Apropå andras pengar så sitter du själv i Kulturrådet, som beviljar anslag finansierade med skattemedel. Hur ser du på det uppdraget? – Självklart brottas jag med precis den frågan, hur man kan se till att skattepengar används till rätt saker. Jag försöker påverka systemet inifrån och inte bara utifrån. Hur då? – Titta på 1900-talets stora bidrag till kulturen. Jag skulle säga att det var jazzen på musikens område, foto och film på bildkonstens område. Det uppstod i periferin, långt borta från kulturstöd. – Ändå är standardlösningen för att uppnå de kulturpolitiska målen att betala ut stöd. Jag ser som min roll att försöka peka på alla andra möjligheter. Artikeln publicerad i Neo #4 – 2014 Lämna en kommentar