Veckans stora hjärtevärmare på Aftonbladet stavas "Zaccarias nya rullstol". Det kortfattade händelseförloppet: 16-åriga Zaccarias kunde plötsligt en dag inte röra på sig. Trots många vändor i vården landar man inte i någon slutgiltig diagnos, men faktum kvarstår: Zaccarias kan inte gå. Trots det vill inte Landstinget där de bor skriva ut en rullstol, utan är hänvisad till att hyra en otymplig historia. Mamman, desperat, gör en crowd-funding insats på Facebook och som en ängel dyker en IT-entrepenör upp från ingenstans och för över 20.000 till hennes konto. Nu har de råd. Alla är glada. En sann julhistoria, enligt en samlad twitterkår:

Det tycker inte jag. Jag tycker hela historian är förskräcklig från början till slut. Inte i det att någon av personerna gjort något fel. Givmildhet är fantastiskt och att en pojke får den vård han behöver är bra. Men som en ögonblicks bild från dagens Sverige är den förskräcklig. Artikeln är som en dystopisk målning över att vi, inklusive media, nu slutligen omfamnat sju år av borgerligt maktinnehav och de effekter det fört med sig.

Landstinget skriver inte ut en rullstol åt en delvis förlamad pojke. Det är det som är skandalen. Den enda anledningen till att de är så fantastiskt ogenerösa i sin sjukdomsvärdering är att de är pressade på pengar. Och varifrån kommer pengarna? Jo, från skattemedel. Och vilka är det som konsekvent, uttalat och aktivt har sänkt skatten för de med högst inkomster istället för att investera skattemedel i välfärd? Jo, vår borgerliga regering.

Rika blir rikare, så även IT-entrepenörer. Givet att denne goda samarit är höginkomsttagare (det vet jag strängt taget inte, jag antar) är 20.000 kronor exakt det han får ut extra om året genom fyra genomförda jobbskatteavdrag. Om alla med högre inkomster istället hade betalat mer i skatt hade landstingen haft mer pengar och då hade Zaccarias haft sin rullstol. Det är så det borde fungera. Inte att sjuka ska behöva förlita sig på välvilliga privatpersoners infall och desperata föräldrars pengainsamlingar.

Att detta är sakernas tillstånd och att det sedan bejublas i media och på Twitter och Facebook snarare än problematiseras är så långt från julstämning man kan komma.