Psykologisk krigföring blir ett allt större hot och Sverige utsätts nu dagligen för attacker med så kallad desinformation, enligt Myndigheten för samhällsskydd och beredskap rapporterar SR/Ekot. Myndigheten utökar nu sin styrka för att möta hotet och Mikael Tofvesson som är enhetschef på MSB säger att utvecklingen är allvarlig.

– Det här är någonting som pågår hela tiden. Det mönster som finns nu är ju att pumpa ut ett ständigt berättande som i vissa delar är dåligt för Sverige, säger han.

Det är framförallt från Ryssland och Islamiska staten som Mikael Tofvesson ser den stora ökningen av så kallad desinformation, avsiktligt förvrängda uppgifter som ska förvilla eller påverka allmänhet och beslutsfattare. Den typen av desinformation innebär stora risker, säger Lars Nicander som är chef för centrum för asymmetriska hot vid försvarshögskolan.

– Det är att vi inte kan fatta rationella beslut. Att man påverkar befolkningen som i sin tur påverkar den politiska förmågan till beslutsfattande och att man får en förvanskad bild av verkligheten, om man inte har ett kritiskt tänkande.

Detta är inte ointressant då det hänger ihop med det ökade terrorhotet i Europa. IS har fokuserat på propaganda på sociala medier vilket varit mycket framgångsrikt. Såväl som för dess opinionsbildning men även rekrytering. Varningstecknen från omvärlden har funnits länge, MI 5 varnade för den utveckling vi ser idag i januari 2015 tillsammans med många andra. De som följer utvecklingen i MENA samt är i dialog med källor i bland annat Rabat och Beirut och med goda relationer med källor inom IS, AQiM, Boko Haram och andra terrororganisationer som sätter EU på sträckbänken har under en längre tid sett detta. Och problematiken är definitivt inte ny i Sverige.

Magnus Norell pekade på det som idag omvärlden, framför allt den svenska akademiska säkerhetspolitiska, i mångt och mycket förvånas över nu. Redan 2005 under sin tid på FOI, Försvarets Forskningsinstitut, pekade Norell på detta när han studerade den svenska beredskapen för att kunna möta terrorhot. På sidan sex i rapporten gör Norell implicit klart att terrorhot i väst, som de från Al Quaida, är ett hot som sannolikt kommer att bestå och öka i omfattning. Samtidigt kan vi konstatera att inga åtgärder genomförts för att komma tillrätta med flaskhalsarna och motsättningarna i underrättelsekomplexet. Alltför många aktörer gör anspråk på att stå för en samlad bild men utan inbördes koordination eller utbyte. Bilderna dessa olika aktörer ger skiljer sig dessutom alltför ofta.

En annan forskare är professor Robert Egnell vid Försvarshögskkolan. Egnell är en forskare som gjort avtryck. Både i regeringen genom sitt uttalade stöd för den femininistiska utrikespolitiken men även drivit en aktiv opinion för att öppna våra gränser. Öppna gränser, där kombattanter kan gömma sig i migrantströmmarna, är ett känt problem inom internationell terrorbekämpning. Även i en akademisk kontext. FHS, där Egnell har sin professur, har dock förändrats den senaste tiden.

Den högre chefsutbildningen har omdanats och nu kortats nio veckor av ekonomiska skäl samt att andra ämnen har fått ge vika för ge plats för ytterligare två veckors gender-utbildning för de officerare som kommer stå i frontlinjen i dagens och morgondagens kamp mot terrorism. En kamp i olika utlandsmissioner eller i det stabsarbete som kännetecknar underrättelsetjänst. Genderperspektivet skall piskas in. På stridsfältet, i jakten på självmordsbombare och i underrättelsearbetet i miljöer som präglas i huvudsak av religiöst fanatiska män skall genderperspektiv prägla allt arbete.

Det som sedan blir intressant är när Egnell pekar på att det är den feministiska utrikespolitiken som kommer bryta nacken av internationell terrorism som IS. I hans sakargumentation finns inget att invända mot, här har Egnell rätt i teorin – att ge kvinnor ett större inflytande lokalt och att arbeta för mer jämlika förhållanden.

Men. Vad Egnell konsekvent bortser från är att det enda som är otrevligare i stater som Yemen, Oman och Saudiarabien än de repressiva regimerna är oppositionerna. De ligger i regel ännu mer åt en salafistisk eller motsvarande tillämpning varför hans teorier knappast kommer kunna tillämpas av oppositionen i en region vi ser ett tredje världskrig blossa upp.

Att en majoritet, eller regim, anpassar sig till oppositionen är inget nytt i någon statsbildning. De kristna kopterna lider fortfarande svårt i Egypten, trots att det Muslimska Brödraskapet för tillfället är neutraliserat. Varför? Ett sätt för den sekulära regimen i Kairo att hålla islamisterna något så när lugna. Samma motiv kan vi se i Oman där sultanen den senare tiden blivit alltmer ortodox. Han anpassar sig till oppositionen för att inte avsättas. I Sverige anpassar sig regeringen till oppositionen i form av striktare asylregler. Så fungerar makt och maktinnehav. Inget nytt under solen och ingen raketforskning bakom detta fenomen.

Det finns helt enkelt ingen mottagare av budskapet från FHS, det fiffiluriga med genderperspektiv på allt. Det finns ingen mottagare av budskapet med en tillräckligt stark maktbas i MENA. Egnell har dock en mycket viktig poäng i att bryta klanbaserade strukturer, normer och kulturer för att skapa förutsättningar för fred långsiktigt. Men det skulle gå emot regeringens uttalade identitetspolitik i övrigt med en generös inställning till olika särintressens krav på ekonomiskt bistånd för att bygga parallellsamhällen.

Om det sedan är en kopia på Sverige som folket i Mellanöstern och Nordafrika vill att vi skapar åt dem. Det finns, i den feministiska utrikespolitiken, spår av missionsarbete och ett kolonialt förhållningssätt till Afrika och Mellanöstern.

Att vi, det postmoderna genderupplysta Sverige, vet bättre än de arma ********.

Men. Problemet uppstår främst när vi ser på hur regeringen arbetar i övrigt. Vad Försvarshögskolan inte berättar för NATO och andra som vi säljer in genderperspektivets förträfflighet som är att vi i Sverige börjat separera badtider för kvinnor och män. Vi lever inte som vi lär. Ett annat exempel är Ulf Bjereld, professor i statsvetenskap, med en tydligt aktivistisk profil är satt att utreda bidragen till trossamfunden. Att Bjerelds huvudsakliga politiska stöd finns inom Socialdemokrater för Tro och Solidaritet, där han är ordförande är ingen hemlighet, inte heller att denna organisation står Ibn Rushd-sfären nära. Att denna muslimska svenska sfär har band till Muslimska Brödraskapet måste bedömas som klarlagt. Personunionerna är för många och även historiken. IFIS, Islamiska Förbundet i Sverige, var en av grundarna till Brödraskapets europeiska huvudorganisation och har med skattemedel byggt upp en koncernstruktur som nu ligger i stiftelseform utan insyn.

Om FHS, och regeringen, är seriösa med att tillämpa den feministiska utrikes- och säkerhetspolitiken som det effektivaste medlet att strypa islamismen i sin linda är det enklaste sättet att strypa finansieringen på hemmaplan till att börja med. Idag har vi haft mer än 300 jihadister nere med svenskt medborgarskap, en mindre bataljon eller ett större kompani. Många har rekryterats i miljöer som uppburit statligt- eller kommunalt stöd gömt bakom kultur-, utbildnings-, folkbildnings- eller föreningsbidrag. Som jämförelse har Sverige idag totalt drygt 450 personer i utlandsmission.

Om någon nu vågar sig på ett så drastiskt förslag att börja i det svenska formatet, som vi snabbt kan komma tillrätta med, och förmå regeringen strypa finansiering till alla krafter som genom propaganda, desinformation och terror vill skapa ett parallellsamhälle eller som företräder en radikaliserad agenda. Detta skulle vara en politik i sann feministisk anda och skulle ses som framgång. En framgång som skulle ge eko och respekt internationellt. Om det finns någon som sitter i maktposition och samtidigt har den politiska ryggraden eller den akademiska självständigheten i tillräcklig utsträckning att gå från ord till handling återstår att se.

Mycket står på spel. Budgetposter, makt, politiska-, semipolitiska och akademiska karriärer samt inte minst personlig prestige.