Att ta upp en diskussion om EU är ungefär lika socialt gångbart som att helt basera sin konversation på FAR:s redovisningsrekommendationer. Få känner saliven rinna till, pulsen öka och bröstvårtorna styvna, vid tanken på att borra riktigt djupt i ”IFRS 15 Intäkter från avtal med kunder”, eller något av det slaget.

Precis så är det med EU också.

Det var därför det var så underhållande att se Liberalerna och Sverigedemokraterna försöka raffa till ämnet, från motsatta håll, under valrörelsen. Liberalerna, med sin osvikliga förmåga att lägga tyngdvikt vid det glädjelösa, gjorde det målmedvetet och oförtröttligt. Sverigedemokraterna, med sin osvikliga oförmåga till impulskontroll och samtidiga och lika osvikliga förmåga att bara jaga det som går hem, kunde inte låta bli att nämna EU, bara för att genast försöka lämna ämnet.

De enda som tog saken på allvar var finansmarknaderna. Det är sällan ett tecken på att gott omdöme och verklig kunskap fått styra.

Men om man nu ändå ska ägna EU lite intresse, måste man nästan börja med det mest grundläggande. Det vill säga unionens själva existens. Och dess dödslängtan.

Den här veckan röstade EU-parlamentet för att inleda den process som formellt skulle kunna leda till att Ungern förlorar sin rösträtt inom EU. Det kommer inte att bli så, det vet alla. Beslutet måste tas i enhällighet av de övriga medlemsländerna och åtminstone Polen och Tjeckien kommer att lägga in sina veton.

Det rör sig alltså om att pumpa hetluft hit och dit, i vetskap att luften till slut kommer att sippra ut.

Problemet med den här processen är att det som nu sker beskrivs som ett slag mot Ungern. I själva verket är det ett slag mot EU. Paragrafen som tillåter EU att beröva en medlemsstat rösträtten i de fall att demokratiska och mänskliga rättigheter inte upprätthålls, brukar kallas ”atombomben”. Det syftar inte på att paragrafen är förödande mot landet som drabbas. Det syftar på att paragrafen i sig är så fullständigt livsfarlig, att den aldrig är tänkt att komma i bruk. Den ska bara finnas där för att avskräcka medlemsstaterna.

Nu, när parlamentet faktiskt satt processen i rullning, är det dags att döpa om paragrafen. ”Självmordsförsöket” vore ett lämpligt namn. För idén att EU ska tala om för enskilda medlemsstater hur de ska sköta sin interna politik, har ingen som helst täckning i den politiska verkligheten. Det är en av alla dessa falska federalistdrömmar, som bara leder till splittring, ilska och konflikt i Europa. Det handlar inte om huruvida Ungern gör läskiga saker eller ej. Det handlar om huruvida EU är en sammanslutning av suveräna stater eller ej.

Svaret är att det inte finns en enda medlemsstat i EU där medborgarna vill bli styrda av politiker och byråkrater från andra länder. Om EU ändå envisas med att försöka göra just det, är det ett sätt att ta livet av unionen.

Nu vet vi, som sagt, att det inte kommer att ske. Polen och Tjeckien, som nu utmålas som svartfötter, räddar i själva verket EU från att lyckas med sitt självmord. Det blir bara ett rop på hjälp.

Men det är svårt att se vem som på sikt kan hindra en organisation, som stoltserar med sin dödslängtan, från att hoppa.

LÄS MER: Här hittar du fler krönikor av Johan Hakelius