SKP arbetar just nu fram mot ett förslag till miljöprogram – olika miljöaspekter ska diskuteras i partiets avdelningar och på lokala konferenser under 2020 och så småningom ska ett färdigt programförslag presenteras på nästa partikongress.

Under arbetets gång kommer olika delar av det att presenteras i Riktpunkt för att alla läsare ska ha en idé om vad vi håller på med. Här skriver jag om problem som orsakas av det kapitalistiska, industriella jordbruket som håller på att utarma jorden och som är en stark bidragande faktor till växthuseffekten. I just den här texten ligger fokus på problemen – men en antydan om socialismens möjligheter till utvägar ur dilemmat finns i slutet… de kommer förstås att utvecklas i programarbetet och de presenteras i nästa nummer av Riktpunkt.

Det storskaliga, kommersiella jordbruket under kapitalismen är ett jättelikt problem som i framtiden kommer att explodera i en hungrig värld. Denna typ av jordbruk hotar möjligheten att odla överhuvudtaget på enorma arealer som utarmas kontinuerligt – det nödvändiga översta jordskiktet eroderas bort, vattenresurserna töms och både konstgödsel och insektsbekämpning leder till att naturliga mikroorganismer och smådjur försvinner från jorden – jorden blir ”död”. Till detta kommer jordbrukets koldioxid- och metanutsläpp, vattenångan som avdunstar från enorma arealer och blir till en kraftfull växthusgas, monokulturernas oförmåga att fungera som koldioxidsänka och annat mer. Här nedan tar jag upp några av de större problemområdena som alla är sammantvinnade med varandra.

Monokultur

Dagens kommersiella odling handlar om att öka tillväxten och vinsten inom jordbruksproduktionen, där man på många håll måste tala om industrier istället för om bönder. Upp till 80 % av det som odlas på jordbruksmarken i världen är ettåriga grödor, främst spannmål, och odlingen sker i monokulturer över enorma arealer. En monokultur kan bäst beskrivas som att man år efter år odlar en och samma gröda på marken (möjligen växlar man mellan två olika grödor). Alla har vi sett bilder av oändliga vetefält som förlorar sig vid horisonten, citrusodlingar som täcker landskapet i södra Europa och majs- och sojafält i Latinamerika – exempel så goda som något på monokultur.

Monokulturen betyder att de näringsämnen som den enda odlade grödan tar ur jorden snabbt försvinner när den skördas och tas bort och att man måste tillföra näringsämnen genom konstgödsling. Den betyder också att det kol som växten kan tillföra jorden efter sin fotosyntes är begränsat – växten finns helt enkelt inte kvar tillräckligt länge. Men det är bara på början på problemen. Odlingen sker oftast genom plöjning, där man vänder upp och ner på jorden en eller två gånger om året, vilket faktiskt kan likställas med ett jordskred för de mikroorganismer som lever där och skadar deras populationer. När jorden vänds frigörs också kol i form av koldioxid till atmosfären och kolhalten i jorden minskar. När kolhalten sjunker för lågt minskar till slut också markens förmåga att producera skördar. Därför måste konstgödslingen ökas också av denna anledning, och konstgödslingen avger förstås också växthusgaser.

Lite kolfakta kan belysa problemet ytterligare. Det organiska kolet i jorden utgör 58 % av jordens organiska material och det finns tre gånger så mycket kol i marken som i atmosfären. När alltså jorden släpper ifrån sig av sina rika kolreserver i marken påverkar det nivån på växthusgaserna i atmosfären ordentligt. Mellan 42-78 miljarder ton kol har förlorats från marken genom odling under de senaste hundra åren, kol som nu finns i atmosfären som koldioxid och andra växthusgaser. Jag hittade siffror som visar att man bara i England och Wales förlorar 5,3 miljoner ton kol till atmosfären varje år. Det mesta kolet som förloras globalt försvinner som en direkt konsekvens av att skog och grässlätter omvandlas till åkerjord, alltså vid själva den första landomvandlingen. Det är ju inte vad som främst orsakar kolförlusterna i Europa, utan gäller snarare i avskogningens Latinamerika, men plöjning och jorderosion (mer om det nedan) är stora förlustorsaker överallt.

Ett annat problem som är uttalat i monokulturerna är markkompaktering Allt större maskiner kör omkring på de allt vidare arealerna och slukar alltmer fossilt bränsle, och trycker dessutom ihop jorden. Eftersom man lyckats förlänga odlingssäsongen genom att ta fram nya växtsorter så kör de också omkring under allt längre tid. Därför är marken nere under det tunna odlingsskiktet hård och klarar inte att ta upp vatten ordentligt. Det gör i sin tur att grundvattendepåerna inte fylls på. Det gör också att vatten som sprids på marken i alltför hög utsträckning rinner bort utan att vara till nytta för grödan, så att man måste bevattna mera. Och vatten tas alltför ofta från underjordiska depåer av fossilt vatten som inte regenereras under tidsrymder som är relevanta för människor.

Monokulturer är också känsliga för skadeinsekter och skadeväxter som är specifika för just det som odlas. Inga naturliga barriärer stoppar framfarten, och därför kräver odlingen enorma mängder bekämpningsmedel. Varje gång man sprutar ut dem är det förstås så att vissa av skadeorganismerna klarar sig, anpassar sig och tål bekämpningsmedlet, med den påföljden att man måste ösa på mer och mer.

Utsläpp

Själva odlandet i de moderna monokulturerna generar alltså en hel mängd växthusgaser i sig, utan att man tänker på vare sig vad boskap eller maskiner avger.

Totalt ser det ut ungefär såhär (statistik är alltid några år för gammal, men några dramatiska förändringar har inte skett) De totala utsläppen av växthusgaser från jordbrukssektorn utgör ungefär 13 % av alla sådana utsläpp, vilket betyder att jordbruket släpper ut näst mest efter transportsektorn. Utsläppen består till största delen av metan och kväveoxid, båda starkare växthusgaser än koldioxid. Metanet kommer från de pruttande och rapande korna som blivit en sinnebild för jordbrukets utsläpp (och det finns 70 miljarder av dem, men boskapsproblemet och diskussionen om köttet ligger utanför den här textens ram) – och det utgör så mycket som 40% av jordbrukets utsläpp. Boskapsgödsel som ligger kvar på betesmarkerna avger kväveoxid (samma princip som konstgödsel), och när man räknar med detta passerar vi på ett ungefär hälften av alla jordbruksutsläpp. Vardera 10 % av utsläppen kommer sedan från risodling (vattendränkt, syrefattig odlingsmiljö där mängder av metan produceras) och konstgödsel, och så har vi till sist de fossila bränslena (20 %) och bearbetning av jordbruksprodukter som utgör resten.

Något som man ofta inte tänker på i sammanhanget är att också vattenånga är en kraftfull växthusgas, och att den dåliga vattenabsorptionen i marken, i kombination med avrinningsflöden och konstbevattning, skapar allt större mängder ånga i atmosfären.

Den döda jorden

Monokulturen leder också till jorderosion – dvs. erosion av det översta lagret av odlingsjorden, mullen, som oftast är bara några centimeter djupt. Den här mullen består av små, fina partiklar som lätt förs bort av vatten och vind, och det behövs ingen större fantasi för att förstå att jorden är väldigt utsatt där den regelbundet ligger öppen efter skörd saknar och inte förmår absorbera vattnet ordentligt. Att mullen försvinner är ett problem främst i USA, Ryssland och Mellanöstern, men globalt försvinner varje år 10 miljoner hektar ur produktionen. Samtidigt ska man veta att det tar mellan 60 och 1500 år för naturen att skapa en centimeter ny jord. Det här leder till att skog avverkas för att skapa nytt jordbruksland med jord som fortfarande är näringsrik, och sedan börjar hela processen om igen. Avskogningen är ett faktum.

Sedan början av 1950-talet har nära en tredjedel av all odlingsbar mark övergivits på grund av jord- och vinderosion, försaltning, försumpning och dålig markvård. Närmare en tredjedel av all jordbruksmark förlorar matjord snabbare än den nybildas.

Under de här omständigheterna fortsätter man alltså, innan det är helt omöjligt, att odla med ökad konstgödsling och bevattning på en jord som kan kallas ”död”. Vattnet rinner bort för att marken kompakterats och för att daggmaskar och andra smådjur som lever i den försvunnit. De gjorde mullen mer porös och transporterade omkring viktiga näringsämnen. Mikroorganismerna omvandlade organiskt material genom att bryta ned det, men de dödas genom bekämpningsmedel, och därefter saknar marken mat för t.ex. maskar som också dör. Ett exempel på vad som skett är att fungicider dödat alla sorters svampar i marken – både de som skadar skörden och de långa, nyttiga svamptrådar som naturligt lever i symbios med växter. De tog upp och försåg växterna med fosfor, som är ett viktigt näringsämne. Alltså tillförs enorma mängder fosfor som näringsämne på konstgjord väg – fosfor som snabbt försvinner och inte ens till en början är särskilt effektivt. Bara 40 % kommer grödan till godo, resten sköljs undan av vattnet som rinner av den dåligt absorberande marken eller sprids i luften till andra platser.

Finns det lösningar?

Det som jag skrivit här ovan är bara en liten glimt av ett jättelikt problem, men man ser tydligt hur olika aspekter griper in i varandra: monokulturerna kräver konstgödning, bevattning och bekämpningsmedel, samt stora maskiner som drivs av fossilt bränsle. Marken förstörs på en mängd olika sätt: mikroorganismer, svamptrådar och maskar dör, jorden eroderas bort, djupare lager kompakteras, vattnet rinner av, kolet försvinner ur marken genom ett antal olika mekanismer och växthusgaser avges i flera olika förlopp. Och ju fler människor vi blir, ju mer måste vi väl odla – så enligt kapitalet behöver vi ny, frisk mark, effektivare gödsel, mer kraftfulla gifter, större maskiner och mer vatten i en aldrig sinande ström. Antagligen måste man vara helt förblindad av profitmöjligheterna för att inte se den väntande totalkollapsen.

Finns det vägar ut? Jodå, bland annat i Sverige pågår ny, spännande forskning om ett sädesgräs som är flerårigt och har djupa rötter som håller kvar vattnet och binder mullen, som avger kol till marken och hjälper till att göra den porös igen och som inte kräver plöjning. Plöjningsfritt jordbruk är förresten ett helt forskningsfält i sig, och man utvecklar också system med flera grödor samtidigt, så att växter kan dra nytta av varandras egenskaper och minska behovet av artificiella kemiska medel. Och dessutom har det visat sig att ett småskaligare jordbruk inte alls behöver betyda ineffektivitet, utan att man tvärtom kan vinna på det. Men är sådan forskning lönsam för kapitalismen när den ska omsättas i praktiken, tro?

På Kuba visar människorna vad man kan åstadkomma med ekologiska grönsaksodlingar på takterrasser och mellan hyreshus, vad man kan göra för att komma bort från monokulturen av sockerrör och hur man bygger en permakultur där jordbruk ses i samklang med infrastrukturen som totalitet. Faktiskt reser ekologer från hela världen dit just för att utbilda sig till permadesigner – det är ett föregångsexempel, men möjligheterna för ett sådant tänkande inom kapitalismen är ju tveksamma. Ekologiska experiment finns också på andra ställen, ofta i kapitalismens mera oprofitabla randområden, som utopiska städer i Indien eller gerillaodlingar i eftersatta områden i västvärldens städer – värda att titta på för sin ekologi, om än inte för sin politik. Och det finns till och med bönder som varit inne i monokultursvängen i USA, men som hoppat av och lyckats både överleva och regenerera sin jord.

I nästa nummer av Riktpunkt återkommer jag med en fördjupning i dessa möjligheter! Om du som läsare har synpunkter och vill diskutera miljö kan du förstås höra av dig till Riktpunkt, och du kan också få en del lästips om du vill fördjupa dig.

Marina Weilguni

Artikel från Riktpunkt 9, 2019.