I onsdags gick budkaveln på Twitter: "Det ryktas att barn blir vräkta i Tensta och får bo i vandrarhem. Vad gör Rädda barnen? Känner ni till det?" Ett annat tweet, som vidarebefordrades av Adam Tensta, löd: "Hade mammorna och barnen varit blonda och inte bott i Tensta hade det varit ramaskri överallt."

De som engagerade sig i detta hette snarare Mohammed och Arman än Maja och Anton.

Familjerna i Tensta har emellertid inte blivit vräkta. De hade korttidskontrakt som har löpt ut. Ett fall av bostadsbrist? Ja. Svag arbetsmarknad? Förmodligen. Rasism? Knappast.

I onsdags hände även detta: arbetsmarknadsminister Ylva Johansson (S) skrev på DN Debatt. Hon hävdade att alliansregeringens integrationspolitik var usel. Det är korrekt. Hon lät därefter förstå att S och MP håller på att sy ihop en kanonbra integrationspolitik. Det är inte påtagligt korrekt.

Bortom signalordshögarna i ministerns text är det rätt tunt med substans. Hon lovar att klämma fram drygt hälften så många bostäder som Sverige behöver. Hälften!

Johansson lovar också att nyanlända ska komma i arbete eller studier inom två år. Med tanke på att det i dag tar mellan sju och tio år innan 50 procent arbetar, ter det sig orealistiskt.

Hur det ska gå med utbildningen för nyanlända, givet lärarbrist och ett segregerande skolsystem, är en bedrövande fråga.

Både alliansen och de rödgröna är ovilliga att på allvar reformera bostads- och arbetsmarknaden eller utbildningssystemet. Antingen av ideologiska skäl eller för att breda väljargrupper gillar status quo. Till detta kommer problem som förmodligen är oundvikliga när ett litet land med små system ska hantera stor invandring.

Det går inte så bra, helt enkelt.

Men det finns en sak som alla politiker, undantaget SD, är bra på: att knyta näven mot rasism. Oj, vad de kan knyta. Det finns inte en antirasismknapp eller hashtagg, demonstration eller appell som de inte vill omfamna allra mest.

De är gärna alarmistiska. Partisekreterare Carin Jämtin (S) skrev nyligen att det känns som om den svenska demokratin är hotad, mycket på grund av rasism. Hon drog parallellen till nazismens europeiska 30-tal.

Värn mot rasism är ett moraliskt imperativ, självfallet. Men politikers budskap till nya svenskar kan just nu sammanfattas sålunda: "Bostad, jobb och god utbildning är inte riktigt vår grej. Men vi har ett tröstpris: antirasistisk solidaritet! Vi är med er - hela vägen till socialkontoret!"

I ett sådant klimat är det logiskt att familjerna i Tensta snabbt ses som offer för rasism, inte som förlorare på bostads-, arbets- eller utbildningsmarknaden.

Lika logiskt är det att alla vill prata om Adam Tenstas beslut att i antirasistiskt nit lämna en tevestudio, medan få orkar läsa en torr rapport om bostadspolitik.

Detta är en häxbrygd. Risken finns att frustrerade unga svenskar läser in rasism, det vill säga hat, i eskalerande problem som beror på politiska misslyckanden.

En annan risk är att blondlagda svenskar börjar tycka att det hojtas om rasism på ett överdrivet och förolämpande sätt. Andra slutar uttråkat att lyssna. Gradvis kan det bli ännu svårare än nu att känna igen, och erkänna, nedbrytande strukturell rasism och diskriminering där den sannerligen finns.

Politiker har ett särskilt ansvar. De borde lägga mer krut på nödvändig politik och mindre på plakatretorik.