Liigat

B-junioreiden SM-sarjapaikkoja jaettiin viikonloppuna ympäri Suomea. Vaasan karsintaturnauksessa oli mukana HIFK, jonka valmentajana toimii ikoninen salibandyhahmo Janne Tähkä. Pääkallo.fi istahti legendan kanssa juttutuokiolle, ja tuttuun tapaan värikästä asiaa piisasi.

Ensi kuussa 46 vuotta täyttävä Janne Tähkä on suuren yleisön keskuudessa edelleen ehkä Suomen kautta aikojen tunnetuin salibandypelaaja, ja hänessä on sellaista luontaista karismaa, jota on hankala selittää. Vuosikymmen sitten 2006 lopullisesti SPV:n paidassa liigauransa paketoinut Tähkä tiesi aina, että pelihommien jälkeen on valmennustouhujen aika.

– Valmennuspuuhat alkoivat siellä uran loppupuolella vanhemman pojan myötä, ja koska olen ammatiltani lastenhoitaja, olen aina rakastanut tehdä duunia lasten kanssa ja halunnut olla urheilun kanssa tekemisissä. Lajiksi valikoitui salibandy, kun sitä silloin aikuisiällä tuli eniten pelattua, vasta 24-vuotiaana salibandyn pariin jääkiekosta siirtynyt Tähkä kertoo Botniahallin kahviossa samalla, kun teippaa oman suojatin nilkkaa pelikuntoon ennen ratkaisevaa OLS-ottelua.

Aikuisjoukkueiden pariin Tähkää on ollut turha kysellä, eikä sitä kannata tehdä jatkossakaan.

– Haluan tehdä töitä nimenomaan junioripuolella jatkossakin. B-junnut alkavat olla jo vähän turhan vanhoja, Tähkä naurahtaa.

HIFK:n B-juniorijoukkue on todella tuore tapaus, ja sen syntytarina on melko poikkeuksellinen.

– Jätkät alkoivat kerätä jengiä kasaan keväällä WhatsAppissa, ja tässä on nyt pelaajia seitsemästä eri porukasta. Pojat halusivat jostain syystä minut siihen valmentamaan, ja mä halusin taas Geon (ex-liigapeluri Finell) kaveriksi tähän. Tässä on paljon tuttuja poikia jo aiemmilta vuosilta, ja harvoin B-ikäisenä enää pelaajat itse kokoavat joukkuetta ja päättävät valmentajan, ellei kyseessä ole sitten joku höntsäporukka, omaa Kaapo-poikaansa joukkueessa luotsaava Tähkä kertoo intoa puhkuen.

Peliohjaaja Tähkä

216 liigapelissä 196 maalia ja 100 syöttöä Team Botbyn, Viikinkien (SSV:n), HIFK:n, Josban ja SPV:n riveissä kerännyt Tähkä muistetaan pelaajauraltaan värikkäänä velikultana ja taiteilijasieluna, jota ei aina puolustaminen niin kiinnostanut, mutta jonka nimeä ei tarvinnut pitkään etsiä pistepörssiä selatessa. Hän kokee olevansa valmentajan roolissa vaativa.

– Näen itseni enemminkin peliohjaajana, ja tykkään kutsua itseäni sillä nimellä. Olen varmaan jätkien mielestä aika vaativa valmentaja, ja kun asioita tehdään, niitä pitää tehdä täysillä. Vedetään tosissaan, muttei hampaat irvessä, sillä ykkösjuttu on se, että pelaamisen pitää olla aina hauskaa niin junnuissa kuin aikuisissakin. Nautin tästä suunnattomasti, ja toivon että se välittyy myös pelaajille, ennen jääkiekkouraa nuorempana myös esimerkiksi jalkapalloa sekä pesäpalloa pelannut Tähkä paaluttaa.

Vapaamieliselle ja taiteelliselle ilmaisullekin on oma tilansa, kunhan se palvelee joukkuetta.

– Silloin kun tehdään asioita joukkueen eteen ja edistetään oman porukan pärjäämistä, näen, että aika lailla kaikki on sallittua. Totta kai pitää olla tietty pelitapa, ja kun tämäkin joukkue on nyt laitettu nopealla aikataululla kasaan, on tärkeää, että kaikki ovat samalla sivulla, Tähkä muistuttaa pelin ”vakavammasta” puolesta.

Tähkää penkin takana seuratessa käy selväksi, että hän elää peleissä vahvasti mukana.

– Kyllähän valmentajan pitääkin elää mukana, eikä se oikein toimi, että vain seistään hölmönä ja ollaan ylirauhallisia. Pelit ovat tiivistunnelmaisia tapahtumia, ja sen, että on itsekin messissä, pitää välittyä pojillekin, viime vuonna suomalaisen salibandyn Hall of Fameen numerolla viisi valittu Tähkä sanoo.

Tästä miehestä puhuttaessa vanhaa kunnon ilmaveiviä ei voida sivuuttaa. Sitä pelaajille ei ole tarvinnut koskaan opettaa.

– Eiköhän niistä hommista ole onneksi jo sen verran aikaa, että ne ovat hienosti jo unohtuneet. Menköön jokainen omilla vahvuuksillaan, se on paljon parempi niin, Mr. Ilmaveivi hymyilee aavistuksen vaivaantuneena.

Tähkä pelasi pitkällä urallaan monen erilaisen valmentajan alaisuudessa, mutta yksi on ylitse muiden.

– Olin onnekas, sillä sain pelata usean todella hyvän valmentajan joukkueissa. Pasit Kokko ja Tilander, (Juha) Jäntti ja Nykky tietysti tulevat esimerkiksi mieleen. Muut sallivat ehkä enemmän tunteen ottaa vallan pelatessa ja ruokkivat sitä, mutta eniten pelistä ja pelaamisesta opetti Joensuun aikoina Antti Ruokonen, Tähkä muistelee ”Ruoskaa” lämmöllä.

Joensuun vuodet 2000-2003 ovat muutenkin piirtyneet syvälle mieleen, vaikka palkintokaappiin tulikin vain kaksi hopeista ja yksi pronssinen mitali.

– Josbassa ja Joensussa oli hienoa yhteisöllisyyttä, kun pelattiin ja harrastettiin tosissaan. Joukkue oli tosi tiivis, ja toiminnassa oli sellaista helppoutta ja hyvyyttä, jota on varmasti monella pienemmällä paikkakunnalla. Kaupunki ja ihmiset ovat todella ihania, Tähkä hehkuttaa Pohjois-Karjalan helmeä.

Joensuun jäähallitallenteita kaipaillen

Tähkä ehti urallaan voittaa kaksi SM-kultaa (HIFK 2000 ja SSV 2004), kaksi hopeaa (Josba 2002 ja 2003) sekä kolme pronssia (Viikingit 1996, HIFK 1998, Josba 2001). Maajoukkueessa hän edusti Suomea kuusissa arvokisoissa, ja niistä vuonna 1995 voitetun EM-kullan lisäksi mukaan lähti kolme MM-hopeaa sekä kaksi pronssia. Kaikkiaan maaotteluita kertyi Suomi-paidassa 69 tehoin 30+28=58. Muistoja vuosien varrelta on monenlaisia.

– Voitot tietysti ovat jääneet mieleen, ehkä siksikin ettei niitä sitten niin hirveästi kuitenkaan tullut. Isot tapahtumat muistaa aina, ja esimerkiksi Joensuun vuosien finaalit täpötäydessä jäähallissa ovat sellaisia juttuja, ettei niitä silloin osannut arvostaa tarpeeksi. Jos jollain on tallessa niitä jäähallipelejä kokonaisuudessaan, olen valmis hakemaan niitä vaikka mistä. Olen nähnyt silloin tällöin jotain klippejä, mutta olisi niin siistiä, jos ne olisi jollain tallessa vaikka DVD:llä tai tikulla, urallaan myös Ruotsissa Linköpingiä sekä Sveitsissä Klotenia edustanut Tähkä vetoaa salibandyväkeen.

Nykyään valmentaminen ja muut kiireet pitävät miestä sen verran liikkeessä, että liigasalibandylle ei ole kauden aikana paikan päällä aikaa. Onneksi pelejä voi seurata vaivattomasti tänä päivänä netinkin välityksellä.

– Viime kaudella oli ihana tilanne, kun netin kautta pelejä oli tarjolla niin paljon, että pääsi oikeasti valitsemaan. Sellaista kahden ja puolen tunnin vapaata aikaa ei oikein ole, että lähtisin hallille pelejä katsomaan, mutta median välityksellä seurailen kyllä. Toki olen siinä mielessä perinteinen suomalainen, että isot pelit, maaottelut ja finaalit ovat sellaisia, että sitten lähdetään kyllä katsomaan, kun on mitaleita jaossa, Tähkä tarkentaa.

Salibandyn ikämiespeleissä Tähkän nimeä ei ole näkynyt, ja syy tälle on selvä. Mieli on nuori, mutta kroppa ei.

– Kiekkoa ja kaukalopalloa on tullut lähinnä pelattua, mutta nekin jäävät varmasti nyt vähän sivummalle. Salibandya ei enää pysty, sillä hermo ei kestä sitä, että pää sanoo sellaisia asioita, joita kädet ja jalat eivät voi toteuttaa. Kävin ottamassa aikanaan muutaman femman ja kympin, ja totesin sen jälkeen, että eiköhän tämä ollut tässä, Tähkä nauraa.

Mikke ja Jakke

Janne Tähkä oli ja on kiistatta salibandypersoona isolla P:llä. Ajoittain esille nousee keskustelua siitä, onko nykysalibandyssa samanlaisia väriläiskiä kuin aikanaan, mutta Tähkän mukaan niitä on jopa enemmän kuin wanhaan hywään aikaan.

– Jokainen on erilainen persoona, mutta kyllähän niitä on vaikka ja kuinka. Nyt takaisin Suomeen palasi yksi suosikeistani, eli Jani Kukkola. Aina sattuu ja tapahtuu, kun hän on kaukalossa, ja on hauska nähdä taas ”Kukkonen ja Kapala (Lauri Kapanen)” yhdessä pelaamassa. ”Tuutsi” Kiviranta on mielestäni jäätävän upea persoona, Kohoset ovat sellaisia edelleen, ja Tampereella on monta, kuten esimerkiksi tämä meidän kaikkien rakastama takatukka Classicista (Lassi Vänttinen). Lisäksi Mikael Järvi on totta kai yksi, vaikka hän nyt kai onkin vapaana agenttina. Tommy Koposelta vaan puhelua ”Mikelle” ja mies Seinäjoelle – minä ainakin kannatan, Tähkä vinkkaa virnistellen.

Pelaajien taso on noussut lajin mukana, ja värikkäät persoonatkin ovat Tähkän mukaan monipuolisempia ja erilaisia kuin ennen.

– Pelaajat ovat parempia kuin aiemmin, ja nykyään pelataan vielä enemmän joukkueen eteen. Ei ole mitään surffailijoita, jotka tekevät oman pään mukaan asioita, eikä nykysalibandy anna sijaa sellaiselle, että puolet tekevät jotain muuta. Ehkä persoonia on jo niin paljon, ja he eivät ole aina niin näkyviä, että ne hukkuvat ja ihmiset eivät osaa erottaa niitä. Kaikissa lajeissa on aina ollut ja tulee aina olemaan suuria pelaajia ja urheilijoita, ja eiköhän tuohon Usain Boltinkin paikalle lähivuosina joku uusi tähti tule, Tähkä povailee.

Loukkantumisen takia toistaiseksi sivussa olevan Jarkko Niemisen siirtyminen tenniksestä salibandyn puolelle Classicin riveihin on ollut asia, joka on herättänyt paljon mielipiteitä puolesta ja vastaan niin lajiväen kuin ulkopuolistenkin keskuudessa kevään ja kesän aikana. Myös Tähkältä täytyy kysyä, mitä hän kohu-uutisesta on ajatellut. Ensimmäistä kertaa haastattelun aikana mies pohtii hetken vastaustaan.

– Jarkko on myös hieno persoona, ja yksi omanlaisensa suomalainen supermies. Toivon olevani väärässä, mutta näen tämän kuitenkin täydellisenä mainostemppuna, eikä hän kyllä Esa Karjalaisen tyyliin paina kiertorannareita puolesta kentästä sisään. Jos olen väärässä, ja hän mättää (Tero) Karppasen tyyliin maaleja jonkun 30-40 kappaletta, ajan pyörällä Tampereelle ensi keväänä katsomaan Classicin pudotuspeliä, Tähkä lupaa ja jatkaa:

– Hän on huippu-urheilija, ja varmasti todella hyvä lyhyissä liikkeissä sekä suunnanmuutoksissa, mutta on meillä tässä kyllä hirveän huono laji kyseessä ja valmentajat ovat tehneet paljon turhaa työtä, jos silloin tällöin lajia pelannut kaveri pärjää tässä meidän jo melkeinpä puoliammattilaissarjassa. Aion kyllä katsoa ne pari minuuttia sitten, kun hän ensimmäisessä pelissä kentällä on, Tähkä naulaa ja rientää valmistamaan joukkuettaan oululaisten kaatoon.

Niin, ja se peli sitten? HIFK kaatoi Tähkän ja Finellin johdolla OLS:n todella värikkäiden vaiheiden jälkeen 10-11, ja näin tuore kokoelmajoukkue nappasi suoran B-nuorten SM-sarjapaikan tulevalle kaudelle. Taitaa siis olla niin, että aina peleissä sattuu ja tapahtuu, kun Tähkä on edes penkin takana.

—

Edit: Artikkelin kommentointi suljettu useiden asiattomien viestien takia.