Naisleijonien voitto Kanadasta oli suuri saavutus Suomelle, mutta merkittävä rajapyykki koko naiskiekoille, kirjoittaa Juha Hiitelä.

Ei tätä voi ihan rinnastaa 7. toukokuuta 1995 – eli päivään jolloin Suomi voitti ensimmäisen miesten maailmanmestaruuden.

Mutta 1. huhtikuuta 2017 on tästä lähtien suomalaiselle jääkiekolle vähintään yhtä tärkeä päivä kuin 23. maaliskuuta 1967 ja 17. joulukuuta 1971.

Maaliskuussa 1967 Suomi kaatoi ensi kertaa miesten MM-kisoissa minkään lajin sen aikaisista suurmaista, kun Leijonat kukisti Tshekkoslovakian. Joulukuussa 1971 kaatui Izvestija-turnauksessa ensi kertaa Neuvostoliitto.

Aprillipäivänä 2017 naisleijonat kaatoivat ensi kertaa Kanadan arvokisoissa. Lajin Suurin ja Mahtavin kaatui Plymouthissa maalein 4–3.

Voitto oli tietysti jättimäinen saavutus Suomelle. Kanada kaatui jo kerran aikaisemminkin tällä kaudella, mutta tuolloin kyse oli harjoituspelistä ja vaahteralehtipaitaa kantoi yllään B-maajoukkue. Nyt jalkeilla oli parhaat ja Suomi pesi lajin emämaan.

Voitto oli tietysti jättimäinen saavutus Suomen naiskiekolle, vaikka kyse onkin vain yhdestä alkusarjavoitosta eikä se takaa vielä minkäänlaista mitalia.

Silti se on osoitus siitä, että liiton panostukset naiskiekkoon ovat oikean suuntaisia. Pelaajat itse ovat turhautuneita siitä, että monet maajoukkuepelaajat joutuvat yhä maksamaan itse siitä, että saavat pelata sarjapelejä. Mutta maajoukkueesta he saavat päivärahat ja korvauksen ansionmenetyksistä. Se ei ole paljoa, mutta se on paljon verrattuna monen muun joukkuelajin naisurheilijoihin.

Urheilussa miehen euro ei ole naisen 80 senttiä. Urheilussa miehen euro on yleensä naisen 10 senttiä.

Ronja Savolainen teki Suomen historiallisen voittomaalin.­

Voiton luulisi – ja toivoisi – tuovan arvostusta lajipiireiltä ja myös liitolta. Enää ei vain haaveilla Kanadan kaatamisesta, nyt se on jo realismia. Voittomaalin tehnyt Ronja Savolainen on nyt Kanadan kaataja siinä missä Timo Peltomaa, jonka maaleilla Suomi kaatoi Kanadan miesten kisoissa 25 vuotta sitten.

Suuremmassa kansainvälisessä mittakaavassa naisleijonien voitto Kanadasta on parasta mitä naisten jääkiekolle voisi tapahtua.

Torinon olympialaisissa 2006 Ruotsi onnistui yllättämään USA:n välierässä. Se näytti tuolloin olevan se voitto, joka murtaisi USA:n ja Kanadan ylivallan naisten jääkiekossa.

Ei ollut. Meni vielä 11 vuotta ennen kuin Suomi kaatoi ensimmäisen kerran Kanadan.

Naisten jääkiekko tarvitsee tällaisia suorituksia. Naisten jääkiekko tarvitsee sitä, että Suomi, Ruotsi, Venäjä ja kumppanit pikkuhiljaa rikkovat USA:n ja Kanadan lasikattoa. Se osoittaa, että lajilla on kasvupotentiaalia ja mahdollisuuksia elää.

Naisten jääkiekkoa on vähätelty niin kauan kun lajia on pelattu. Olympialaisten vakiopuheenaihe on pitäisikö koko lajia edes nähdä viiden renkaan läpeensä korruptoituneissa kekkereissä.

Samalla unohdetaan, että naisten arvokisoja on pelattu vasta vuodesta 1990 lähtien. Naisten jääkiekko laahaa miehiä perässä viisi tai kuusi vuosikymmentä.

Noora Räty on tehnyt omalla esimerkillään naisten jääkiekkoa tunnetuksi Suomessa.­

Ja jos miesten MM-kisoissa olisi 1950- ja 1960-luvulla ollut oikeasti mukana kaikki parhaat – siis NHL-pelaajat – olisi Neuvostoliiton ohella myös Kanada pyörittänyt muita aivan miten tahtoo. Ja oli ollut todennäköisesti vielä suvereenimpi kuin sosialistisen paratiisin edustajat.

Ja aivan kuten miesten peleissä, myös naisten peleissä taso laajenee ja erot pienenevät, kunnes ne kutistuvat olemattomiksi.

Ennen kaikkea Suomen voitto toivottavasti muuttaa asenneilmapiiriä.

USA:n joukkueen lakko ja sen saama massiivinen julkisuus pakotti USA:n jääkiekkoliiton parantamaan naisjoukkueensa olosuhteita ja sijoittamaan enemmän panoksia mitaleja tuovalle naisten joukkueelle. Naiset itse pakottivat miehet muuttamaan asenteitaan.

Jenkkinaiset tekivät sen lakkoilemalla, suomalaiset toivottavasti kaukalossa. Ehkä jo lähivuosina ei puhuta, että maajoukkuepelaajat kiekkoilivat nuoruutensa poikien joukkueessa – vaan sekajoukkueessa. Ja ehkä lähivuosina ei enää kuulla samanlaisia vähättelyjä miespomoilta kuin mitä vielä kuulee myös Suomessakin. Mitään perustetta sille ei ainakaan enää ole.

Valtaosa miespelaajista kohtelee naiskollegoitaan jo tasavertaisesti. Huippu arvostaa toista huippua.

Toivottavasti pikkuhiljaa arvostavat muutkin. Naiskiekkoilijat ovat sen ansainneet.

Ja kuka tietää. Ehkä tänä keväänä nähdään vielä naiskiekon oma toukokuu ysiviis.