Helmikuun seitsemäntenä päivänä päättyi yhden suomalaisen vanhuksen taistelu paremmasta hoidosta. Turkulaisen Jari-Petri Heinon isä kuoli syömälakon riuduttamana. Nelisen päivää aiemmin 79-vuotias mies oli päättänyt, että nyt saa riittää.

Huono koti- ja laitoshoito sai miehen luovuttamaan lopullisella tavalla.

Jari-Petri Heino toimi isänsä omaishoitajana yli kahdeksan vuoden ajan. Marraskuussa 2014 hän luopui omaishoitajuudesta, sillä ei enää tuntenut jaksavansa hoitaa isää kunnolla. Kotihoito alkoi käydä isän luona kolmesti päivässä, 15 minuuttia kerrallaan.

– Kotihoidon suurin ongelma on se, että ihmisillä ei ole aikaa. Hoitajat hokivat jo ovella, että on kauhea kiire. Tuntui myös, että jotkut hoitajista olivat epäpäteviä. Porukka vaihtui jatkuvasti, eivätkä he tutustuneet vanhukseen, Heino kuvailee isänsä hoitoa.

Heinon isä turhautui kotihoitoon. Se ei tarjonnut sitä, mitä sokea vanhus olisi kaikkein eniten kaivannut: toisen ihmisen seuraa. Hän kertoikin pojalleen passittaneensa joskus hoitajan matkoihinsa, kun tästä ei tuntunut olevan mitään hyötyä.

Vessassa käynti ei kuulu vanhuksen oikeuksiin

Joulukuun alkupuolella Heinon isä vietiin sairaalaan kovien kipujen takia ja hänellä todettiin muiden sairauksien lisäksi verihyytymä virtsarakossa. Vanhus vietti sairaalassa kolme viikkoa.

– Nuori lääkäri sanoi, että huonokuntoista isää ei voi kotiuttaa. Osaston ylilääkärin saapumisen jälkeen hänet kuitenkin kotiutettiin. Törkeää laittaa kuolemansairaita kotiin kuolemaan yksin. Vastuutonta, Heino ihmettelee.

Isä selviytyi kotona neljä päivää, kunnes tapaninpäivänä palautui jälleen sairaalaan. Sairaalan vuodeosastolla isän tilanne ei juurikaan parantunut.

– Kun vierailin isäni luona, niin päivähuoneessa istuvat vanhukset huutelivat apua ja tarttuivat hihaani pyytäen auttamaan. Hoitohenkilökunta lupaili, että kyllä sieltä kohta tullaan, Heino kertoo.

– Silloin kun isän piti päästä vessaan, niin kesti välillä puoli tuntia ennen kuin joku pääsi auttamaan. Isälle sanottiin ihan suoraan, että päästä allesi vaippoihin. Isä ei hyväksynyt sitä, Heino jatkaa.

Rahaa, rahaa, rahaa

Heinolla on vahva näkemys siitä, miten vanhusten hoitoa voisi parantaa.

– Rahaa, rahaa, rahaa. Sitä sen minun mielestäni vaatii, Heino kommentoi.

– Kotona on hyvä olla, jos siellä on hyvä hoito ja ennen kaikkea sitä seuraa, jolle jutella. Laitoksessa on hyvä olla, jos siellä olisi tarpeeksi henkilökuntaa ja paikkoja olisi jokaiselle tarpeen mukaan.

Heino kannattaa laitoshoitoa, mutta toivoo, että siitä tehtäisiin inhimillisempää esimerkiksi lisäämällä henkilökunnan määrää. Sama parannusehdotus pätee kotihoitoon. Myös omaishoitajien työhön saisi kiinnittää enemmän huomiota.

– Päättäjien pitäisi ymmärtää, että vanhukset on yksilöllisiä hoidettavia. Ei ole homogeenistä ryhmää, jota voi saman mittapuun mukaan hoitaa. Isän esimerkki opetti, kuinka paljon vanhus pelkää olla yksin ja kuolla yksin, Heino toteaa.

Vaikka Heino ymmärtää, ettei kiire johdu hoitajista, hän uskaltaa vaatia, että he itsekin olisivat aloitteellisia.

– Jos uudistus jostain lähtee, niin hoitajista. Että he lyövät nyrkkiä pöytään ja sanovat, ettei näin kovassa kiireessä pysty tekemään työtään, Heino kannustaa.