Synnytyssalin heiluriovet lennähtävät rajusti auki. Sisään työnnetään vauhdilla paarit, joilla makaa muhkeaa vatsaansa pitelevä vaikeroiva nainen. Sairaankuljettajien ja hoitajien sekava revohka vie juosten paareja eteenpäin. Vierellä hölkkää huolestunut aviomies, joka yrittää pitää naisen kädestä kiinni.

Tuntuuko tutulta? Aika monessa elokuvassa synnytys näyttää tältä: on kiire ja hätä. Ja näin on toki joskus oikeastikin – useimmiten ei.

Oikeasti synnytys ottaa aikaa. Pahimmillaan se kestää liki vuorokauden. Tuskaiset äidit vaeltavat sairaalan käytävillä kädet selkää tukien. Aikaa sitten uuvahtaneet aviomiehet torkkuvat jossain sohvan kulmassa.

Arkitodellisuudessa synnytys ei ole yleensä hätäistä puuhaa – elokuvissa on. AOP

Elokuvat ovat täynnä kliseitä, moneen kertaa nähtyjä, aina samanlaisina toistuvia esityksiä tietyistä tilanteista. Elokuvakliseissä kaikki tuntuu tapahtuvan suuremmin tai hienommin kuin samoissa arkitodellisuuden tilanteissa. Lista on loputon:

Elokuvassa tieltä suistuva auto räjähtää aina kuin pommi. Silti saman auton turvatyynyt eivät laukea kirveelläkään, vaikka ennen suistumista on koettu huima takaa-ajo, jossa on kolhittu kaikkia mahdollisia eteen sattuneita esteitä.

Elokuvien auto-onnettomuudet päättyvät usein näyttävään liekkimereen. AOP

Elokuvien lapset menevät aina kiltisti nukkumaan, kunhan saavat hyvänyönsuukon ja vanhempi muistaa sammuttaa valot.

Naiset heräävät aamulla vuoteestaan kuvankauniina kampaus moitteettomassa kunnossa.

Ja elokuvien seksi – se on aina kiireistä ja hurjan kiihkeää.

Alkaa ihan harmittaa.

Pornoelokuvissa on musikaalin rakenne

Suotta harmittaa, sanoo elokuvatutkija Veijo Hietala Turun yliopistosta. Hänen mukaansa elokuvan lumo perustuu juuri siihen, että draama kohottaa asioita, tekee niistä suurempia ja kauniimpia.

– Ei kukaan jaksa katsoa elokuvaa, joka on ihan sitä samaa elämää kuin itse elää, tai ehkä joku äärimmäinen taide-elokuvan ystävä jaksaa, mutta rajansa silläkin. On tavallaan epärealistista vaatia, että elokuvat olisivat realistisia, Hietala sanoo.

Hietalan on kuvannut elokuvien kliseistä rakennetta vertaamalla toisiinsa pornoelokuvia ja musikaaleja. Hän sanoo, että ne ovat oikeastaan samaa lajityyppiä. Kummassakin on juonta näön vuoksi, jotta kohta päästäisiin itse asiaan: harrastamaan seksiä tai laulamaan ja tanssimaan.

Tohtori Veijo Hietalan mukaan elokuvien lajityypeissä on yllättäviä samankaltaisuuksia. Jopa eroottiset elokuvat ja musikaalit muistuttavat toisiaan. AOP

Hietalan ajatusta sivuten amerikkalainen Mel Brooks kirjoitti ja ohjasi jo vuonna 1968 hulvattoman komedian Kevät koittaa Hitlerille. Siinä kaksi juonikasta puliveivaria päättää tehdä musikaalipetoksen.

Miehet koettavat tuottaa niin huonon musikaalin, että sen esittäminen lopetetaan heti ensiesityksen jälkeen. Tarkoitus on kääriä omaan taskuun rahoittajilta kerätty tuotannon suurbudjetti, sillä levityksestä poistetusta musikaalista ei tarvitse maksaa rahoittajille voittoja.

Miehet kyhäävät kasaan niin halvan ja kammottavan musiikki-ilottelun kuin mahdollista. Sen aiheena on Adolf Hitler ja toinen maailmansota.

Kaksikolle käy tietysti niin, että kliseinen musikaali onkin jättimenestys ja petos menee poskelleen.

Klisee on myös elokuvan kielioppia

Ei ole yksinkertaista sanoa, mikä on klisee. Sanalla on huono kaiku. Se määritellään usein kuluneeksi ilmaukseksi, eikä yksikään käsikirjoittaja halua varta vasten sellaisia suosia.

Elokuvassa klisee on monitasoinen käsite, koko uransa elokuvagenrejä eli lajityyppejä tutkinut Hietala sanoo. Klisee ja lajityypin vakiintunut kerrontatapa voivat olla hyvin lähellä toisiaan ja vaikeat erottaa.

– On vaikea kuvitella romanttista komediaa, jossa olisi traaginen loppu. Mutta toisaalta romanttisten komedioiden onnellinen lopetus on kyllä myös klisee. Tai onko kaksintaistelu lännen elokuvassa klisee vai lajityypin ominaispiirre, Hietala pohtii.

Romanttiseen komediaan kuuluu onnellinen loppu, mutta toisaalta se on myös lajityypin klisee. AOP

Vielä monimutkaisempaa erottelu on, jos mietitään, miten televisioviihteen tuotantoja nykyään tehdään. Monet tv-sarjat ja varsinkin tositelevisio perustuvat niin sanottuun formaattiin. Siinä formaatin omistaja myy tuotantoyhtiölle ohjelmaidean, jonka toteutustapa on määritelty millimetrin tarkkuudella.

Formaatin mukana tulee raamatuksi kutsuttu ohjekirja. Siinä määrätään ohjelman käytännön toteutus jokaisen yksityiskohdan osalta. Raamatusta poikkeaminen on suorastaan kiellettyä.

Tästä seuraa, että kaikki formaatista tehdyt ohjelmaversiot toistuvat aina samanlaisia. Uutisvuoto tai Unelmien poikamies näyttävät täsmälleen samalta USA:ssa, Englannissa tai Suomessa – vain ohjelmissa puhuttu kieli vaihtelee.

Yle-Draaman vastaava tuottaja Liselott Forsman sanoo, että jossain määrin sama toisteisuus on pätenyt myös formaattina ostettuun draamaan. Nykysuuntaus kulkee kuitenkin vapaampaa ilmaisua kohti.

– Maailmalla on nyt suosittua keskittyä vain tarinan kantavaan ideaan. Juonen yksityiskohdissa voidaan joustaa, Forsman sanoo.

Jussi Mankkinen / Yle

Taide ja viihde vierailevat samalla laarilla

Veijo Hietala muistelee, että joskus 1960-luvulla ajateltiin vain viihde-elokuvien olevan kliseisiä. Taide-elokuvat erotti muka siitä, että niissä kliseitä ei ollut.

– Siihen aikaan joka ikinen taide-elokuva päättyi avoimeen loppuun. Se oli sen ajan taide-elokuvagenren vakioklisee. Minua otti aina päähän, kun en saanut selvää, miten päähenkilölle oikeasti kävi, Hietala murisee vieläkin.

Elokuvat ovat myös täynnä vakiintuneita kerronnan tapoja, jotka toistuvat, mutta eivät ole silti varsinaisia kliseitä. Esimerkiksi käy monista trillereistä ja toimintaelokuvista tuttu rakenne, niin sanottu kello.

Kellolla tarkoitetaan elokuvan juoneen luotua tilannetta, jossa päähenkilö joutuu kiihkeästi ponnistelemaan aikaa vastaan välttääkseen suuren vaaran tai ratkaistakseen ongelman.

Taistelu aikaa vastaan, niin sanottu dramaturginen kello, löytyy monesta elokuvasta. Tutuin se on toimintajännäreistä. AOP

Toimintatrilleri Rauhantekijässä (1997) Nicole Kidman ja George Clooney käyttävät koko elokuvan tavoittaakseen ydiniskua suunnittelevan terroristin. Takaa-ajo huipentuu kohtaukseen, jossa ydinasetta puretaan aivan viime sekunneilla.

Mutta kello tunnetaan myös aivan toisenlaisten lajityyppien elokuvista.

Jokainen jossakin elokuvassa lähtevän junan perässä juokseva nuorimies, joka huutaa rakkaudentunnustusta vaunussa istuvalle rakastetulleen, toteuttaa kellon rakennetta.

Niin tekee myös nuori Vesa-Matti Loiri Mikko Niskasen Pojat-elokuvan (1962) loppukohtauksessa. Riipaisevassa kohtauksessa junassa istuu poikansa hylännyt äiti. Poika ei ehdi junaan.

Kellon rakenteen löytää myös vakavista elokuvista. Nuori Vesa-Matti Loiri tavoittelee Pojat-elokuvassa junaa, joka vie roolihenkilön äitiä pois maasta. Suomen Filmiteollisuus / Yle

Hyvässä dekkarissa saa olla vain yksi kiinalainen

Yleisradiossa joitakin vuosia sitten vieraillut englantilainen käsikirjoittaja ja kouluttaja Guy Meredith hauskuutti yleisöään kertomalla viime vuosisadan alun säännöistä, joilla brittiläinen dekkarikirjailijoiden seura yritti hillitä kirjoittajien kliseiden käyttöä. Yksi säännöistä oli, että hyvässä dekkarissa saa olla vain yksi epäilyttävä kiinalaishahmo.

Klisee on osa elokuvan kielioppia. Tietty tyylilaji sisältää lupauksen tietyistä kliseistä. AOP

Meredith kuvasi luovilla termeillä myös nykyelokuvien kerrontakliseiltä. Yhtä hän kutsui nimellä ”Idiootti ullakolla”.

Se on monista kauhuelokuvista tuttu tilanne. Siinä nuori pariskunta tutkii varovasti autiotaloa, jossa sairasmielinen sarjamurhaaja saattaa piileskellä. Kesken etsiskelyn pariskunnan mies kuiskaa naiselle: ” Kuule! Hajaannutaan. Mene sinä ullakolle…”

Käsikirjoittajalle klisee on vihollinen

Maailmalla on koko joukko komedioita, joiden hauskuus suorastaan perustuu siihen, että ne tekevät kliseitä näkyviksi. Hei me lennetään nauraa kaikkien katastrofielokuvien vakiotempuille, Top Secret niin sanotuille vastarintaliike-elokuville, Mies ja alaston ase –elokuvien sarja hirnuu kovaotteisille poliisielokuville.

Joidenkin elokuvien komiikka perustuu siihen, että ne tekevät kliseitä näkyviksi. Mies ja alaston ase –elokuvien sarja nauraa kovaotteisille poliisielokuville. AOP

Mutta vaikka kliseisyys voi olla hauskaa, käsikirjoittajalle klisee on vihollinen. Varsinkin hyvin konkreettista toimintaa kuvaavat kliseet, jotka toistavat tietyt tilanteet aina samankaltaisina.

Hietalaa jaksavat naurattaa muun muassa toimintaelokuvien taistelukohtaukset, joissa yksinäinen sankari muksii paljain käsin tantereeseen kokonaisen joukkion hyökkääjiä.

– Minä jään aina ihmettelemään, miksi ne hyökkääjät tulevat kiltisti kukin omalla vuorollaan saamaan turpiinsa. Mikseivät ne käy kimppuun kerralla, kun niitä kerran on niin monta, Hietala sanoo.

Tohtori Veijo Hietala muistuttaa, että kliseen käsitettä käytetään toisinaan myös arvottamiseen: viihdemössö on kliseistä, taide ei. Mutta kyllä taide-elokuvillakin omat kliseensä on, Hietala sanoo Mika Puska / Yle

Amerikkalainen käsikirjoittamisen kouluttajaguru Robert McKee sanoo, että klisee kielii kirjoittajan huonosta taustatyöstä. Jos kirjoittaja ei tunne maailmaa, jota kuvaa, hän kuvittelee sen käyttäen mielikuvituksensa apuna muita samanaiheisia tarinoita. Näin kliseestä tulee eräänlainen tarinasta toiseen siirtyvä kierrätystuote.

Eeppiset repliikit

Ihan oma kliseiden alalajinsa ovat repliikit, jotka toistavat elokuvasta toiseen tiettyä asetelmaa. Kaksi lännensankaria istuu yöllisellä leirinuotiolla intiaaneja kuhisevassa metsässä. Toinen sanoo: ”Hiljaista”. Johon toinen vastaa: ”Jep. Liian hiljaista…”

Kukaan ei muista elokuvaa, jossa repliikit olisi lausuttu, mutta vastaavan tilanteen tunnistaa jokainen.

Onko kaksintaistelu lännenelokuvassa klisee vai lajityypin ominaispiirre? Kliseen käsite on monitasoinen ja vaikea määritellä tarkasti. AOP

Yksi kliseistä on myös repliikkien mitta. Asia, jonka selittämiseen arjessa tarvittaisiin kokonainen ruokatunti, hoituu elokuvissa viileällä lauseella. Se putoaa näyttelijän huulilta kuin itsekseen. Joskus riittää liki äännähdys.

Elokuvassa Pako Alcatrazista (1979) Clint Eastwood esittää kylmän karua vankilakundia, jota vankitoveria näyttelevä Larry Hankin yrittää saada avautumaan. Hankin kysyy eteensä tuijottelevalta Eastwoodilta: ”Minkälainen lapsuutesi oli?”

”Lyhyt”: Eastwood vastaa katsettaan kääntämättä.

The End