Tills för ett par år sedan var 20 000–30 000 asylsökande per år ett normaltillstånd i Sverige. Rekordet från 1992 med 84 000 sökande var länge ohotat, men förra året blev det nästan tangerat, med 81 000 sökande. Hittills i år är vi uppe i cirka 150 000. Skulle nivån från de senaste månaderna hålla i sig skulle det bli närmare en halv miljon nästa år, men det lär inte ske. Regering och riksdag lär säga stopp innan dess. Troligen ganska snart.

Migrationsverket har kraftigt justerat upp sina prognoser för vad deras verksamhet kommer att kosta 2016. I juli låg prognosen på 12 miljarder kronor. I oktober justerades den upp med över 300 procent till 51 miljarder. Ökningen beror dels på ett kraftigt ökat inflöde av asylsökande generellt, men också till stor del på en kraftigt ökad andel ensamkommande barn. I september-oktober var en fjärdedel av alla asylsökande ensamkommande barn.

Dessa 51 miljarder utgör då kostnaden för att processa cirka 160 000 asylärenden. Primärt utgörs de av kostnaderna för de sökandes uppehälle under processens gång. Men 160 000 sökande leder också till någon stans runt 120 000 bifall, om tidigare bifallsandelar består (det vill säga att cirka 3 av 4 sökande får asyl). Det innebär kostnader för den offentliga sektorn också åren därefter. Dessa kostnader är svårare att prognosticera än Migrationsverkets, men torde också de vara av stort intresse för den offentliga sektorns beslutsfattare. Därför ger jag här mitt bidrag till dessa prognoser.

Min kompetens i sammanhanget består i att jag tidigare i år beräknade den offentliga sektorns intäkter från och kostnader för alla flyktinginvandrare som befinner sig i landet. Jag uppskattade där att nettokostnaden för den gruppen i år är cirka 50 miljarder kronor. Dessa kalkyler kan då också användas som underlag för en prognos av konsekvenserna de närmaste åren av ett inflöde på 120 000 nya flyktingar i år. Dock finns en betydande felmarginal i en sådan kalkyl.

Mina tidigare kalkyler baserade sig på uppgifter från någon form av normalläge vad gäller svensk flyktinginvandring. För närvarande ligger vi högt över normalläget och det innebär sannolikt att vissa saker kommer att bli ännu svårare än tidigare. Integrationen på arbetsmarknaden blir sannolikt svårare när fler ska in på samma gång. Och den höga andelen ensamkommande barn kan sannolikt, men inte nödvändigtvis, innebära högre kostnader per capita också efter asylbeslutet.

Flyktinginvandringens påverkan på de offentliga finanserna är som mest negativ de första tre-fyra åren efter asylbeslutet, då sysselsättningsnivåerna i arbetsför ålder ligger runt endast 15-30 procent. Därefter tar sysselsättningen mer fart och påverkan blir mindre negativ. Den kan till slut, efter ganska många år, bli positiv. Men tyvärr blir den aldrig så positiv att flyktinggruppen själv ”betalar tillbaka” det underskott den innebar under de tidiga kostsamma åren.

De första fyra åren efter asylbeslutet innebär enligt mina tidigare kalkyler en genomsnittlig flyktinginvandrare ett sammantaget nettounderskott för de offentliga finanserna om cirka 120 000 kronor per år. Multiplicerar vi det med ovan nämnda inflöde på cirka 120 000 flyktingar i år landar vi alltså på att de människor som söker asyl i Sverige i år kommer att innebära en total nettokostnad om cirka 15 miljarder kronor per år de första fyra åren efter deras asylbeslut (det vill säga ungefär 2017–2020). Nedan kommenteras särskilt några specifika komponenter i denna totalsumma.

En diskussion om nettokostnader vid invandring fokuserar ofta på just kostnader. Men faktum är att det är intäktssidan som är huvudkomponenten i underskottet. Flyktinginvandrare är något överrepresenterade på kostnadssidan av de offentliga finanserna. Men deras underrepresentation på intäktssidan är mer betydande. Cirka fem sjättedelar av det totala underskottet härrör från lägre intäkter per capita och endast cirka en sjättedel från högre kostnader per capita. Annorlunda räknat innebär detta att den offentliga sektorns årliga intäkter per capita minskar med cirka 1 500 kronor, varav cirka 500 kronor är kommunalskatt.

Även om nyanlända flyktinginvandrares överrepresentation inom den offentliga sektorns totala kostnader endast är marginell, så är spridningen över olika poster desto större. En stor flyktinginvandring innebär på kort sikt en stor procentuell ökning av exempelvis kostnaderna för socialbidrag och bostadsbidrag, men helt obetydliga ökningar av exempelvis kostnaderna för pensioner och äldrevård, eftersom mycket få invandrare är över 65 år gamla.

Ett inflöde av 120 000 flyktinginvandrare innebär de första fyra åren efter asylbeslutet en ökning av kostnaderna för socialbidrag med cirka 20 procent, eller cirka två miljarder kronor per år. Kostnaderna för bostadsbidrag ökar med cirka 15 procent, eller lite drygt en halv miljard per år. Procentuellt mindre men i absoluta tal större är ökningen i kostnader för skola och barnomsorg: knappt två procent, eller cirka tre miljarder kronor per år. Ökningarna av dessa och andra kostnader balanseras då delvis av att främst äldrerelaterade kostnader per capita minskar med inflödet av en yngre befolkning.

Den prognosticerade nettokostnad som kalkyleras här riskerar då att vara något underdriven. Den är skattad utifrån historiska samband, men nu är inflödet betydligt större än det varit historiskt. Det är sannolikt att sysselsättningen för nyanlända de kommande åren blir något lägre än tidigare. Detta då det är fler som ska in på arbetsmarknaden på samma gång, och särskilt då det främst är en begränsad del av arbetsmarknaden – där språk- och andra kvalifikationskrav är lägre – som är aktuell för en stor del av de nyanlända.

Därtill är utbildningsnivåerna bland de flyktingar som kommer till Sverige nu förhållandevis låga jämfört med tidigare. Cirka 40 procent invandringen i åldrarna 16-74 år till Sverige från Syrien de senaste tre åren (2012–2014) var människor utan gymnasieutbildning. För invandringen från Eritrea och Afghanistan var andelarna cirka 60 procent och för Somalia cirka 80 procent. Detta kan jämföras med 20 procent bland de som kom från forna Jugoslavien 1993–1994.

Men även om det inte skulle bli svårare för den genomsnittliga flyktingen att komma i sysselsättning kommande år jämfört med tidigare, blir det sammantagna problemet med låg andel sysselsatta större. Detta då också en konstant andel kommer att innebära fler icke-sysselsatta människor. Hur vi än vänder på det lär alltså kostnaden för svag integration öka framöver.

Vad kan vi då göra åt detta? Sannolikt är utrymmet för mer av aktiv integrationspolitik begränsat. Vi satsar redan ganska mycket resurser på SFI, arbetsförmedlare och nystartsjobb. Det är troligt att en avsevärt bättre integration av flyktinginvandrare inte kan uppnås utan att man på något sätt öppnar upp för ett större skapande av jobb till lägre löner. Det är en modell som Sverige aldrig varit särskilt tilltalat av och den har baksidor. Men för varje vecka som går tillkommer fyra–fem tusen argument till förmån för att vi ändå borde vandra en bit längs den vägen.





-----

Läs även f.d ledarskribenten Nils-Eric Sandbergs kommentar till denna text:

Inför en individuell kontraktsrätt