I otakt presenterar återigen och inte utan stolthet Hans Li Engells senaste krönika på I otakt, Tilliten som försvann.

Hans Li Engnell driver och skriver den egna bloggen Motpol – som alltid är väldigt läsvärd och välskriven. Har Du missat den sidan så har Du missat väldigt mycket. Då är det tid för bot och bättring, nu på det nya året.

Dagens text blir den första nyårskaramellen från Hans och redan imorgon sägs Tapani Juntunen bjuda på sina tankar. Vem som får utrymmet nästa helg får de två krönikörerna slåss om…

Tilliten som försvann

Det finns en film som heter The Invention of Lying med komikern Ricky Gervais i huvudrollen. Filmen visar en alternativ samtid där ingen förmår säga annat än sanningen. Detta ger inte endast upphov till pinsamma situationer vid dejter och kontakter med kollegor och anhöriga (vars pinsamhet ingen utom tittaren begriper) utan innebär också att alla litar blint på varandra.

Eftersom ingen kan ljuga måste ju allt som sägs vara sant. Hela tiden. Detta fungerar ypperligt tills den dag då Ricky Gervais karaktär inser att han till skillnad från alla andra faktiskt kan ljuga. Och att alla tror på honom utan att tveka. Detta medför stora fördelar för honom personligen – om hans bankkonto har mindre pengar än vad han vill ta ut måste det ju vara fel på bankens system. Men inte för någon annan, och verkligen inte för samhället i stort.

Månne är det ett tecken på min växande cynism, men när jag såg filmen kom jag att tänka på Sverige.

Sverige är ett tillitssamhälle. Våra system och institutioner bygger på en gemensam förståelse och en tillit mellan människor och mellan människor och myndigheter. Så länge alla eller nästan alla lever i enlighet med denna överenskommelse, är det möjligt att ha generösa regler och tolkningar av såväl välfärdstjänster som annat. Då kan legitimiteten i systemet upprätthållas.

Härom dagen berättade Försäkringskassan att de lyckats spåra rekordmånga som systematiskt fuskar med ersättningen för vård av barn. Alla vet att det fuskas friskt med VAB, men de som myndigheten avslöjade var de värsta och mest systematiska bedragarna. Sannolikt skulle siffrorna bli på en helt annan nivå om alla som fuskade med VAB ibland också åkte fast – men det skulle kräva en övervakningsstat som inte står i proportion till det fusk som stävjas.

Det är inte bara välfärdssystemet som präglas av en tillitsnaivitet. Det gäller förbluffande nog även Kriminalvården, den myndighet som alltså arbetar med människor i samhället som visat att de inte riktigt går att lita på, som har begått brott mot andra. Vi har i många år kunna läsa om hur dömda på permission inte återvänt för att tjäna av resten av straffet, trots att personen enligt Kriminalvården ”lovat” att komma tillbaka. Varför fängelser över huvud taget ska ge permissioner är en annan fråga värd att ställa.

Ni anade kanske att jag skulle komma till Migrationsverket förr eller senare. Sällan har det svenska tillitssamhället varit så smärtsamt blottlagt och slaget i bitar som när vi diskuterar Sveriges oförmåga att hantera migranter som inte har det minsta incitament att tala sanning. Sverige har varken haft ett fungerande system för åldersbedömningar eller för utvisningar av den som fått avslag. Effekten har blivit att vuxna och barn blandats på boenden och i skolor, att fullvuxna fått asyl som minderåriga, att personer utan asylskäl har fått stanna ändå och att legitimiteten för hela det svenska asylsystemet har havererat. Med enorma kostnader, både ekonomiska och sociala, som följd.

Ett samhälle byggt på ömsesidig tillit är i grunden något gott och eftersträvansvärt. Det är egentligen en perfekt grund för ett harmoniskt och bra samhälle att människor i gemen litar på varandra. Men det får inte bli så blåögt att det inte finns en beredskap för att alla faktiskt inte är ärliga. Att alla inte är beredda att leva efter reglerna.

Sveriges oförmåga att hantera personer som bryter mot normer i stort och smått går mig på nerverna. Oförmågan att straffa unga kriminella, att ge brottsoffer upprättelse, att ha ett välfungerande asylsystem som lägger bevisbördan på den som söker asyl och inte minst visa någon förbannad respekt för alla skötsamma och hårt arbetande människor som faktiskt betalar för hela kalaset, är oacceptabel.

Det svenska tillitssamhället är på väg att gå förlorat. Frågan är vad som ska komma i dess ställe. Ett kontrollsamhälle där ingen litar på någon och där du alltid bemöts med misstänksamhet i myndighetskontakter? Eller ett samhälle där politikerna fortsätter intala både sig själva och medborgarna att alla egentligen är ärliga men där alla inser att det är den som ljuger och bedrar som i slutändan drar vinstlotten?