Artiklarna vars rubriker skärmdumpats återfinns i källförteckningen (Ghebil 2018/01/30 och 2017/03/23). I texten om varför kulturministern inte får bära dreads redogör Ghebil aldrig för en klar logiskt kedja varför frisyren inte ska bäras. Hon påstår att svarta barn i andra länder förvägrats av skolar att inneha frisyren, och att det är tråkigt att kallas fula saker om man har dreads och är mörkare i huden – samt implicerar att sådana kommentarer ska fällas mot svarta i allmänhet. Att de skulle finnas ett allmänt socialt tryckt mot svarta i Sverige generellt som förvägrades dessa att bära dreads eller andra uttryck för ”svart kultur” belägger hon inte trovärdigt, vi kommer att granska detta längre fram i texten. Men för sakens skull, låt oss anta att det stämmer. Okej, på vilket icke försumbart sätt förvärras svartas lidande av att vita bär traditionellt ”svarta frisyrer”? Det förklaras aldrig, annat än implicit genom peka på förmodad avundsjuka och missunnsamhet från svarta när de ser vita bära dessa kulturuttryck – vilket är lika rimligt som att kräva att höginkomsttagare ska sluta med dyra kläder bara för att låginkomsttagare kan bli avundsjuka. Om hon inte motiverar sitt krav via argument om att skydda svarta från lidande, eller öka deras glädje – då kanske hon bara inte sympatiserar med utilitarism (ett samlingsbegrepp för de resultatorienterade synsätt som definierar gott och ont baserat av vad som maximerar lycka eller minimaliserar lidande). Det är fullt möjligt att hon har dentologiska argument (d.v.s etiska resonemang baserat på regler istället för resultat), om så är fallet glömde hon presentera dessa resonemang i artikeln.

_

Det finns i dagsläget tankar om att vara ”slampig” som begränsar kvinnors sexualitet, om en kvinna ligger med ett högt antal främlingar skambeläggs hon men inte en man i samma position. Betyder det att män är omoraliska om de inte låter sig begränsas av dessa normer? De funktionsvarierade förhindras ofta ta sig runt till följd av att arkitektur och stadsplanering ofta är utformade med de icke funktionsvarierade i åtanke. Måste man i solidaritet avstå från det som samhället i stort förvägras andra, ska vi alla avstå från att ta oss fram på istäckta utomhustrappor under vintern för att vi vet att det skulle vara svårt för de utan samma balansförmåga att passera genom detta utrymme? Räcker det inte med att avstå från att själv begränsa andra? Jag skulle se den genuint goda individen inte som den som vägrade ligga med många i solidaritet med kvinnor eller som vägrade ta sig upp för hala trappor, utan den som själv avstod från att kalla kvinnor slampor och som inte konstruerade exkluderande byggnader. På vilket sätt blir världen bättre av symbolhandlingar i form av att göra avkall, på vilken grund kan vi kräva det av våra medmänniskor?

_

Även om vi antar att världen blir bättre av sådant avkall, varför skulle en sådan uppoffring klassas som ett måste och inte som en supererogation (att göra något gott, men som är mer än vad plikten kräver). Vi kan alla konstatera att skattefuskande är fel, och med rätta skambelägga eller polisanmäla de skattefuskande – då det är ett moraliskt måste att betala skatt. Att ge bort ansenlig del av sin lön till välgörenhet samt ge blod är också moraliska handlingar, och många lider eller dör om vi inte ägnar åt oss sådana uppoffringar. Men eftersom de senare två är supererogationer, kan vi inte kräva det av andra via att skambelägga dessa offentligt eller nyttja andra negativa incitament. Även om vi anser att kulturell appropriering är av ondo även när de utförs på privatnivå, varför ska det klassas som ett måste och inte en supererogation för individen att avstå från detta?

_

Om jag skrev en debattartikel där jag anklagade Ghebil för att reproducera och gagnas av kolonialt förtryck av afrikaner då hon inte gav mer till rörelser som verkade för att lindra misären i Afrika. Samtidigt som hon gagnades av kontinentens fattigdom genom att delta i den globala handeln som ledde till absurt billigt konsumtionen av lyxvaror i väst för slutkunder i form av Ghebil själv, detta via kontinentens exploatering. Västerlänningars mobiler hade varit betydligt dyrare om inte förslavade barn fått grävt fram konfliktmineralerna den är byggd av, utan underprivilegierad arbetskår som syr våra kläder i u-länder kan man räkna med en prishöjning även där. När en sådan artikel kom i tryck, då hade hon troligen med rätta hävdat att jag ställde orimligt höga krav på henne. Visst jag kan lista exempel från Världens Barn om att 50 kr räcker till skolmat till ett barn i en månad i Uganda (https://start.varldensbarn.se/en-liten-gava-kan-gora-hela-skillnaden/) – och kalla Ghebil för ett monster som lägger pengar på att vårda sitt hår istället för att ge allt (utöver det som behövs för att säkra den egna överlevnaden) till att rädda de nödsatta i Afrika. Jag kan mena att tiden hon tog att skriva debattartikeln i Aftonbladet, var tid som hon egentligen skulle ha arbetat över för att tjäna in mer som kunde ges till de afrikanska barnen, flera av dessa som inte skulle behövt gå hungriga nu om hon bara agerat som jag föreskrivit. Men orimligheten skulle för alla oberoende observatörer vara uppenbar, vem har gjort mig till domare över hur Ghebil väljer att leva sitt liv? På det stora hela blir hennes insats mot det monumentala problem jag beskriver, försumbar. Är inte den förmodade strukturell rasism Sverige jämförbart oöverkomligt för individen som knappheten är i Afrika? Om inte hon kan dömas ut av främlingar för bristande avhållsamhet även när en högre nivå av uppoffring skulle kunna rädda liv, på vilken grund kan hon fördöma andra för att potentiellt bidra till upprätthållandet av ett problem (i detta fall att vita bär kläder som Ghebil stör sig på) som är så mycket mindre akut, konkret och mätbart än barn som inte har råd med mat? Detta förblir moralisternas största problem.

_

Det går helt enkelt inte att förstå på vilket meningsfullt sätt skribenten förväntar sig att världen skulle bli bättre om alla lydde hennes kommando och begränsade sin frisyr utefter deras hudfärg. Det förmodade förtrycket mot svarta skulle fortfarande kvarstå om alla vita slutade bära dreads, misären av att begränsas skulle bara spridas till vita. Den enda tänkbara nyttan från en sådan förändring, blir att känsliga moralister inte skulle bli irriterade av att se vita bära frisyrer de inte borde få inneha enligt deras rasfixerade världsbild. Därmed kan vi sluta oss till att Ghebil bevekelsegrund inte är att se till svartas allmänna intressen (om hon tror det själv, blir det i alla fall inte effekten av hennes agerande). För annars hade hon engagerat sig för att motverka den påstådda begränsningen av svarta i Sverige, inte åt att sprida den till vita. Att sprida rasfixerad klädkod riskerar just att förstärka denna. Hon tycks enbart värna om sitt egna och andra moralisters intressen. Om grunden för hennes resonemang är: ”jag och andra moralister stör mig på detta, eller blir ledsen av det, sluta!”, då får hon lära sig säga det rakt ut.

_

Men att hon och likatänkande äcklas av att se frisyrer på fel huvud, är inte det ett utilitaristiskt argument? Moralisterna lider väl ändå (om än lite)? Måste jag inte backa på påståendet att hennes text saknade utilitaristisk logik? Jo det kan man säga, om man tolkar texten mycket välvilligt. Men det utgör ett ytterst svagt utilitaristiskt resonemang, då det kan kontras med: ”men jag blir ännu ledsnare av att du säger åt folk hur de får se ut, samt att du delar in folk efter ras”. Vem av oss är mest ledsen? Hur ska vi uppskatta det objektivt?

_

Att påstå att den ena reaktionen (att bli ledsen av att se vita bära vissa frisyrer) skulle representera svarta i allmänhet, och den andra vitas och därmed vara mindre giltig, kan heller inte hävdas utan att presentera belägg för detta. Om Ghebil har en opinionsundersökning som visar på en sådan åsiktsskillnad mellan svarta och vita i Sverige, då var det en blunder att inte länka denna i artikeln. Om inte, är hon bara presumtiv och fördomsfull mot rasifierade när hon utgör sig kunna tala för andra bara för att de delar hennes hudfärg.

_

För att utilitaristiska argument ska ha någon kraft, krävs det sådant i stil med ”hundra kronor per månad kan rädda X antal liv”, i andra ord något kvantifierbart och kraftigt. Personlig avsmak förblir icke mätbart och är i själva verket försumbart. De fromma tar illa vid sig av hädelse, är det därmed omoraliskt att häda? Att åberopa personlig avsmak har (i längden) inte fungerat särskilt bra för alla homofoba rackare som ogillar samkönad kärlek, utan folk tenderar att kräva starkare krut än så. Ghebil pekar inte på någon psykologiska forskningar som påvisar att svarta mår dåligt av att se vita bära vissa frisyrer. Hennes argument är istället helt byggt på anekdoter och löst tyckande.

_

Om jag skulle mena att det fanns en allmän våg att terror från svarta mot vita (vilket jag INTE hävdar, men som är en återkommande tes bland de som förespråkar vitnationalism) och presenterade som bevis för detta fallet i USA där en vit man torterades av flera svarta medan förövarna utropade hat mot vita under tiden de plågade honom (Ingen angiven författare (2017/02/10) ”Suspects plead not guilty to Facebook Live attack on mentally desabled man” New York Post). Den svarta mannen som gjorde det klart för sitt våldtäktsoffer att han valt ut henne med motivet av att plåga vita, genom att säga “That’s for 400 years of slavery you bitch”(Barchenger 2017/05/25). Eller incidenten när Mzukisi Gaba, makthavare i sydafrikanska regeringspartiet, sagt att ”When Mandela dies we will kill you whites like flies”. Tillfället när en numera avliden Sydafrikansk politiker vid namnet Peter Mokaba sagt ”Kill the Boer [white South African minority]– Kill the Farmer”. Samt där en annan Sydafrikansk politiker yttrade sig att ”Stealing from whites is not a crime” (R3ndi3r/Renaldo Gouws 2012/05/07). Eller fallet där två mördare sa till en rasblandad kvinna som försökte skydda sin vita man, att de enbart mördade vita. (Daley 1998). Då skulle alla förnuftiga personer med rätta påpeka att ”men de där är ju enskilda fall. Man kan inte härleda globala eller ens nationella mönster från en lista med enskilda fall”. Exakt samma kritik kan ges till Ghebils tes, just för att illustrera detta tog jag mig tid att lista fler och allvarligare exempel än hon presenterade.

_

Även om vi skulle godta att hennes anekdoter påvisade ett förtryck, får vi ha i åtanke att de alla är utländska fall. Att hävda att de påvisar ett mönster som måste gälla i Sverige, blir lika ogrundat som om jag skulle citera journalisten Joshua Hammers sammanfattning av de vitas situation i Afrika: ”Those whites who remain in Africa today dwell in a state of uncertainty, […] burdened by the knowledge that they serve as convenient scapegoats for African demagogues seeking to turn racial resentment into power.” (Hammers ingen angivet publiceringsdatum, inläst 2019/01/31). För att sedan använda detta som belägg för att vita i Sverige skulle leva i osäkerhet med överhängande risk att förföljas av staten baserat på deras etnicitet.

_

Gällande hennes exempel är Erik van der Heeg svar på dessa värda att återge:

För att bevisa förtrycket mot svarta människor med dreadlocks lyfter hon fram tre incidenter, varav ingen inträffat i Sverige. Det märkliga är att det i samtliga fall handlar om barn i England och USA, vilkas frisyrer brutit mot de speciella regler som deras skolor har haft vad gäller klädsel, hårstil, etc. Det handlar alltså inte om samhället i stort, utan om separata miljöer med sina mycket speciella koder. Men konstigheterna slutar inte där. Det första fallet handlar om tolvårige Chikayzea Flanders på en pojkskola i Fulham. Skolledningen gav honom uppmaningen att gå och klippa sig eller också bli avstängd. Vad Ghebil inte berättar är att familjen Flanders då gick till domstol och åberopade religiös diskriminering eftersom pojken var rastafarier. Familjen fick rätt och pojken får nu se ut som han vill. Skolan kan tvinga alla andra elever att klippa sig, men inte Chikayzea eftersom just hans dreadlocks numera är skyddade genom lagen om religionsfrihet. Fall nummer två handlar om lilla Faith Fennidy, elva år. Enligt Ghebil blev hon avstängd på grund av sina flätor, men det var inte riktigt vad som hände. Fennidy hotades aldrig med avstängning från den katolska flickskolan i Louisiana på grund av att hon hade dreadlocks, utan för att hon hade hårförlängningar. I skolans regler stipuleras nämligen att eleverna måste ha ”naturligt hår”, det vill säga att det råder förbud mot ”förlängningar och peruker”. Dessa regler drabbar alltså ingen specifik etnisk grupp eller människoras, utan samtliga personer vilkas hår inte är naturligt. Ghibils tredje exempel handlar om sjuåriga Tiana Parker vid Deborah Brown Community School i Oklahoma. Denna skola har förvisso mycket tydliga regler mot vissa frisyrer. I reglementet står uttryckligen: ”Hairstyles such as dreadlocks, afros and other faddish styles are unacceptable”. Men vad den ”kreativa skribenten” inte låter oss veta är att denna skola är lite speciell. Det är en institution som drivs av en i huvudsak afroamerikansk skolledning till förmån för svarta barn från problemområden. Syftet är att hjälpa dem att komma ifråga för högre utbildning och detta görs med mycket goda resultat, bland annat genom den strikta disciplin man lägger sig vinn om att eleverna skall omfatta. Nisbit Ghebils samtliga exempel på strukturell diskriminering faller alltså på hälleberget: i ett fall är dreadlocksen faktiskt grundlagsskyddade, i det andra gäller konflikten något helt annat och i det tredje handlar frisyrförbudet om svarta människors egna önskemål i sin egen miljö. Inte mycket till ”kolonialt förtryck” där alltså. (Heeg 2019/01/30)