Under mer än tio år arbetade jag för ett politiskt parti i riksdagen, Europaparlamentet och regeringskansliet. Förra året bestämde jag mig för att lämna partipolitiken. Anledningen är inte att jag tröttnat på samhällsfrågor. Tvärtom. Det är just för att jag gillar idéer, debatt och analys. Därför tillträdde jag förra veckan tjänsten som pr- och marknadsansvarig för Fri Tanke förlag som ger ut litteratur i upplysningens anda i gränslandet mellan filosofi och politik, vetenskap och existentiella frågor.

Om man letar efter dynamik, kreativitet och de banbrytande tankar som formar framtiden är riksdagspartierna tyvärr fel ställe att leta på. De reduceras istället i allt högre grad till ängsliga lagstiftande beslutsapparater.

Den 18 januari lämnade Demokratiutredningen sitt betänkande. Som politisk sakkunnig i förra regeringen var jag med i processen att sjösätta utredningen som leds av Olle Wästberg. Han fick uppdraget att föreslå åtgärder för att fler ska ta på sig politiska förtroendeuppdrag. Partierna fortsätter att tappa medlemmar i rask takt. Antalet har halverats mellan 1991 och 2009 och det innebär en enorm utmaning för den representativa demokratin. Betänkandet föreslår flera åtgärder som sänkt rösträttsålder och införa folkmotioner.

Det som krävs är något som ingen utredning kan tvinga fram. Nämligen förändrade kulturer i de politiska partierna som präglas av toppstyrning och partipiskor. Det är ingen tillfällighet att tidigare moderata riksdagsledamoten, och docenten i nationalekonomi, Anne-Marie Pålsson kallade sin kritiska bok om tiden i parlamentet för ”Knapptryckarkompaniet”. Den personkryssade riksdagsledamoten Staffan Danielsson fick i höstas beskedet att han portas från Centerns riksdagsgrupp när migration diskuteras eftersom han har avvikande uppfattning. Den stridbara Nalin Pekgul har konsekvent vågat framföra obekväma åsikter men har inte fått den uppskattning hon förtjänar av Socialdemokraterna.

Svenskar är mer välutbildade och samhällsintresserade än någonsin, samtidigt minskar det partipolitiska engagemanget. Det pågår en braindrain från politiken, begåvade och driftiga personer lämnar. De som stannar är ofta de utan alternativa karriärer med sittfläsk och mjuka ryggrader.

Vi lever i en tidsålder där 68 procent av svenskarna använder Facebook, en tonåring kan starta en succéblogg och ministrar angrips på Twitter. Hierarkier hör inte hemma i sociala medier. Om partierna vill leverera intressant politik och locka medlemmar måste de ödmjukt välkomna ifrågasättande, problematiserande och kunniga röster i de egna leden och börja betrakta dem som faktorer för framgång.

Jenny Sonesson

Tidigare politiskt sakkunnig och pressekreterare (FP)

Pr- och marknadsansvarig Fri tanke förlag