SVT kan inte göra sina program tillgängliga i utlandet eftersom licenserna förhandlas per land, inte per verk.

Det är lätt att förbise upphovsrättslagstiftningen när man pratar om kulturfrågor.

Det är inte uppenbart att public service kan vara i lika delar begränsad av ett stelt och gammelmodigt regelverk, som de kan känna sig gynnade av samma regelverk.

Särskilt filmklipp är luriga att licensiera för de omgärdas av ett rättighetskomplex: allt ifrån ljussättning till smink, speakers och kameraupptagningar kräver licenser. De är dyra att förhandla, och dyra att betala.

Detta märks i fråga om public service bolagens arkiv på nätet.

År 2011 sköt regeringen 100 miljoner kronor extra till public service för att Utbildningsradion (UR) skulle kunna tillgängliggöra sina arkiv på internet. Allt material från innan 2005 skulle finnas tillgängligt, var målet.

I dag står det på UR:s hemsida att material sparas på nätet i ungefär sex månader efter att det visats i TV.

Vad som hänt med tidigare produktioner och hur de tillgängliggörs framgår inte.

Ett avgörande problem med upphovsrätten är skyddstiden. Det räcker inte med att betala 100 miljoner kronor år 2011.

För att tillgängliggöra arkivet krävs 100 miljoner kronor för varje år i upp till 150 år efter filmklippets produktionsdatum.

Skyddstiderna är åtminstone sekellånga enligt internationell lag och det finns inga utsikter till förändring på denna punkt.

Andra licensieringsfrågor skulle dock kunna förenklas i den upphovsrättsreform EU sätter igång nu, denna månad.

Till exempel skulle man kunna adressera möjligheten att titta på SVT på nätet i Grekland, något som i dag bara är möjligt för vissa program.

Men även om de tekniska förutsättningarna finns så är de politiska utsikterna för europatäckande licenser mycket långt borta.

Ännu bättre vore ett starkare undantag från upphovsrätten för just arkivsyften. Men det är nog tyvärr ännu längre bort än en gemensam europisk upphovsrätt.

Det sitter lobbyorganisationer och verkar för att det är bättre att det inte finns ett arkiv med det svenska public service-arvet, än att möjligheten till licenser som uppenbarligen aldrig kommer att förverkligas försvinner.

100 miljoner hypotetiska kronor som aldrig betalas ut är tydligen bättre än ett kulturarv som går att ta del av.

En public service-strategi som gav tillbaka till människorna vad de stoppar in kan inte förlita sig på licensmodeller vars kostnader inte går att försvara.

Men då behöver vi en bättre upphovsrätt.