Laki ja poliisi eivät suojaa naisia - "suvakkihuorittelusta" tuli arkea

Satoja uhkausviestejä – ”toivottavasti sinut raiskataan, suvakkihuora”. Viikkokausia jatkuvia häirintäsoittoja. Lukemattomia halventavia, vääristeltyjä ja pelottelevia julkaisuja netissä, kaikissa näissä kohteen nimi ja jopa yhteystiedot mukana. Tämän kaiken sai syliinsä opiskelijapolitiikan aktiivi Hanna Huumonen , kun astui julkisuuteen viha- ja valemedia MV-lehden vastaisen kampanjan keulakuvana viime vuoden alkupuolella. Kihlakunnansyyttäjän tuore vastaus Huumosen tekemiin rikosilmoituksiin: tutkinta keskeytetään "kustannusperiaatteella”, koska tutkinta ”voisi viedä poliisilta useamman työpäivän” (Yle 15.7.). Verkossa vellovan vihapuheen kitkeminen on priorisoitu korkealle parin viime vuoden aikana, koska sen määrä on ollut näkyvässä kasvussa. Vihapuheen kriminalisoinnin puolesta ovat puhuneet niin pääministeri Juha Sipilä (kesk.) kuin poliisiylijohtaja Seppo Kolehmainenkin . Priorisoinnista vain ei ole mitään iloa uhreille niin kauan kuin lainsäädäntö ei ymmärrä vihapuheen koko kirjoa ja poliisikaan ota asiaa vakavasti. Lain perusteella voidaan nyt tuomita vihapuheena rikokset, joissa teon vaikuttimena on ollut rotu, ihonväri, uskonto tai vakaumus, seksuaalinen suuntautuminen tai vammaisuus. Rasismi ja vähemmistöjen kiusaaminen ovat vakavia rikoksia, mutta lainsäätäjältä on toistaiseksi jäänyt huomaamatta kokonaan, että ihan tutkitusti naisten oikeusturva verkossa on heikompi kuin miesten. Verkkojulkisuudessa naisiin – ja lähes pelkästään naisiin – kohdistuu jatkuvasti vihapuhetta, jossa uhkaillaan seksuaalisella väkivallalla tai yksityisyyttä loukkaavien kuvien levittämisellä. Nykyisen lainsäädännön perusteella näihin uhkiin on lähes mahdoton tarttua, vaikka kyse olisi masinoiduista vihakampanjoista. "Mikään tärkeä yleinen tai yksityinen etu ei vaadi asiassa esitutkinnan jatkamista”, kihlakunnansyyttäjä lausui Huumosen asiassa. Linjaus on täysin väärä. Sanoista on lyhyt matka tekoihin, mutta vielä tärkeämpi voi olla vihapuheen tai sen uhan yhteiskunnallinen vaikutus. Lukuisissa haastatteluissa naispoliitikot, naistoimittajat ja muissa näkyvissä rooleissa työskentelevät naiset kertovat joutuneensa verkkovihan kohteiksi – usein vieläpä tilanteissa, joissa saman asian takana olleet miehet eivät ole saaneet edes tavanomaista negatiivista palautetta. Jos yksikin pätevä nainen jättää hakeutumatta politiikkaan tai kertomatta näkemyksensä julkisesti, netin naisvihaajatrollit ovat saavuttaneet tärkeimmän tavoitteensa. Silloin häiriköiden ”sananvapaus” menee naisten yleisten ja tasa-arvoisten osallistumismahdollisuuksien edelle. Se on valtava yhteiskunnallinen tappio.