Ateneumin museonjohtaja Susanna Pettersson kirjoittaa museon sivuilla siitä, miten Akseli Gallen-Kallelan Aino-tarua on arvosteltu Me Too -kampanjan valossa.

Akseli Gallen-Kallelan Aino-taru on yksi tunnetuimmista suomalaisen maalaustaiteen teoksista. Vuonna 1891 valmistunut triptyykki kuuluu Ateneum-taidemuseon kokoelmiin. Kalevalaan perustuvassa teoksessa nuori Aino on luvattu puolisoksi iäkkäälle Väinämöiselle. Ajatuksesta kauhistunut Aino valitsee kuoleman avioliiton sijaan.

Triptyykki koostuu kolmesta kuvasta, jotka luetaan seuraavassa järjestyksessä: ensimmäisenä tulee kuva vasemmalta: siinä Väinämöinen ihastuu häntä huomattavasti nuorempaan Aino-tyttöön metsässä vaellellessaan. Toisena luetaan kuva oikealta, jossa Aino menee veteen ja hukuttautuu. Viimeisenä luetaan keskellä oleva kuva, jossa kuoleman valinnut Aino on jo muuttunut veden olennoksi ja näyttäytyy kalassa olevalle Väinämöiselle.

– Aika ajoin minulle esitetään kysymys, miksi Akseli Gallen-Kallelan maalaama Aino-taru (1891) ”saa” olla Ateneumin seinällä. Kysyjät kokevat Väinämöisen törkeäksi ahdistelijaksi ja Ainokin on kuvattu alastomana. Eikö museota yhtään hävetä?

– Nämä kysymykset palasivat mieleeni nyt, kun #metoo-ilmiön myötä kansainväliset museot ovat kohdanneet vaateita teosten poistamiseksi seiniltä, Ateneumin museonjohtaja Susanna Pettersson kirjoittaa.

Pettersson toteaa, että aihe on noussut pinnalle etenkin nyt, kun Manchester Art Gallery poisti seinältään J. W. Waterhousen Hylas and the Nymphs -teoksen. IS kertoi aiheesta viime torstaina. Kyseisessä teoksessa alastomat nuoret nymfit viettelevät vedessä kahlaavaa miestä. Teosta on kritisoitu pornograafiseksi ja sopimattomaksi. Museo kertoi julkisuudessa poistaneensa teoksen ”keskustelun herättämiseksi”.

Tämä J. W. Waterhousen teos poistettiin museon seinältä Manchesterissa.­

Aiemmin New Yorkissa sijaitseva Metropolitan Museum of Arts joutui vastaavan kohun keskelle, kun museolta vaadittiin adressin muodossa, että nuorta tyttöä esittävä Thérèse Dreaming -teos poistettaisiin museon seinältä. Teoksessa nuori tyttö haaveilee istuen tuolilla jalat hajareisin, kädet niskan taakse asetettuna. Museo kieltäytyi poistamasta vuonna 1938 valmistunutta teosta seinältään.

Taulut pysyvät seinällä Ateneumissa

Pettersson perustelee, että taidehistoriassa on kautta aikain ollut läsnä ihmisluonnon ikäviä piirteitä, myös hirvittäviä rikoksia, kuten murhia ja raiskauksia.

– Lahjakkaissa taiteilijoissa on kautta historian persoonallisuuksia, joiden elämässä on myös synkkä puolensa. Tuomittavat teot eivät kuitenkaan ole yksiselitteinen peruste taideteosten poistamiseksi seiniltä, hän kirjoittaa.

­

Museonjohtaja muistuttaa suhteellisuudentajun ja historiantietoisuuden säilyttämisen merkityksestä.

– #Metoo-kampanja esittää oikeita kysymyksiä, mutta niitä ei voi soveltaa takautuvasti teoksiin, jotka ovat oman aikansa ja syntyhetkensä ilmentymiä. Kun katsomme ja tulkitsemme näkemäämme, on tärkeää muistaa, että olemme ainoastaan yksi sukupolvien ketju taidetta tarkastelevien silmäparien joukossa.

– Tizianit, Picassot ja Balthusit tulevat pysymään seinillä. Ja niin myös Aino-taru. Se kertoo taiteemme historiasta ja kalevalaisista kertomuksista. Mutta se voi myös auttaa ihmisiä käsittelemään ahdistelun kaltaista kipeää aihetta, hän toteaakin.

Lue kirjoitus kokonaan tästä linkistä.

Kuvassa Aino-triptyykin ensimmäinen versio vuodelta 1889.­

Edit: Juttua muokattu 6.2. kello 11:03 tarkennettu Triptyykin tulkintaa.