Siviilitiedustelulaki vedettiin pois eduskunnan täysistunnon asialistalta keskiviikkona 13. helmikuuta.

Taustalla oli epäily siitä, ettei hallintovaliokunnan mietintö toteuta täysin perustuslakivaliokunnan edellyttämiä muutoksia. Puhemies Paula Risikko (kok) kertoi tiedotustilaisuudessa haluavansa varmistua, että eduskunnasta ei lähde perustuslain vastaisia lakeja.

Vaikka laki lopulta läpäisisi eduskunnan, ei sen soveltaminen välttämättä ole läpihuutojuttu. Näin arvioi perustuslaki- ja eurooppaoikeuden asiantuntija, valtiosääntöoikeuden professori Tuomas Ojanen Helsingin yliopistosta.

Vaikka tiedusteluvaltuudet saataisiin sovitettua yhteen Suomen perustuslain kanssa, se ei takaa, että ne ovat sopusoinnussa Suomea sitovien ihmisoikeussopimuksien ja EU-lainsäädännön kanssa.

Ongelma koskee ennen kaikkea laissa ehdotettua oikeutta tietoliikennetiedusteluun.

Se tarkoittaa, että tiedusteluviranomaiset saisivat valtuudet tietyin ehdoin lukea tietoliikennettä, joka kulkee Suomen rajat ylittävissä kaapeleissa. Käytännössä valtaosa internet-liikenteestä kulkee Suomen rajojen yli, koska monien sivustojen ja palveluiden palvelimet sijaitsevat ulkomailla.

Valtuuksien käyttöön ei tarvita rikosepäilyä.

Euroopan unionin tuomioistuin on ratkaisuissaan ottanut painokkaasti kantaa niin sanottua massavalvontaa vastaan. Tuomioistuimen mukaan viestintätietoihin pääsyn on rajoituttava vain siihen, mikä on ehdottoman välttämätöntä.

Professori Ojasen ja muiden perustuslakiasiantuntijoiden mukaan on kuitenkin epäselvää, ovatko suunnitellut valtuudet nykymuodossaan kaikilta osiltaan sopusoinnussa EU-oikeuden kanssa.

Kaikkea ulkomaille suuntautuvaa viestintää ei ole kaavailtu suojelupoliisin luettavaksi. Tiedustelun kohteeksi valikoituvaa tietoliikennettä on ollut tarkoitus seuloa koneellisesti hakuehdoilla. Luvan tietoliikennetiedusteluun suojelupoliisi hakisi Helsingin käräjäoikeudelta.

Ongelmana on, etteivät käytettävät hakuehdot ole olleet laissa riittävän tarkasti määriteltyjä. Suojelupoliisin luettavaksi voisi päätyäsuuria joukkoja viestejä – tai yksittäisiä sellaisia viestejä, joiden lukeminen ei ole ehdottoman välttämätöntä kansallisen turvallisuuden kannalta.

”EU-tuomioistuin on kieltänyt massavalvonnan selvästi. Minusta ei ole poissuljettua, että tiedustelulupaa ratkaistessaan Helsingin käräjäoikeus päättäisi pyytää EU-tuomioistuimelta ennakkoratkaisua sen selvittämiseksi, täyttävätkö tietoliikennetiedustelua koskevat säännökset EU-oikeuden vaatimukset.”

Käytännössä tämä voisi tarkoittaa pitkällisiä oikeusjuttuja, jotka voisivat halvaannuttaa lain soveltamisen jopa vuosiksi.

EU-tuomioistuimen käsittelyn aikana lupia tietoliikennetiedusteluun ei voitaisi myöntää, Ojanen sanoo. Vuonna 2017 EU-tuomioistuimen antamien ennakkoratkaisujen keskimääräinen käsittelyaika oli noin 16 kuukautta.

Kysymys tiedustelun kohdentamisesta tai suojelupoliisin tiedusteluvaltuuksista laajemmin saattaisi tulla käsiteltäväksi myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen.

”En pitäisi yllätyksenä sitä, että vaikkapa jokin yksityisyyden suojaa ajava kansalaisjärjestö koittaisi valittaa lainsäädännöstä väittäen, ettei se ole kaikilta osin ole sopusoinnussa ihmisoikeussopimuksen kanssa”, Ojanen sanoo.

Ihmisoikeustuomioistuimen linjaukset massavalvontaan ovat olleet sallivampia kuin EU:n tuomioistuimen. Ojasen mukaan viimeaikaisissa ratkaisuissa on ollut aistittavissa muutosta.

Ihmisoikeustuomioistuimen suuri jaosto on päättänyt ottaa käsiteltäväkseen Ruotsin signaalitiedustelua ja Ison-Britannian tiedustelua koskevat tapaukset. Tämä ennakoinee sitä, että myös tuomioistuin haluaa linjata tietoliikennetiedustelua nykyistä selkeämmin, Ojanen tulkitsee.

Jos EU- tai ihmisoikeustuomistuin tiukentaisi linjaansa, myös Suomessa tulisi arvioida tarvetta muuttaa lainsäädäntöä – oli Suomea koskevia asioita vireillä tai ei.

Epävarmuus kansallisen lainsäädännön yhteensopivuudesta EU-oikeuden ja ihmisoikeussopimusten kanssa ei ole tavatonta lakeja säädettäessä, Ojanen sanoo. Niiden viimekätinen tulkintavalta kun on tyystin muualla kuin Suomessa.

”Poliitikot usein pesevät kätensä ja tieten tahtoen jättävät lainsäädännön epäselväksi.”

Ojasen mukaan tiedustelulakien kohtaamat vaikeudet kertovat rakenteellisista ongelmista lainsäädäntötyössä. Valiokuntien mietintöjä lakiehdotuksista ei enää syynätä sen varalta, että niissä tehdään täysimääräisesti muutokset, joita perustuslakivaliokunta on edellyttänyt.

”Ei tämä todellakaan ole ensimmäinen kerta kun on perusteita katsoa, ettei mietintövaliokunta täysimääräisesti toteuta sitä, mitä PeV:n lausunnossa on perustuslainmukaisuudelta edellytetty.”

Jos eduskunta on hyväksymäisillään perustuslain vastaisen lain, portinvartijana voi toimia paitsi puhemies, myös presidentti, joka voisi jättää lain vahvistamatta. Tällöin vahvistamatta jäänyt laki palaisi kuitenkin eduskuntaan, joka voisi hyväksyä lain äänten enemmistöllä.

Epävarmaa on, täsmentyvätkö siviilitiedustelulain pykälät nyt.

”Poliitikot usein pesevät kätensä ja tieten tahtoen jättävät lainsäädännön epäselväksi. Tuomioistuimet kuitenkin joutuvat epäselvätkin asiat ratkaisemaan, koska niillä on ratkaisupakko.”