Helsingin kaupunkiympäristölautakunta kävi Torontossa tutustumassa kanadalaiseen kaupunkisuunnitteluun.

Torontossa kuten jokseenkin kaikkialla, yhä suurempi osa asukkaista haluaa asua keskustan tuntumassa, urbaanien palvelujen äärellä ja kävely- tai ratikkamatkan päässä työpaikoistaan.

Väljästi kaavoitetuilla alueilla on omat hyvät puolensa, mutta niiden huono puoli on, että väljä kaavoitus tietää vähän asukkaita ja se taas tietää köyhää kaupunkikulttuuria. Ei kahviloita, ei taidegallerioita ei tapahtumia ja huonot joukkoliikenneyhteydet. Elävä kaupunki ja väljä asuminen ovat ristiriitaisia tavoitteita. Aiempaa useampi valitsee tiiviisti kaavoitetun alueen, jonka korvaukseksi saa urbaanin elämänmuodon edut. Kaikki eivät näin ajattele eikä edes enemmistö – onneksi, koska keskusta-asumista on tarjolla rajoitettu määrä.

Jotta tiiviiseen kaupunkiin pääsisivät kaikki ne, jotka sitä haluavat, tarvittaisiin kantakaupungissa lisää asuntoja ainakin sadalle tuhannelle asukkaalle.

Torontossa satama- ja logistiikka-alueilta on vapautunut tilaa niin kuin meilläkin, mutta tämä ei riitä alkuunkaan tyydyttämään keskusta-asumisen kysyntää. Torontossa vastaus on rakentaa ylöspäin. Vanhoja matalia rakennuksia puretaan monikymmenkerroksisten asuintornien tieltä.

Pitäisikö Helsingissäkin sallia pilvenpiirtäjien rakentaminen, vaikka se merkitysisikin, että Tuomiokirkko jäisi niiden varjoon?

== = =

Voi kuulostaa yllättävältä, mutta korkeat tornit eivät tuo olennaisesti lisää asuntoja, elleivät ne ole todella korkeita. Umpikorttelit tuovat neliökilometrille suunnilleen yhtä paljon asukkaita, jos ne on rakennettu tehokkaasti niin kuin Kruununhaassa tai Jugend-Katajanokalla. Tornit tarvitsevat ympärilleen tilaa. Toki umpukortteliin voi rakentaa nurkkiin korkeampia torneja, jolloin saadaan yhdistetyksi molempien ratkaisujen edut.

Helsingin uusilla alueilla, vaikkapa Jätkäsaaressa, ei ole päästy Katajanokan tehokkuuksiin, koska vaadittua määrää autopaikkoja ei saisi mahtumaan mihinkään. Sata vuotta sitten tällaisia rajoitteita ei ollut. Ihan kivasti asunnot kuitenkin menevät kaupaksi, vaikka autopaikkoja ei olekaan.

Umpikortteli on hyvä malli keskusta-asumiselle – erityisesti, jos korttelin sisälle jäävää piha toteutetaan yhtenäisenä puistona ilman tonttien välisiä aitoja. Talot suojaavat liikenteen melulta ja -saasteita eivätkä pikkulapset karkaile pihoilta kadulle.

Tornien sijasta urbaania Helsinkiä pitäisi laajentaa tiiviinä umpikorttelikaupunkina ja tyytyä 5-8 -kerroksisiin taloihin. Joitakin tornejakin mahtuu, kuten Kalasatamassa nyt tehdäänkin.

Ongelmana vain on, että kantakaupunki on ympäröity tehottomasti kaavoitetulla esikaupunkialueella. Ne pitäisi purkaa vaiheittain pois ja kaavoittaa kolme kertaa tehokkaammin, mutta tällaista on demokratiassa vaikea toteuttaa. Ehkä siis sittenkin torneja?

= = = =

Rakennuskustannukset ovat torneissa huomattavasti suuremmat kuin matalammissa taloissa. Tarvitaan esimerkiksi turvallisuussyistä kahdet raput ja rakentaminen on muutenkin vaativampaa. Siksi torneista ei saa kannattavia kuin siellä, missä asuntojen ostajat ovat valmiita maksamaan korkeita neliöhintoja. Lähiöissä korkean asumisen vastineeksi ei saa kantakaupungin etuja eikä korkea rakentaminen tunnu muutenkaan järkevältä, koska tilasta ei ole puutetta.

Espoon Keilaniemeen kuitenkin suunnitellaan 40-kerroksisia asuintorneja. Suhtautuvat siis optimistisesti alueen vetovoimaan. Optimistinen on myös Paulig Oy, joka rakentaa Vuosaareen 26-kerroksista asuintaloa.

Urbaania elämää ei synnytä rakentamalla yksi kortteli tiiviisti. Tarvitaan kilometrin säteelle kymmeniätuhansia asukkaita tai työpaikkoja.

Lähiöitäkin pitäisi tiivistää, mutta asukkaat panevat kovasti vastaan. Tiivistäminen kuitenkin nostaa asuntojen arvoa. Paremmat palvelut ja paremmat joukkoliikenneyhteydet nimittäin.

= = =

Kirjoitus on julkaistu kolumnina Arvopaperi-lehdässä