Tekniikan kehittymisestä huolimatta koira on on edelleen rajamiesten tärkein väline, kun valtakunnan pitkää itärajaa valvotaan.

Suomen ja Venäjän välinen maaraja alkaa tästä pisteestä Suomenlahden rannalta.

Juttu on julkaistu alun perin painetussa Iltalehdessä 7.8.2015.

Iltalehti seurasi päivän ajan koirapartion mukana katsomassa, kuinka rajaa käytännössä valvotaan.

Vaalimaan raja-asema sijaitsee metsikössä huomaamattomassa paikassa varsinaiselle rajanylityspaikalle johtavan päätien lähellä.

Heinäkuun tihkusateisena päivänä vanhemmat rajavartijat, koiranohjaajat Kimmo Kuuva ja Petri Rajajärvi lastaavat autoon tavaroitaan, takatilassa heidän koiransa Luoti ja Ulla katselevat rauhallisina työtä.

Kuuva ja Rajajärvi ajavat metsäteitä pitkin merenrantaan, kaikkialla on puissa keltaisia raja-alue-merkkejä: pääsy kielletty.

Siellä koirille pannaan valjaat ja ne alkavat ynistä.

– Opetin Ullaa pentuna niin, että kun panin sille valjaat, se tiesi, että työt alkavat, kertoilee Kuuva.

Rajamerkki 1/1

Suomenlahdesta lähtee metsän keskellä noin kymmenen metriä leveä raja-aukko, joka on raivattu puista ja aluskasvillisuudesta vapaaksi. Keskellä sitä, lähellä rantaa, on valkoiseksi maalattu rajamerkki 1/1, tästä alkaa Suomen ja Venäjän välinen maaraja, jota jatkuu pohjoiseen 1340 kilometriä.

Lähellä merkkiä on Suomen puolella sinivalkoinen paalu ja vastaavasti Venäjän puolella punavihreä paalu. Seuraavat merkki ja paalut ovat näköetäisyyden päässä.

Suomen puolella kulkee paljon asteltu, hieman mutkitteleva polku.

Venäjän puolella metsä vaikuttaa koskemattomalta - venäläisten rajamiesten valvonta tapahtuu pääasiassa kauempana rajalinjasta.

Sitä pitkin Kuuva ja Rajajärvi lähtevät kulkemaan Ullan risteillessä heidän edellään. Miehet päättivät lähteä liikkeelle yhden koiran kanssa. Luoti vietiin jaloittelun jälkeen autoon, koska se vielä opettelee työhönsä.

– Ulla tekee nyt työtään ”passiivisesti”, mutta jos se vainuaa vieraan ihmisen kulkeneen, niin tilanne muuttuu ja se alkaa jäljittää kohdetta, Rajajärvi kertoo.

– Lenkin pituus on 8–12 kilometriä. Partion koot ja koirien määrä vaihtelevat. Tämä on kaikin puolin sellaista säännöllisen epäsäännöllistä työtä. Idea on, ettei kukaan tiedä, montako miestä ja koiraa ja mihin aikaan on liikkeellä.

Periaatteessa erisuuruiset partiot liikkuvat aivan rajan pinnassa 24/7 vuoden läpi, säästä riippumatta.

Partio taittaa taivalta valtakunnan itärajalla. Ulla risteilee Kimmo Kuuvan ja Petri Rajajärven edellä. Tällaista raja-aukkoa on 1340 kilometriä etelästä aivan pohjoisen asti.

”Sade ei peitä”

Äkkiä sade yltyy kaatosateeksi. Ulla liikkuu rauhallisesti, ja miehet harppovat sen perässä.

– Toista se on 30 asteen pakkasella. Sade muuten ei peitä mahdollisen vieraan liikkujan jälkiä koiralta, vaan se kyllä saa vainun, jopa paremmin kuin aurinkoisella säällä, selittää Kuuva.

– Me sanommekin, että koira on aina partion johtaja silloin, jos jäljitetään. Me vain seuraamme sitä.

– Koiran hajuaistia ei millään teknisillä vempaimilla voida korvata, siksi se on ”liikkuva laboratorio”, Kuuva naurahtaa.

– Pitää huomioida, että lenkkiin kuluu aikaa, sillä koiraa pitää aina välillä lepuuttaa.

Kaatosade lakkaa ja muuttuu tihkuksi. Ohitamme rajamerkkejä. Miehillä on reput selässään, puseron alla luotiliivit ja vyöllä käsiaseet.

– Auto liikkuu aina partion läheisyydessä metsätiellä, joten tarvittaessa saamme hetkessä apua, tai jos meitä tarvitaan jossakin muualla, ei siirtymiseen juuri kulu aikaa.

Tästä ei ole pitkä matka ulkomaille.

Uutta tekniikkaa

Mukaamme lähtenyt Vaalimaan raja-aseman päällikkö, kapteeni

Antti Vahe

ehdottaa meille palaamista.

Katselemme kun partio jatkaa etenemistään ja käännymme sitten takaisin.

– Tätä työtä tehdään kaikkina vuorokauden aikoina läpi vuoden, kertoo Vahe.

– Toki meillä on runsaasti uutta tekniikkaa apuna. On infrapunalinjoja, täysin huomaamattomia. Sellaisen katkeaminen aiheuttaa heti hälytyksen valvontakeskuksessa. Meillä on myös toki liiketunnistimia jne. Osa laitteista on kiinteitä, osa liikuteltavia, Vahe muotoilee.

– Valvontalaitteiden sijoitus perustuu kokemukseen ja uhka-arvioihin.

– Lisäksi rajavartiolaitoksella on omat helikopterinsa, jotka nekin lentävät pitkin rajalinjaa säännöllisen epäsäännöllisesti.

– Meidän vahvuutemme on se, että kaikki ovat ammattimiehiä ja suurin osa asuu rajan läheisyydessä.

Vahe kertoo, että aivan rajan pinnassakin on asutusta siellä täällä.

– Paikalliset ihmiset ovat meille hyvin tärkeitä. He tuntevat meidät ja me heidät. Sieltä kyllä tulee soittoja, jos jotain outoa havaitaan, ja se on erittäin hyvä. He tietävät kyllä, ketä kylillä liikkuu.

Koira on partion tärkein "työkalu". Sen hajuaisti on pettämätön.

Partio on ydin

– Rajavartiolaitoksella on ollut koiria käytössään jo 90 vuotta, joten kokemusta löytyy. Tänään meillä on yli 200 koiraa, jotka soveltuvat erilaisiin tehtäviin. Suuri osa koirista on saksanpaimenkoiria, Vahe sanoo.

– Vaikka käytämme maastossa liikkuessa autoja, moottorikelkkoja ja -veneitä, sekä helikoptereita ja valvontakoneita, niin jalkaisin ja hiihtäen tehtävä rajapartiointi koiran kanssa on sitä ydintyötä rajavalvonnassa.

Vahe painottaa, että valvonta pyritään asettamaan niin kattavaksi, että paljastuminen on todennäköistä.

– Selvää on, että painopiste on täällä Kaakkois-Suomessa.

– Yhteistyö venäläisten rajaviranomaisten kanssa on kuitenkin toimivaa, ja he hoitavat oman osuutensa, kapteeni Vahe sanoo.

Valmiutta voidaan nostaa muutamassa tunnissa

- Joustavan organisaatiomme ansiosta pystymme nostamaan valmiutta jopa muutamassa tunnissa, sanoo Kaakkois-Suomen rajavartioston apulaiskomentaja, everstiluutnantti Jaakko Olli Iltalehdelle.

– Rajaturvallisuuden näkökulmasta tilanne on vakaa ja rauhallinen, mutta ennustettavuus on heikentynyt, toteaa Olli.

– Erityisesti vakituisella henkilöstöllämme kykenemme reagoimaan hyvinkin nopeasti, kertoo Olli.

– Hyvin lyhyellä aikajänteellä voimme kohdentaa joukkoja jollekin tietylle alueelle ja samalla lisätä valvontaa ja varustusta esim Kaakkois-Suomessa. Puhutaan tunneista, täsmentää everstiluutnantti Olli.

Hänen mukaansa rajavartioston valmiusjoukko – rajan keihäänkärki – saadaan erittäin nopeasti sinne minne halutaan. Valmiusjoukko on erikoiskoulutettu ja erikoisvarustettu yksikkö, eräänlainen vastine poliisin ”Karhukoplalle”. Tosin valmiusjoukko on erikoistunut toimimaan nimenomaan raja-alueen vaativissa erikoistehtävissä.

Rajavartiolaitoksella on omat helikopterinsa ja lentokoneensa, joilla mahdollinen joukkojen siirto voidaan suorittaa.

Mikäli rajatilanne edellyttää, voidaan rajajoukkoja kutsua reservistä palvelukseen. Tämä ei edellytä mitään sotilaallista uhkaa eikä näin ole yhtä dramaattinen toimi kuin armeijan joukkojen liikekakannallepano.

Apulaiskomentaja Ollin mukaan maailman kriisit heijastuvat myös Suomen rajalle.

– Pakolaisia on Venäjällä, ja reittejä haetaan joskus myös meidän rajaltamme.

– Mutta kun koko Suomen itärajalla puhutaan vuositasolla vain muutamasta luvattomasta rajanylityksestä, jotka vielä päättyvät yleensä kiinniottoon, niin voidaan todeta, että tämä on hyvin valvottu raja.

– Pohjoisella osuudella tosin valvontaa on jouduttu heikentämään.

– Myös yhteistyömme venäläisten kanssa sujuu hyvin ja he hoitavat oman työnsä, everstiluutnantti Olli sanoo.