Taantuman uhka kasvattaa Saksassa jo talouden elvytyspaineita. Kerettiläinen käänne koituisi Suomenkin eduksi, kirjoittaa erikoistoimittaja Jan Hurri.

Vuosikausiin ensimmäinen vakava taloustaantuman uhka on suhteellisen lyhyen ajan kuluessa muuttanut talouspoliittisen keskustelun sävyä ja sanavalintoja Saksassa.

Talouspoliittisesti vanhoillisen ja kurinalaisena pidetyn maan talouskeskusteluun on pitkästä aikaa palannut uusvanha avainsana ”stimulus”.

Julkisen talouden elvytystoimia tarkoittavaan sanaan liittyvät äänensävytkin tuntuvat vähitellen muuttuneen. Vuosien ajan lähes kerettiläisenä syntinä pidetty velkaelvytys voi tätä menoa pian ollakin välttämätöntä hyvettä.

Talouspoliittinen täyskäännös tuskin muuttuu tuota pikaa toimeen pantaviksi julkisen talouden vyönkevennyksiksi, mutta päivittäin poreileva keskustelu aiheesta vihjaa asennemuutoksen jo alkaneen.

Asennemuutoksen vahva kannustin on Saksassa aivan sama kuin missä tahansa muualla. Elvytysajatukset näyttävät muuttuvan synnistä hyveeksi sitä mukaa kuin talouskasvu heikkenee ja taantuman uhka kasvaa.

Yllättävän nopeaan asennemuutokseen on pannut vauhtia maailmantalouden kasvun sakkaaminen ja Yhdysvaltain ja Kiinan välillä leiskuva kauppasota.

Kauppasota on jo selvästi haitannut kansainvälisen tavarakaupan sujumista. Ja vaikka tullien korotuksia ja muita kaupan esteitä on toistaiseksi ilmaantunut eniten Yhdysvaltain ja Kiinan kahdenväliseen kaupankäyntiin, on monenlaista suoraa ja epäsuoraa haittaa koitunut kaikille muillekin maille.

Eniten haittaa näyttää koituneen niille maille, joiden tuloista suhteellisesti suurin osa on peräisin vientimarkkinoilta.

Juuri Saksan epätavallisen suuresta vientiriippuvuudesta johtuu, että talouskasvu on heikentynyt ja taantuman uhka kasvanut eniten Saksassa eikä Kiinassa tai Yhdysvalloissa.

Tällä kertaa Saksan on elvytettävä itse

Odottamattoman nopeasti vakavaksi kasvanut taantuman uhka on vähitellen avannut Saksan talouspoliitikoiden silmiä ja auttanut heitä oivaltamaan, että elvytys on ainoa keino välttää taantumaa tai ainakin lieventää taantuman tuhoja.

Vaihtoehtoja on vain vähän.

Joko Yhdysvallat ja Kiina ryhtyvät niin mittaviin elvytystoimiin, että niiden synnyttämä kysyntä vetää Saksankin viennin ja talouden pois taantumasta.

Tai sitten Saksan on itse elvytettävä taloutensa ylös kuopasta.

Toistaiseksi näyttää todennäköiseltä, että Yhdysvallat ja Kiina välttävät taantuman tällä erää ja selviävät vielä ainakin jonkin aikaa talouskasvun notkahduksella. Saksa sen sijaan on jo pudonnut nollakasvuun tai mahdollisesti suoranaiseen taantumaan.

Niinpä Yhdysvalloista tai Kiinasta ei ole pikapuolin odotettavissa uusia tai varsinkaan Saksassa asti tuntuvia julkisen talouden elvytysohjelmia.

Niinpä Saksa joko pitää talousvyötä entisellään eli kireällä ja samalla kasvattaa muutoinkin kasvavaa taantuman uhkaa. Tai sitten Saksa ryhtyy pitkästä aikaa omiin elvytystoimiin – vaikka sitten kiertämällä tai hylkäämällä itse määrittelemiään julkisen talouden alijäämä- ja velkarajoja.

Maassa käydään elvytystarpeen lisäksi kriittistä keskustelua perustuslakiin kirjatun alijäämärajoituksen mielekkyydestä. Se määrää, että julkisen talouden rakenteellinen alijäämä saa olla korkeintaan 0,35 prosenttia maan vuotuisen bruttokansantuotteen arvosta.

Alijäämärajaa on mahdollista keventää uudella perustuslain muutoksella tai se on kierrettävissä määrittelemällä talousolot poikkeus- tai hätätilaksi.

Perinteisten infrastruktuuri-investointien ja verohuojennusten lisäksi Saksassa on tiettävästi kasvavia valmiuksia ryhtyä esimerkiksi uudenlaisiin ympäristöhankkeisiin ilmaston suojelemisen nimissä.

Taantuma kasvattaisi poliittisia riskejä

Saksan on mahdollista keventää julkisen talouden viritystä jonkin verran ilman alijäämärajan kumoamista tai kiertämistä. Talouspoliittista liikkumavaraa on kertynyt siitä hyvästä, että liittovaltion budjettitalous on viime vuodet ollut ylijäämäistä.

Julkisia menoja on toisin sanoen varaa kasvattaa aiempien ylijäämien verran ilman uuden velkaantumisen tarvetta.

Tällainen budjettitalouden sisään rakennettu pelivara on tällä haavaa suurin piirtein yhden prosentin verran maan vuotuisen bruttokansantuotteen arvosta.

Se loppuu toisin sanoen hyvin pian kesken, jos maa painuu edes keskiraskaaseen taantumaan.

Siksi talouskeskustelu on paitsi alkanut maistella sanaa ”stimulus” myös herättänyt kriittisen kysymyksen perustuslakiin kirjatun alijäämäjarrun mielekkyydestä.

Saksankin talouspoliittinen johto käsittää, että jo valmiiksi perinteisiin valtapuolueisiin kyllästynyt kansa voi seuraavan taantuman kohdattuaan ärtyä toden teolla äänestämään ties kuinka radikaaleja vaihtoehtopuolueita.

Talouspoliittisesta suunnan muutosta enteilee sekin, että Euroopan unionin komissio on tiettävästi ryhtynyt harkitsemaan talousohjauksen ”yksinkertaistamista” ja pahimpien ohjausvirheiden korjaamista.

Jos esimerkiksi talouslehti Financial Timesin selostamat valmistelut pitävät paikkansa ja toteutuvat, voivat euromaat juuri parahiksi ennen ensi taantumaa vapautua niiden taloussääntöjen myötäsyklisistä kahleista, jotka pahensivat ja pitkittivät viime taantumaa.

Suomelle olisi varsinainen tuplapotti, jos Saksa aloittaisi omin päin elvytystoimet ja samaan aikaan komissio keventäisi omia taloussääntöjen tulkintojaan ja talousohjauksen otteitaan.

Näin Suomikin voisi helpottaa oman taantumansa uhkaa ja haittoja oman talouspolitiikkansa viritystä keventämällä. Talouspoliittista täyskäännöstä helpottaisi, jos Saksa näyttäisi esimerkkiä ja Bryssel väläyttäisi vihreää valoa.