Snažím se dávat si na to pozor, ale až příliš často se tomu neubráním a přistihnu se, že v duchu srovnávám. Za ten měsíc, co jsem z Ameriky zpátky v Česku, pozoruju, v čem konkrétně se od nich tak lišíme. Proč jsou oni většinově v dobré náladě a my většinově v přinejlepším žádné. Zkrátka: zažíváme takřka na každém kroku malá, každodenní ponížení. Někdy neznatelná, jindy pobuřující, ale jejich moc spočívá v tom, že jsou neustálá. Takové ustavičné pohlavky, které by po čase vzaly sebevědomí i tomu nejpozitivnějšímu Američanovi.

Tak například: vejdu ráno před devátou hodinou do Billy v samém centru Prahy. Všude kolem hlavně kanceláře a lidé pracující v centru, kteří většinou potřebují jen rychle popadnout něco k jídlu a stihnout schůzku nebo poradu. Zatímco v