Jde o mírně upravený příspěvek do knihy

Václava Cílka (ed.): Něco se muselo stát - Nova kniha proměn.

Školství není vzdělávání

Něco se změnilo – ve světě, ve společnosti. Školský systém bohužel na změny nezvládá reagovat, neumí to, nikdy nemusel a často ani nemůže. A to vytváří a prohlubuje problémy uvnitř školského systému, uvnitř škol, uvnitř tříd, ba i v duších učitelů, žáků i rodičů. Chceme-li řešit nebo alespoň hledat příčiny problémů školství a vzdělávání, nemá smysl začínat od vnitřních potíží škol a řešit, zda má být státní maturita z matematiky povinná, povinné přijímací zkoušky, kdo má jmenovat profesory; ba ani otázky zařazení žáků z vyloučených lokalit do běžných škol či kupování titulů nejsou klíčové.Když na druhé palubě lodi dojde toaletní papír, je to nepochybně velká nepříjemnost, a rozumím nespokojenosti pasažérů i naléhavosti problému. Jde-li ale o říční loď, kterou silný proud právě vynesl na širé moře mezi ledovce, není toaletní papír ani přesolená polévka největším nebezpečím. A problémy nevyřeší ani lepší výcvik posádky a dokonce ani to, když posádce zdvojnásobíme platy. Je třeba se podívat na změny v okolním světě a posoudit jejich dopady na školství. A právě tomu je věnován tento text.Zdá se, že změny jsou natolik hluboké a závažné, žeTaková změna bude složitá, náročná i bolestná a jistě nebude trvat jen pár let.Hlavní překážkou proměny jsou zakořeněné způsoby uvažování, mýty, předsudky a řada omylů, které ještě nedávno byly nezpochybnitelnými pravdami. V myslích velké části veřejnosti, zejména rodičů i mnohých učitelů, však zůstávají. Mnozí z nich míní, že řešení spočívá v „návratu ke školství mých mladých let“, ignorujíce změny, ke kterým ve světě došlo, a jejich hluboký dopad na celé vzdělávání. Přibývá však lidí, kteří nutnost změny vidí a hledají cesty.Říční loď se prostě na moře mezi ledovce nehodí, ale co dělat, když už tam jsme? Musíme ji přestavět, a co je nejhorší, musíme ji přestavět během plavby. Názory části posádky, že nejlepší by bylo vrátit se do řeky, jsou naivní, proud i vítr náš ženou pryč, přes moře. A navíc mnozí pasažéři, ba i část posádky, se už ani nechce jen plavit po řece tam a zpátky. Chtějí na moře.Než pokročím dál, je třeba vyjasnit pojmy. Mnozí pokládají za vzdělávání jen to, co se děje ve škole, a vzděláním myslí, co se naučili ve škole. Ale člověk se učí a vzdělává pořád, často, i když o tom neví. Učení je trvalý přirozený proces, dokonce tak přirozený, že jej ani neumíme zastavit. Už Aristoteles ve 4. století před naším letopočtem v úvodu své Metafyziky napsal: Učení je člověku přirozené. Právě proto, že je člověk učenlivý, se mohlo lidstvo dostat až tam, kde je dnes.Školství ovšem obhospodařuje jen část vzdělávání, a jak vysvitne níže, čím dál menší. Navíc část z toho, co se ve škole učíme, zase rychle zapomeneme a na způsob, jakým myslíme, cítíme nebo jednáme, to nemá žádný vliv a tudíž to vlastně není vzdělání (viz wikipedie „Každá zkušenost, která má formativní vliv na způsob, jakým člověk myslí, cítí nebo jedná, může být považována za vzdělávací.“)Kdykoliv se ale začne mluvit o vzdělávání, vždy nakonec diskuse skončí u školy. Je to tím, že většina z nás nikdy neměla důvod příliš přemýšlet o tom, kde a jak jsme se naučili to všechno, co umíme, potřebujeme a používáme. Vzdělávání mimo školu je hluboké, trvalé ale rozptýlené. Sice se celý život něco učíme, něco se dozvídáme a něco nám v hlavě zůstává pro potřeby dalšího použití, ale většinou si to neuvědomujeme. Zato školu jsme si uvědomovali velmi dobře. Ve škole se vykládalo, dělaly se domácí úkoly, rozdávaly se pětky a poznámky, vzdělávání byl vědomý a často nepříjemný proces, ke kterému jsme se často museli nutit. Školním vzdělávání jsme moc dobře věděli, proto si je pamatujeme. A proto k němu vždy sklouzneme, když začneme o vzdělávání přemýšlet nebo mluvit. A bohužel si pak neumíme představit jiné systematické, ale ani nesystematické vzdělávání než to školní.Postupně se podíváme na šest změn v našem světě, které dopadají na školství.Internetové zdroje, sociální sítě, média ale počítačoví hry, cestování atd. to všechno nebývale rozšířilo možnosti kde a jak se vzdělávat. Monopol školy skončil.Je to poprvé v historii, kdy děti vzděláváme do světa, který bude nepochybně jiný než náš a do světa, který se bude stále měnit. Jak může stabilní instituce, jakou je škola, připravovat děti na neznámo a na změnu?Kdo chce, může studovat. A stejně, jako když Marie Terezie zaváděla povinnou školní docházku, tak se mnozí diví, že by maturitu či vysokou školu měli mít skoro všichni.Svoboda volby se stala jednou z nejvyšších hodnot. Každý má právo na svůj hodnotový rámec, každý chce něco jiného. Je jasné, že jedna škola nemůže vyhovět všem.Peníze vládnou světem. Postupně z veřejného prostoru vytlačily debatu o morálních normách a etice, debatu o tom, co to je dobrý život. Když ale nevíme, co to je dobrý život, jak na něj můžeme děti připravovat?V rozvinutých zemích už problém chudých není hlad, ale obezita. V takovém světě se zcela mění motivace pro vzdělávání.Když nevíme, kam plujeme, je každý vítr špatný.