Sdílení jednoho příběhu, jednoho mýtu, je zdrojem elementární důvěry ve stát a v ty, kdo ho obývají. Mýtus zakládá společenství se sdílenou minulostí a společnou budoucností. Mýtus zakládá důvěru mezi lidmi. Pokud se k sobě v minulosti všichni chovali zodpovědně a vždy sledovali zájem celé společnosti, pak lze totéž očekávat a také vyžadovat od současníků.

Jenomže co kdyby existovala země, jejíž základní osou vyprávění je příběh, ve kterém je jedno, co děláte, protože o všem rozhoduje někdo jiný. Elity vždy selžou, zradí nebo utečou.

Většině lidí je to jedno. Obvyklou strategií přežití je nezájem, kolaborace a udávání. Byl by to vůbec národ? Dalo by se v tom žít? Věřil by v něm někdo někomu?

První a poslední republika

První republika je považována za zlaté období českého státu. Za důkaz, že když Češi dostanou prostor, dokáží velké věci a patří mezi nejlepší na světě. Dokladem je ekonomická úspěšnost země. Aniž to nutně chceme rozporovat, je vhodné dané tvrzení zpřesnit: „Když jsou Češi součástí multikulturní země, dokáží velké věci.“

V první republice tvořili 51 procent obyvatel. Necelou čtvrtinu tvořili Němci a především bez nich a bez židovské menšiny by slušné ekonomické postavení mezi státy Evropy nebylo možné. Stejně tak by nebylo možné bez infrastruktury, kterou na našem území vystavělo Rakousko-Uhersko. Rychlost, s jakou vláda Františka Josefa vybudovala na území Čech a Moravy železniční síť, je z dnešního pohledu nepředstavitelná. Stejně tak je neuvěřitelná skutečnost, že se ji od té doby nepodařilo zmodernizovat pro podmínky 21. století.

Vzpomínky na tehdejší silnou ekonomiku také ignorují