"Mõni aeg tagasi, kui olime perega koos Viinis oma korteris süüa tegemas, ütlesid mu naine ja laps, et igatsevad Eestit. See koht on meile eriliseks saanud, sest meid võeti siin avatud ustega vastu," rääkis hiljuti 50. sünnipäeva tähistanud rumeenlane intervjuus portaalile Võrkpall24.ee. "Eesti inimesed on andnud meile nii palju ja me oleme neile selle eest tänulikud. Nii mina, mu naine kui mu tütar tunneme end Eestis hästi. Meil on siin palju sõpru ja ükskõik, mis tulevik toob, hakkame siin igal juhul aega veetma ka hilisemas elus."

"Eesti koondis on minu jaoks emotsionaalne projekt. Ma olen kindel, et saabub ka see aeg, mil see meeskond vajab midagi uut. Meie koostöö ei pea venima nii pikaks, et on näha mängijate tüdimust. Praegu jagub meil veel ühiseid eesmärke, mida täide viia. Näiteks tuleva aasta EM-finaalturniiril lõpuks millegi suurema kordasaatmine. Seejärel tuleb olümpiaperiood, mille kohta mul täit kindlust veel pole. Muidugi tahaksin ma proovida nende poistega ka olümpiale pääseda, aga kõik sõltub sellest, millises seisus järgmisel aastal oleme."

"Võimalik, et näiteks pärast Tokyo olümpiat olekski meeskonnale vaja uut treenerit ja motivatsiooni. Minul endal pole siiani motivatsiooniga probleeme tekkinud, sest ma näen igal aastal uusi mängijaid peale kasvamas. Iga nooruk, kes koondisega liitub, muudab seda kooslust ja toob uut verd. See on mulle piisav motivatsioon. Aga kui see motivatsioon peaks mingil hetkel kaduma, oleks kindlasti aeg lahkuda."

Loe täispikka originaalartiklit Võrkpall24.ee lehelt.