Och så har bostadsminister Mehmet Kaplan (MP) hamnat i blåsväder igen. Denna gång för att han deltagit på en middag där flera kända turknationalister deltog:

• Yavuz Selim Celik, ordförande för islamist-nationalistiska gruppen Milli Görüs

• Ilhan Senturk, ordförande för den svenska grenen av den fascistiska organisationen Grå vargarna

• Barbaros Leylani, som nyss avgick som vice ordförande för Turkiska riksförbundet efter ett tal där han beskrev armenier som hundar och talade om död och blod som ska flyta.

Kaplans närvaro på middagen har – med all rätt fått mycket starka reaktioner. Såväl Senturk som Celik berättar i olika intervjuer att Mehmet Kaplan mycket väl vet vilka de är och vilka organisationer de tillhör. Det är klart att ord kan stå mot ord. Men bevisbördan vilar tyngst på den pressade ministern, Kaplans ursäkter har inte gjort saken bättre.

Men låt oss lyfta blicken från middagsbordet – är det verkligen märkligt att Mehmet Kaplan och turkiska nationalister håller ihop? Svaret är nej.

Titta till exempel på hur det gick till i mars 2010, när Sveriges riksdag tog det historiska beslutet att erkänna Seyfo – folkmordet i det ottomanska riket i slutet av 1910-talet på armenier, assyrier/syrianer, kaldéer, pontier, yezidier med flera grupper.

Är det något som Turkiet och turknationalister hatar är det när folkmordsfrågan lyfts.

Alliansregeringen var emot ett erkännande, den ville för allt i världen inte stöta sig med Turkiet. Men en handfull borgerliga ledamöter röstade med oppositionen S, V och MP och med röstsiffrorna 131–130 togs beslutet.

I debatten gick Mehmet Kaplan (MP), då riksdagsledamot, upp i talarstolen omedelbart efter Södertäljes Yilmaz Kerimo (S).

Bland annat sa Kaplan att ”Enligt turkiska myndigheter har man börjat röra på sig. Det har de påstått ett antal gånger, men nu är trovärdigheten i mina ögon högre ...”. Han ägnade också en god stund att säga att det inte går att lasta Turkiet och turkar för det som skedde under osmanska riket, ” Det är precis som om man skulle säga att det var Tyskland eller tyskarna som var bödlar. Vi säger alltid att det var nazisterna”.

En jämförelse som haltar betänkligt eftersom Tyskland (till skillnad från Turkiet) verkligen tagit ansvar för de historiska brotten.

Anförandet är långt, men inte särskilt koncist. Efter talet gör Kaplan något som verkligen visar vad han tycker – han kvittar ut sig, vilket betyder att han inte deltar i omröstningen. Mehmet Kaplan medverkar inte när Sveriges riksdag beslutar om Seyfo.

Däremot, när svenska azerbajdzjaner i februari 2014 höll en minnesdag om massakern i Khojaly, utfört av armeniska styrkor under kriget i Nagorno-Karabach, 1992 (och där minst 161 människor dödades), var Kaplan en av talarna.

Framför diverse plakat på engelska som kallar Khojalymassakern för ett folkmord och som kräver ett ”stopp för den armeniska aggressionen” framfördes också av en annan talare att minnesmärken för folkmordet 1915 ”skadar våra turkiska bröder”.

Kaplans kopplingar till proturkiska element är många – och anmärkningsvärda. Det är en gåta att Miljöpartiet och regeringen fortfarande har förtroende för honom. Han bör avgå.