År 1990 erkändes dyslexi som ett handikapp. Ordet handikapp har senare ersatts av begreppet funktionsnedsättning. Mer än 20 år har gått sedan dess, men för personer med dyslexi är det fortfarande långt ifrån självklart att mötas av förståelse.

Det är vanligt att elever med dyslexi inte lär sig läsa under lågstadiet, trots intensiv träning. Läsning består av avkodning – alltså kopplingen mellan bokstav och språkljud – och förståelse. Dyslexi innebär problem med att uppnå en automatiserad avkodning och bristfällig avkodning blir ett hinder för läsförståelse.

Svårigheterna kvarstår vanligtvis genom skolåren och långt upp i vuxenlivet. Det kan innebära att läsningen förblir långsam, att till exempel inte hinna läsa textremsan på tv, eller svårigheter att stava.

Den som har läs- och skrivsvårigheter upplever sig ofta som dum och obegåvad i jämförelse med sina kamrater i skolan. I dag vet vi att man absolut inte kan sätta likhetstecken mellan funktionsnedsättningen dyslexi och att ha svårt att lära. Ändå blir skoltiden ofta ett långt lidande för dessa elever och Skolverkets nya nationella prov ökar nu på detta lidande.

Sedan år 2000 utformas nationella prov för grundskolan och gymnasiet. Syftet med proven är att underlätta en likvärdig och rättvis bedömning och betygsättning. Nytt för i år är prov i årskurserna 3 och 6 i matematik och svenska.

Nytt är också att proven inte får anpassas till elever med funktionsnedsättning, vilket var möjligt tidigare. Alla elever ska göra samma prov, även om läraren vet att eleverna med dyslexi kommer att misslyckas.

Proven ska enligt Skolverket ha en diagnostisk funktion och till exempel visa om en elev behöver särskilt stöd. Men som dia­gnosmaterial är de nationella proven synnerligen trubbiga instrument. Läsa och skriva är språkliga aktiviteter och en diagnos kan enbart baseras på en grundlig genomgång av den språkliga förmågan. Att en elev inte kan läsa en viss text är bara ett konstaterande, ingen diagnos.

Är det då meningsfullt att elever som inte läser ska delta i dessa prov? Vi anser inte det.

Lärarna vet självklart redan vilka elever som ännu inte kan läsa, att tro något annat är att nedvärdera lärarkåren. Deras kunskap om vilket stöd och vilka åtgärder som ska sättas in kan däremot variera. Där är inte resultaten på de nationella proven till någon hjälp.

Den sorgliga sanningen är dessutom att även när en lärare vet vilken typ av stöd en elev skulle behöva, är det inte säkert att skolan kan tillhandahålla detta. Lärarförbundet gjorde år 2012 en enkät bland 800 lärare. Där uppgav varannan lärare att de hade hindrats från att sätta in extra stöd för elever som behövde det. Så är det i dagsläget, även om Skollagen kapitel 3 lyder: ”Särskilt stöd ska ges till elever som har svårigheter i skolarbetet.”

I Skollagen kapitel 2 står det: ”I utbildningen skall hänsyn tas till elever med särskilda behov.” Det är tillåtet för elever med dyslexi att använda assisterande teknik i det ordinarie skolarbetet. I årskurs 6 har i bästa fall elever med dyslexi fått lära sig använda till exempel talsyntes, som omvandlar text till tal, stavningsprogram och digitala ordböcker i skolarbetet och på prov.

Men vid nationella prov är det plötsligt inte tillåtet. Här blir alltså elever med funktionsnedsättning berövade sina hjälpmedel och därmed möjligheten att visa sina faktiska kunskaper.

Självklart blir elever med dyslexi och deras föräldrar djupt oroade, när de hör att hjälpmedel inte är tillåtna. Hjälpmedel som eleverna är helt beroende av. Det är svårt att föreställa sig att man skulle ta glasögonen från en elev med kraftig synnedsättning och hävda att eleven ska prestera så gott den kan utan glasögon.

Det är djupt kränkande att berövas sina hjälpmedel, när man verkligen ska visa vad man kan. Det är också kränkande mot lärarna att tvingas behandla sina elever på detta sätt. Om läraren hjälper eleven med uppläsning av texten och uppgifterna får provresultatet inte användas som betygsunderlag.

Skolverket menar också att om en elev undantas från provet kan han/hon känna sig särbehandlad. Men är det inte också en särbehandling att sättas i en provsituation där man är dömd att misslyckas?

En elev som har svårigheter att avkoda kan ändå ha god språkförståelse och uttrycksförmåga och möjlighet att analysera innehållet i en text som han eller hon lyssnat till. Det finns flera exempel på författare som har eller har haft problem med avkodning och ändå gett prov på en avancerad språklig förmåga. Här kan nämnas Lennart Hellsing, HC Andersen och Agatha Christie.

Många personer med dyslexi har problem med att lära sig saker utantill. Att minnas något enbart i dess ljudmässiga eller fonologiska form kräver en hög fonologisk medvetenhet och det saknar många dyslektiker. De har en språklig funktionsnedsättning som även får följder för matematiken. Det kan, trots många års slit, vara svårt eller omöjligt att lära sig hela multiplikationstabellen. Men någon som har dessa problem kan likväl ha en god förmåga till matematisk tänkande och andra minnesförmågor kan fungera utmärkt.

I dagens läge har de flesta tillgång till en miniräknare i mobilen. Men detta enkla hjälpmedel kan man komma runt problemet med multiplikationstabellen. Men på nationella prov i matematik får inte hjälpmedel användas. Det betyder att provet i matematik slår ut elever med dålig fonologisk medvetenhet och missar att bedöma deras matematiska förmåga.

De nationella proven syftar till att visa på kunskapsluckor. Men i själva verket är det kanske så att de missar att lyfta fram elevers verkliga förmågor. Vem är betjänt av det?

Finns det på Skolverket tillräckliga kunskaper om hur funktionsnedsättningen dyslexi påverkar skolarbetet?

I Barnkonventionen kan man läsa om barns lika värde och rättigheter och att barnen ska komma i främsta rummet. Känner inte Skolverket till det?

Elever med dyslexi förnedras fortfarande och får stå där med dumstruten på huvudet.

Ulla Föhrer

leg logoped, med dr h c

Helena Bross

lågstadielärare och författare med dyslexi

UNT 5/5 2013