Postmodernismen är inte postsanningarnas moder

På senare tid har det i vissa läger blivit populärt att hävda att det högerpopulistiska uppsvinget för ”alternativa fakta” skulle ha sina rötter i en postmodernistisk samhälls- och kunskapssyn. Men ett sådant resonemang är förvirrat och grunt, menar journalisten Jonas Elvander.

Sedan begreppet ”post-sanning” gjorde inträde i det officiella ordförrådet i slutet av förra året har det i medierna åter blivit populärt att tala om postmodernism. Flera skribenter har försökt göra fenomenet och dess påstådda relativism ansvarigt för den ”faktaresistenta” högerpopulismens uppsving i västvärlden.

Men kunskapen om vad postmodernismen egentligen är tycks inte vara särskilt djup, vilket gör att diskussionerna snarare bidrar till den förvirring som många skribenter i sanningens namn säger sig vilja bekämpa.

Postmodernism har sedan det populariserades av Jean-François Lyotard 1979 i Det postmoderna tillståndet varit ett så hett omstritt begrepp att någon konsensus om vad det faktiskt betyder aldrig riktigt har etablerats. Lyotard använde ordet för att beskriva vad han såg som ett skifte i vetenskapernas förhållande till kunskap.

Mot slutet av 1970-talet hade de ideologiska och epistemologiska ”berättelserna” som vetenskaperna hade vilat på under 1900-talet börjat upplösas. Såväl upplysningstraditionens löfte om frigörelse av det rationella subjektet som den hegelianska marxismens förkunnelse att historien obönhörligt rörde sig mot det klasslösa samhället hade förlorat sin dragningskraft. Gemensamt för de här tankeströmningarna var att de gjorde totala anspråk på att förklara världen, varför Lyotard kallade dem för ”stora berättelser” (grands récits).

Under andra hälften av 1900-talet hade omfattningen av seklets katastrofer gjort att dessa berättelser börjat förlora sin auktoritet, hävdade han. I stället såg han hur de ersattes av en mångfald av lokalt förankrade ”små narrativ” som inte gjorde anspråk på att förklara världen utifrån en övergripande princip. Denna emfas på en pluralitet av teoretiska perspektiv är det som i regel brukar anses utgöra postmodernismens huvuddrag.

I stället för enhet, framåtskridande, mening, djup och frigörelse förlades tonvikten på fragmentering, upplösning, spel, yta och likgiltighet.

Ungefär samtidigt som Lyotard beskrev förskjutningarna inom vetenskaperna skedde även stora förändringar på det kulturella området. Inom konst, litteratur, film och arkitektur började ett markant brott med den modernistiska traditionen att utkristallisera sig. I stället för enhet, framåtskridande, mening, djup och frigörelse förlades tonvikten på fragmentering, upplösning, spel, yta och likgiltighet. Om modernismen var utopisk i sin syn på historien som en progression mot allt större mänsklig frigörelse var postmodernismen snarare självreflexiv och tillbakablickande.

Men detta tillbakablickande var samtidigt märkligt frånkopplat från historien. Den framåtblickande modernismen var väl förankrad i historien som den samtidigt sökte göra ett brott med i frigörelsens namn medan den tillbakablickande postmodernismen flätade samman olika aspekter av det förflutna i olika konstellationer helt befriade från en historisk förståelsehorisont. Kulturkritikern Fredric Jameson har beskrivit postmodernismen som ”ett försök att tänka nutiden historiskt i en tid som har glömt hur man tänker historiskt från början”. Den emblematiska formen i postmodern konst är kollaget: byggnader och konstverk som kombinerar stilar och drag från helt olika historiska epoker, romaner med en kombination av stilgrepp och avsaknad av narrativ struktur, filmer utan tydligt subjekt eller linjär handling. Denna historielösa historicitet där vad som helst kan kombineras med vad som helst i total brist på historiskt eller kulturellt sammanhang är utmärkande för postmodern kultur.