Platsen för Stefan Löfvens jultal var nästan banalt symbolisk: en ruin i Visby.

Förtroendet för statsministern har ju formligen rasat. Inte ens var fjärde väljare - 23 procent - känner tillit till regeringschefen, enligt SVT/Novus.

Hans tal tydde inte på att formkurvan är på väg uppåt. Det var svulstigt men ihåligt, som om talskrivaren desperat hade försökt att dölja ett politiskt tomrum med extra stora lass av ”välfärd!”, ”tillsammans!”, ”samhällsbygget!” och ”Janssons frestelse”, som Löfven avslöjade att han gillar. Två gånger.

S-ledaren såg bitvis modstulen ut i det kyliga decemberdunklet. Men är han verkligen så oroad över socialdemokratins knackiga hälsa som han borde vara? Ibland tycks han vara ganska betagen i sin viktighet.

I sitt tal sade han bland annat att Januariavtalet innebar ett ”ideologiskt val att stå upp för rättsstaten” och tackade Centerpartiet och Liberalerna för att de hade modet att ställa sig ”på rätt sida av historien”.

Om Stefan Löfven 2019 tror att han är Winston Churchill 1940 är han på en helt annan sida i historieboken än de flesta väljare.

Socialdemokraternas krisplan

Viss krisinsikt finns förstås i partiet. En mellanvalsstrategi ska ha klubbats som går ut på att S ska försvara den Lööftunga regeringspolitiken samtidigt som man gör S-märkta utspel.

Är kalkylerad luddighet vägen till framgång? Knappast. I Socialdemokraternas egen valanalys 2018 konstaterades det att många sympatisörer sade tack och adjö när S-MP-regeringen drev igenom gymnasieamnestin samtidigt som Löfven och andra valkampanjande S-toppar mullrade om behovet av en stram migrationspolitik.

Otydligheten ”skapade osäkerhet hos väljarna och skadade förtroendet för partiet”, lyder slutsatsen.

Tre år till med den medicinen låter minst sagt hälsovådligt.

Kanske tänker sig Socialdemokraterna att de kan ställa saker till rätta igen genom en valrörelse med episkt fagra löften. Men går det? Visserligen säger statsvetenskaplig visdom att svenska väljare och valrörelser är påtagligt framåtblickande: Vi fokuserar mer på vad partier står för och kan erbjuda än ser bakåt och utvärderar deras gärningar.

Men tiderna förändras. I dag är en stor majoritet av svenskarna pessimistiska om landets framtid. Förtroendet för politikers förmåga att lösa stora samhällsproblem har dalat.

Stefan Löfven och murarna

Det kan ju tänkas att svartsynta väljare är mer benägna att ruva på missnöje och utkräva ansvar än medborgare som är ganska nöjda med sakernas tillstånd och ser framtiden an med viss tillförsikt.

Dessutom har det aldrig varit lättare för väljare att bläddra i det förflutnas arkiv. Politiska tal, utspel och debatter, allt finns på nätet och skickas beredvilligt runt i sociala medier.

Hur många gånger har inte Stefan Löfven konfronterats med klippet där han ropar: ”Mitt Europa bygger inte murar!” under Refugees Welcome-manifestationen på Medborgarplatsen i Stockholm? Det hände i september 2015, men internet glömmer aldrig.

I nästa valrörelse kan Socialdemokraterna och Löfven - som påstår att han ska sitta kvar - upptäcka att det blev svårt att skaka av sig januarikostymen, i synnerhet om dagens samhällsproblem består eller förvärras.

Det lär knappast räcka att lova mer välfärd, ledighet eller maxtaxor om en stor del av väljarkåren är upptagen av frågan: ”Hur väl har ni skött landet?”

LÄS MER: Det här duger inte för en statsminister