Sveriges Televisions granskning av representationen i bolagsstyrelser, med hashtagen #vitabolag, fick snabbt igång en debatt. Kanalen kartlade nämligen människor utifrån deras hudfärg.

”För att undersöka personernas etniska bakgrund har vi läst CV:n, tittat på foton och gjort annan research”, förklarade SVT. Strax därefter backade dock kanalen: 35 twittrare hade visat sig vara kritiska.

Så ängsligt.

SVT är i själva verket i gott sällskap med sin kartläggning, fokus på hudfärg ligger rätt i tiden. På senare år har separatistiska grupper som ”Rummet” dykt upp, journalister har kartlagt ”vita” och invandrare. Prat om vita och svarta kroppar är högsta mode.

Redaktionen bakom #vitabolag borde ha sagt som det är: att de tror att man kan mäta mångfald, eller brist på mångfald, genom att titta på människors yttre. Det är det som sagt fler som hävdar, även om det ofta lindas in i fluff.

I helgen firade Rättviseförmedlingen, som enligt dem själva jobbar för ”rättvis representation”, fem år. Kulturminister Alice Bah Kuhnke presenterade födelsedagspresenten i en hel artikel: Rättviseförmedlingen ska få i uppdrag att hjälpa kulturdepartementet att öka mångfalden. Även Centerpartiets liberala Annie Lööf gratulerade och berömde. Miljonbidragen tickar in och makthavare står på rad för att applådera.

Men hur många bryr sig om vad Rättviseförmedlingen faktiskt uttrycker? Vad som började som ett nätverk som sa sig vilja lyfta fram kompetens, är i dag ett identitetspolitiskt projekt för etnisk och könsmässig representation.

Efter riksdagsvalet i september skickade de till exempel ett pressmeddelande med rubriken ”Rättviseförmedlingen välkomnar den rättvisa representationen i nya regeringen”. Tillräckligt många ministrar bröt nämligen ”vithetsnormen” och könsbalansen var jämn. ”Vi tror att det här öppnar upp för fler att kunna drömma om att bli politiker”, avrundade Rättviseförmedlingens ordförande Seher Yilmaz hoppfullt meddelandet.

LÄS ÄVEN: Jo, Madon ibland måste vi prata kön och hudfärg

I klartext: jag, som kommer från samma region som det miljöpartistiska statsrådet Mehmet Kaplan, och delar ”färgnyanser” med honom, skulle alltså vara representerad av denne. De mörkhåriga statsrådens närvaro i regeringen skulle rent av kunna få mig och andra att ”drömma om att bli politiker”.

Kära Seher Yilmaz, om du läser detta: nej, nej, nej, nej, nej. Varken Kaplan eller du representerar mig. Jag kommer i ärlighetens namn inte på en enda fråga där jag utbrister att ”där! Där har jag min representant!” när jag hör er, och jag misstänker att det är ömsesidigt.

Är frågan om mångfald därmed ointressant, finns det inga bekymmer? Självklart finns det problem. Män kvoteras in på maktpositioner. Människor med utländsk bakgrund utsätts för fördomar och diskriminering. Det behöver ständigt avslöjas och motarbetas.

Just därför är det idioti att fördumma debatten genom hudfärgskartläggningar, som en quick fix för ökad mångfald. Det är simpelt och ger rubriker, men våra pigment säger förstås ingenting om våra egenskaper, meriter eller politiska åsikter.

Föreställningen att vi är vårt yttre, vår ”ras”, är en återvändsgränd – och har inte ett skvatt med rättvisa att göra.

Våra pigment säger förstås ingenting om våra egenskaper, meriter eller politiska åsikter.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.