"Bögjävel". "Fy fan vad äcklig du är". Nyligen vittnade Ardeshir Bibakabadi i Göteborgs-Posten om hur han har mötts av hat och hot när han i Rädda Barnens regi föreläst på skolor om sin homosexualitet och sin muslimska tro.

Det mest otäcka i artikeln är dock inte glåporden från eleverna - eller ens att en av dem försökte attackera Bibakabadi. Det är att skolpersonal på Sjumilaskolan i Biskopsgården också vände sig emot honom.

När han skulle föreläsa för skolans stökigaste klass anslöt flera lärare och elevassistenter som inte hörde till klassen och ifrågasatte hur Bibakabadi kunde kalla sig för både homosexuell och muslim.

"De tror på Koranen på ett så starkt sätt och accepterar inte 'tolkningar' eftersom Gud har sagt att det är på ett sätt. Deras problem var att han sa att han tolkade det som OK att vara homosexuell. Det kunde de inte släppa", berättar en tidigare anställd på skolan för GP.

Till slut fick föreläsningen avbrytas i förtid.

Efter händelsen har anställda tilldelats varningar för att de agerat mot kommunens värdegrund. Skadan är dock redan skedd. En hel klass har på skoltid fått höra att det inte går att vara både muslim och bög. Och en man som flytt från mullornas Iran har blivit påhoppad av kommunal personal i Sverige. Vilket mörker!

I kontroversen finns paradoxalt nog dock också något hoppfullt. Jag minns den uppiskade stämningen kring Elisabeth Ohlson Wallins utställning Ecce Homo i slutet av 90-talet: Bombhot, upprörda diskussioner med frikyrkliga klasskamrater, väktare vid entrén till länsmuseet i Skara.

Men Ohlson Wallin förde homokampen framåt just genom att trycka på smärtpunkterna. "Skulle Jesus ha umgåtts med bögar och transvestiter?" I den debatt som följde på utställningen blottlades en unken homofobi inom kyrkorna. Upprördhet kan således vara ett gott tecken. Den som bedriver en frihetskamp möter ofta högljutt motstånd.

Fallet Ardeshir Bibakabadi visar därför på faran med kraven om att konstnärer och aktivister ska "visa respekt" för islam och andra religioner. Vem ska bestämma var gränsen går? Ska Bibakabadi förneka sin religion eller krypa tillbaka in i garderoben för att inte väcka anstöt?

Ardeshir Bibakabadi förtjänar vårt stöd. Foto: Privat

Hans upplevelser visar också på vikten av öppen debatt. Efter Ecce Homo riktades sökarljuset mot kyrkorna och deras syn på homosexuella. Därmed kunde utställningen bli en katalysator för förändring.

Men när Ardeshir Bibakabadi i dag påpekar att han själv bara mött homofobiska reaktioner i klasser där många elever har utländsk bakgrund får han mothugg av Rädda Barnen. I stället för att ta Bibakabadis erfarenheter som en ledtråd till var värderingsarbetet behöver vara som mest intensivt känner sig projektledaren Sara Mühling tvungen att påpeka att "utmaningen är omfattande och generell".

Det är en relativisering som känns igen från debatten om hedersvåld och antisemitismen i Malmö. Tanken är säkert god: att undvika att underblåsa främlingsfientlighet. Och visst finns homofobi i hela samhället.

Men det finns goda skäl att tro att problemet är mer utbrett i grupper från länder där homosexualitet fortfarande straffas med fängelse eller döden. Och när en muslimsk bög utsätts för hat och hot från andra muslimer måste vi kunna fokusera på den problematiken.

Annars sviker vi alla de människor som flytt till Sverige för att kunna leva öppet som homosexuella.

Läs också: Blunda inte för unken kvinnosyn

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.