Att som sjukskriven partiledare följa politiken från läktaren var en annorlunda upplevelse. Jag unnar ingen att bli överansträngd med allt vad det innebär, men att få möjlighet att stanna upp ger ändå utrymme till reflektion. Jag ser att svenska politiker både till höger och vänster har försatt sig en besvärlig situation. Övriga sju partier för en migrationspolitik som nu uppenbart skadar de egna partierna, men det vågar man inte erkänna utan lägger fram de mest krystade förklaringar till varför väljarna sviker.

Den så kallade Decemberöverenskommelsen är en maktkartell mellan regeringen och Alliansen med det uppenbara syftet att kringgå vår vågmästarställning. Jag har flera gånger hört att vi i Sverigedemokraterna skulle förlora på detta. Stämmer det?

Vårt väljarstöd ökade med ungefär sju procentenheter under den förra mandatperioden, en framgång givetvis. Analyserar man aktuella opinionsundersökningar, som normalt brukar underskatta vårt stöd, kan vi nu ha ökat med nästan lika mycket på drygt ett halvår. Medlemmar strömmar till och nu utmanar Sverigedemokraterna Moderaterna om platsen som Sveriges näst största parti. Den här utvecklingen har gått betydligt snabbare än jag trodde i valrörelsen.

Genom Decemberöverenskommelsen har Alliansen, i synnerhet Moderaterna, gett upp sin naturliga roll som oppositionskraft och generöst överlämnat den till oss sverigedemokrater. Den som verkligen är missnöjd med regeringen måste ju bli besviken på Alliansen, som visserligen kritiserar regeringen verbalt men som ger den sitt passiva stöd i riksdagen. Att vi då vinner många anhängare som tidigare tvekat ser jag som naturligt.

Problemet med Decemberöverenskommelsen är alltså inte att vi i Sverigedemokraterna skulle förlora på den, problemet är att den är dålig för Sverige. Vem som helst kan se i statsbudgeten att kostnaderna för migration och integration skenar, någonting de andra partierna inte orkar ta tag i. Prognosen för 2015-2018 har rusat med nästan tjugo miljarder på bara ett halvår och det är långt ifrån hela bilden eftersom de riktigt stora kostnaderna ligger på kommunerna, där skola och socialpolitik kommer i kläm.

Samtidigt upplever jag att Alliansen bara tittar på medan regeringen missköter till exempel energipolitiken. Vattenfall meddelar nu att man planerar att stänga två kärnkraftsreaktorer i förtid på grund av regeringens höjda skatter. Det här riskerar att långsiktigt få allvarliga återverkningar på industriföretagens vilja att investera i Sverige, vilket innebär förlorade arbetstillfällen och skatteintäkter. Spelar inte detta någon roll för Alliansen och deras väljare?

En annan aspekt av Decemberöverenskommelsen är att den ger Vänsterpartiet inflytande över budgetprocessen. Vänsterpartiet fick inte ens hälften av Sverigedemokraternas väljarstöd, men för att vänsterblocket ska bli större än Alliansen behöver regeringen alltså vinna Vänsterpartiets lojalitet. Aldrig har väl Carl Bildts uttryck "rödgrön röra" passat bättre och ändå är det nu hans eget parti som släpper fram den.

Jag reflekterar också över Decemberpaktens legitimitet i väljarnas ögon, samt tidsaspekten. På några dagar förhandlade ett fåtal personer fram en överenskommelse som ska gälla fram till 2022. Detta förankrades inte i de egna partierna, ännu mindre hos väljarna. Genom färska opinionsundersökningar vet vi att en majoritet av Alliansväljarna är kritiska redan i dag och jag tror att ett missnöje med Vänsterpartiets inflytande kommer sprida sig även bland många socialdemokrater.

I den speciella tid vi nu upplever vill jag försäkra våra väljare och nya sympatisörer att Sverigedemokraterna som det enda riktiga oppositionspartiet känner ett stort ansvar inför hela situationen.

Kompromisser kan förr eller senare bli oundvikliga, sådan är politiken, men vi låter oss inte vägledas av kortsiktig taktik eller mediernas agenda. För oss är politik på riktigt.

Jimmie Åkesson,

Sverigedemokraternas partiledare