Tko zna kako bi izgledao život Ogulinca Petra Stipetića da su mu roditelji imali malo više novca i da su sinu mogli ispuniti želju i platiti studiranje na Građevinskom fakultetu. Ovako se Stipetić, kao i mnogi drugi siromašni mladići diljem SFRJ , odlučuje za jednu od dostupnih besplatnih opcija – upisuje Vojnu akademiju. Njegovu karijeru obilježili su brojni apsurdi. Pola karijere potrošio je na čuvanje bratstva i jedinstva kao zjenice oka svoga, slušao priče o vanjskim neprijateljima koji nam prijete, a onda je unutrašnji neprijatelj rasturio zemlju u čiju se obranu zakleo. U JNA je završio Ratnu školu s odličnim uspjehom, a raspad Jugoslavije dočekao je kao pomoćnik načelnika štaba 5. vojne oblasti, generala Andrije Rašete. U Ratnoj školi je diplomirao s temom ‘Obrana velikih gradova’, a kada je postalo jasno da će tu temu u praksi moći provoditi jedino protiv vojske koja ga je obrazovala, u rujnu 1991. prelazi u HV .

Uz Antuna Tusa jedan je od najviših oficira koji su napustili vojsku koja je u tom trenutku u potpunosti okrenula oružje protiv onih koje je, u slučaju rata, trebala braniti. U intervjuu Feral Tribuneu, koji je dao Ivici Đikiću, danas novinaru Novosti, a koji vam pod originalnim naslovom predstavljamo u ovom broju, Stipetić govori s koliko su nepovjerenja dočekani oficiri JNA u Hrvatskoj vojsci, iako je riječ o ljudima bez kojih Hrvatska ne bi pobijedila u ratu. Naime, nezgodno je voditi rat i vojsku sa zapovjednim kadrom regrutiranim iz redova sinjskih konobara, montera centralnog grijanja, profesora marksizma i bivših legionara. Stoga je poseban apsurd da je najveće pobjede tokom akcije Oluja izvojevao upravo Stipetić, iako su mu Tuđman i Šušak u njoj osigurali klupu za rezerve. Kada se ovih dana u prigodnim tekstovima povodom smrti generala Stipetića pišu i izgovaraju ode njegovoj ulozi u Oluji, zaboravlja se spomenuti da je u srpnju 1995., dok su se na Brionima kovali plan za Oluju i dijelile glavne uloge, Franjo Tuđman Stipetića i još nekolicinu ne baš podobnih zapovjednika poslao na krstarenje pa su, umjesto analize planova za napad na Republiku Srpsku Krajinu, Stipetić i drugovi analizirali akvatorij bivše Titove rezidencije.

U vrijeme kada je Tuđman sastančio s odabranim provoditeljima onoga što hrvatski udžbenici povijesti pamte kao veličanstvenu vojnu akciju pobjedničke Hrvatske vojske, iako se zapravo radilo o razbijanju demoralizirane, slabije naoružane, brojčano višestruko inferiorne skupine ljudi, kojima nitko nije javio da je bitka u koju se upuštaju davno izgubljena, Stipetić je bio na pregovorima s grupom krajiških avanturista koji su se smatrali državnom delegacijom i koji su odbili plan Z4 . Tuđman ga je o početku Oluje obavijestio dan ranije, što dovoljno govori o tome kako je doživljavao Stipetića u tom trenutku. Na kraju je profesionalni vojnik Petar Stipetić, nakon Basarčevog debakla kod Petrinje, spasio situaciju, potjerao krajišku vojsku i još stigao zarobiti 5000 vojnika 21. krajiškog korpusa. Predaja pukovnika Čede Bulata ostala je u kolektivnoj memoriji naroda i narodnosti kao jedna od najupečatljivijih slika iz Oluje. Stipetić je garantirao potučenim krajišnicima siguran prolaz do Srbije i spriječio osvetu koju su spremali Basarčevi ljudi. Stigao je i pozvati narodni zbjeg od oko 20 hiljada ljudi da ne ide za vojskom, nego da ostane u svojim kućama, na svojoj zemlji. Nažalost, nisu ga poslušali.

Doduše, događaji koji su slijedili Oluju, pljačka, paljevine i ubojstva, dali su za pravo onima koji su otišli. Stipetić je neke bitke i izgubio. Pod njim je bila vojska u Posavini 1992., kada je, političkom odlukom, iza njegovih i Tusovih leđa došlo do povlačenja vojske iz Bosanskog Broda i s posavskog ratišta. Stipetić je u emisiji ‘Latinica’ prije desetak godina svjedočio kako je i sam bio iznenađen kada je u Slavonskom Brodu, odakle je vodio operacije, ugledao vojsku koja je dolazila iz pravca Posavine. Naredio je hitan povratak na položaj, ali je tada došlo do diverzije i miniranja mosta preko Save. Most je minirala inženjerija HV -a. Stipetiću je postalo jasno da sastanci Bobana i Karadžića i Šuškova paralelna linija zapovijedanja imaju veći utjecaj na događaje od njegove vojničke logike.