Denne teksten ble først publisert på Anfinsens Facebook-side, gjengis med tillatelse.

Det kom vel ikke som noen overraskende på noen at Platekompaniet Munkegata omsider legges ned, men jeg er nesten overraska over hvor trist det faktisk oppleves. Tillat meg noen doser nostalgi, sentimentalitet og patos. Her er noen ord om hvordan en i utgangspunktet liten platebutikk, og folkene i og rundt den, påvirka meg.

Selv i det lille lokalet de starta med sommeren i 1998, føltes utvalget langt bedre enn det da mye større Hysj! Hysj!, og det skulle ikke mye til for å toppe prisene som der hadde bikka 200 kroner for ei cd-plate. Selv kom jeg vel meg ikke på Platekompaniet før noen måneder senere, for å kjøpe Celebrity Skin av Hole. Da jeg endelig fikk litt disponibel inntekt, dukka jeg ned i Nice price-hyllene og kom opp igjen med større musikalsk bredde, kunnskap, og haugevis av solide kvalitetsskiver for en billig penge. Her har nok den tidvis utskjelte og gjennomkommerse platebutikken gjort mer for musikksmaken min enn noen andre. Jeg har også noen fine minner fra midnattslanseringer, i ei tid da musikk betydde langt mer for langt flere. Det føles veldig, veldig lenge siden nå.

LES OGSÅ: Platekompaniet legger ned

Hadde historien slutta der, med alt det denne plassen har gjort for musikksmaken og musikkinteressen min, hadde dagen i dag vært mer enn melankolsk nok. Men så begynte jeg jo selv å jobbe der og ble kjent med en forbløffende imponerende og inspirerende gullrekke av personer som har vært sentrale i livet mitt. Aller viktigst er selvfølgelig Maria, som fant meg i kassa på en usedvanlig dårlig dag, ga meg en lapp med nummeret sitt, og seinere gifta seg med meg. Glemt er heller ikke den imponerende rekka av (kremt ...) interessante stamkunder som bød på endeløse mengder fascinasjon og frustrasjon. Jeg lærte nok mer om folk på Platekompaniet enn gjennom sosiologi-studiene mine, og har du egentlig levd et skikkelig liv om du ikke har blitt drapstrua på julaften?

LES OGSÅ: Christiania Belysning legger ned butikker i Trondheinm

I tillegg til å jobbe med noe jeg faktisk bryr meg om, fikk jeg her også mer ansvar enn jeg hadde hatt tidligere. Jeg var med å utvide metall-avdelinga, dille med den spede begynnelsen på dataspill-satsninga og styre den tidligere nevnte Nice price-avdelinga med kjærlighet og jernhånd. Jeg var også med på å bygge om butikken. Jeg tror jeg med ganske så stor sikkerhet kan si at vi hadde de beste festene – en paraderekke av likesinnede godtfolk har en tendens til å stable opp slikt – og definitivt de beste julebordene på Credo. At ti-rettere med jordskokk-skum og avansert ost kanskje var litt råflott for en gjeng brisne platearbeidere får så være. Det var virkelig, virkelig tidenes!

Senest i går traff jeg en kis på Rema, som lurte på om jeg fortsatt jobber på Platekompaniet. Det er vel åtte år siden jeg slutta, men plassen der er fortsatt en essensiell del av meg, og nå finnes den ikke mer. Så i kveld tar jeg meg en dram, og tenker på årene jeg hadde med Platekompaniet i Munkegata. En viktigere plass enn dette finnes faktisk ikke i livet mitt, og jeg har virkelig ikke vært den samme personen uten.

Og et siste sidespor: At det knapt skal være mulig å tjene spenn på å selge musikk lenger, er virkelig noe av det absolutt tristeste jeg har vært vitne til over de siste 15 årene. Støtt opp om de lokale platebutikkene vi har igjen, vi er definitivt fattigere uten.

Følg Adresseavisen Midtnorsk debatt på Facebook og Adresseavisen på Facebook, Instagram og Twitter