Kvaliteten på norsk mat synker i takt med at vi bruker mer kraftfôr og mindre drift av egen jord. Når folk opplever at norsk mat ikke er bedre enn utenlandsk mat, så synker også lojaliteten. Viljen til å opprettholde støtteordninger og skjerme norsk mat fra utenlandsk konkurranse blir svekket. Vi nærmer oss et viktig veiskille. Skal vi produsere mat med høy kvalitet som rettferdiggjør rause støtte- og skjermingsordninger eller skal vi ha fri flyt?

Anseelsen til norsk mat og matproduksjon er under press. Dette kommer oftere og oftere til uttrykk gjennom enkeltsaker. Saker som Narasin i kyllingfôr, soya i kraftfôr, «svinelam» og «Brennpunkt» om framtidsbonden er eksempler på tap av anseelse for norsk matproduksjon.

Bildene som vises i reklamer og på melkekartonger er langt unna realiteten i norsk jordbruk. Propaganda alene kan ikke øke anseelsen til norsk mat på lengre sikt. Det må gjøres noe med de grunnleggende driverne for kvalitet. Det holder ikke med nye slagord og logoer. Det må gjøres noe med innholdet, med produksjonsmåtene. Matproduksjonen blir noe dyrere, men ikke nødvendigvis mye. Alternativet er å forsøke å konvertere kraftfôr til mat billigere enn nabolandene våre. Det er en oppgave som er umulig å gjøre lønnsom.

Den viktigste driveren for kvalitet er å øke bruken av egen jord på bekostning av kraftfôr. Det betyr mer beiting og mer gressfôr. I snever kvalitetsforstand øker næringsinnholdet og smaken i maten. I utvidet kvalitetsforstand spiller flere faktorer inn. Selvforsyningen øker fordi lokalt jordbruk erstatter kraftfôr. Dyrevelferden blir bedre og medisinbruken går ned fordi dyrene får gå mer ute. Bygdene blir mer attraktive både som destinasjoner og bosteder fordi det skapes flere arbeidsplasser og landskapet blir mer velstelt. Samlet er dette kvalitetsaspekter som skaper lojalitet til norsk mat og danner grunnlag for både høyere butikkpris og statlige støtteordninger.

Det første steget til økt kvalitet er å definere minimumsstandarder for norsk kvalitet. I dag ligger det få reelle kvalitetsgarantier i mat som merkes som norsk. For eksempel merkes mat som norsk som Nyt Norge, uavhengig om alt fôret er importert. I Østerrike stilles det på sin side krav om maksimalt 25 prosent kraftfôr i produksjon av melk under nasjonal merkeordning tilsvarende Nyt Norge. Norge har aldri vært beskjeden i å sette mål. Det er ingenting som stopper oss i å sette mål om maksimal kraftfôrandel på 15-20 prosent. Det ville brakt lønnsomheten tilbake i store landarealer som i dag er gjengrodd.

Støtteordningene må også innrettes mot kvalitet. I dag er de hovedsakelig innrettet mot volum. Kraftfôrprisene er satt kunstig lavt og er indirekte subsidiert. I tillegg gjør tilskudd basert på volum og investeringsstøtte til store fjøs det mer lønnsomt å bruke kraftfôr, framfor egen jord. Skal kvaliteten økes, så må kraftfôrprisen opp. Tilskuddene må dreies mot økt lønnsomhet i bruk av egen jord. Eksempler på tilskudd som øker lønnsomheten i lokalt jordbruk er tilskudd for drift av tungdreven jord, tilskudd for landskapsrydding med beitedyr eller tilskudd pr produksjonsvolum som i dag, men med maksimalgrense for kraftfôrandelen.

Jordbruket står nærmest og bør selv ta initiativ til å sette ambisiøse mål om å øke kvaliteten i norsk mat. Få støtteordningene rettet mot kvalitet – det er vanskelig å finne politisk motstand til et slikt initiativ. Ta vare på produsenter som har investert tungt i kraftfôrintensiv produksjon, men ikke la disse investeringene avgjøre veien videre. Nordmenn har aldri vært mer opptatt av matkvalitet, og mat fra norsk jord har aldri vært mer ettertraktet. Norsk jordbruk har alle muligheter til å oppnå lønnsom drift – men bare dersom det gjøres tydelige grep med kvaliteten.