Justisdepartementet la rett før påske frem forslag til nye overvåkingshjemler, blant annet adgang til såkalt dataavlesing. Allerede i formiddag var det høring i Stortinget. Det betyr i praksis at høringsinstansene har hatt en uke på seg til å vurdere et svært omfattende og komplisert materiale.

Hastverk er ikke ukjent når det gjelder innføring av overvåkingstiltak. Forslagene fremsto heller ikke som veldig grundig gjennomarbeidet med tanke på hvilke alvorlige inngrep det er snakk om; inngrep som berører personvern, kildevern og rettssikkerhet, ja, til og med grunnloven. Politiet og påtalemyndigheten, som har bestilt en oppdatering av verktøykassa, og som vi må anta har vært involvert i arbeidet med lovforslagene, tok seg ikke bryet med å utbrodere hvorfor eller hvordan. De fremmøtte fra ulike deler av justissektoren forsikret for ordens skyld at de var klar over at det er kryssende hensyn, men slo uten videre fast at de var ivaretatt.

Ja, da må vi vel stole på det. Eller? Begrunnelsen de ga kan enkelt sammenfattes som; kjeltringene har fått raskere biler, og da må vi få enda raskere biler. Det er en argumentasjon som lett finner klangbunn i et to minutters innslag i Dagsrevyen — det er nok å nevne ordet terror så nikker alle — men som jeg hadde ventet var noe mer avansert og dokumentert i en høring i Stortingets justiskomité.

Problemet er at det ikke finns god dokumentasjon og statistikk for at tiltakene man ber om virker. Ønsket om utvidete fullmakter er i forbausende stor grad basert på anekdotisk bevis (og selvfølgelig hemmelighold), noe Metodekontrollutvalget i sin tid (2009) avslørte da det ba om dokumentasjon. Riksadvokat Tor Aksel Busch viste for eksempel til at politiet, bortsett fra PST vel å merke, i ytterst få tilfeller hadde tatt i bruk romavlytting siden det ble tillatt. Påstanden var trolig ment å berolige forsamlingen. Ja, vi vil ha utvidete hjemler, men ta det med ro, vi kommer ikke til å bruke dem.

Som komiteleder Hadia Tajik tørt bemerket: la oss håpe de kriminelle ikke følger med på denne høringen.

Vi får kanskje ta riksadvokatens ord for at verktøyene som man mener er så avgjørende, sjelden blir brukt. Annen dokumentasjon har vi jo ikke. Det er uansett ikke poenget. Drastiske lovendringer kan ikke baseres på at nåværende politi og påtalemyndighet forsikrer at overvåking vil anvendes med varsomhet og ut i fra proporsjonalitetshensyn. Vi så jo seinest i saken med Ulrik Imtiaz Rolfsen hva slags proporsjonalitetshensyn PST tar. Det endte med et sviende nederlag i Høyesterett. Svært få saker når dit. Rolfsen var ett flombelyst unntak, så hva gjelder aktører som ikke er kjente filmregissører og har støtte av PEN og Norges Presseforbund, vet vi lite om.

Oslo politidistrikt mente til og med at den vanlige lovlydige borger ikke trengte å bry seg om endringene, for det vil ikke angå dem. Dette er en variasjon av "har du ikke noe å skjule, trenger du ikke bekymre deg for å bli overvåket". Det er en oppsiktsvekkende prinsippløs tilnærming til et grunnleggende element i samfunnskontrakten. Forholdet mellom stat og borger. Det sentrale må være hva hjemlene åpner for og hvordan de kan brukes, både i dag og i overskuelig fremtid. Og da har vi faktisk grunn til bekymring.

Høringsinstansene som representerer det sivile samfunnet, som Advokatforeningen, Norsk Journalistlag og IKT-Norge, er svært bekymret. Deres innvendinger hadde en overskrift; konsekvensene av lovforslaget er ikke grundig nok vurdert. Det gjelder alt fra pressens kildevern til norsk næringslivs tillit internasjonalt. Å åpne for en slik overvåking som foreslås, også rent teknisk, er en endring som har vide konsekvenser for hele samfunnet.

IKT-Norges Torgeir Waterhouse mente rett og slett det skortet på kompetanse. De vet ikke hva de snakker om, men derfor langt mer foruroligende, heller ikke hva de ber om, var hans påstand. Han viste blant annet til striden mellom Apple og amerikanske myndigheter, ikke en dimensjon som er med i proposisjonen. Men skal du først argumentere med en grenseløs teknologisk utvikling, må du også ta den innover deg på andre felter enn terror og kriminalitet. Nettopp på grunn av den teknologiske utviklingen, er verktøyene politiet ber om ikke begrenset til kriminalitet. De berører alle deler av samfunnet.

Advokatforeningen hevder blant annet at lovforslaget er en nytolking av Grunnloven og "i realiteten en tilsidesettelse av en bestemmelse som siden 1814 har utgjort en grunnleggende skranke mot statlige inngrep i borgernes innerste private sfære når det ikke foreligger mistanke om straffbar handling". Med tanke på den grundige og omfattende revisjonen Stortinget gjorde av Grunnloven i 2014, er det åpenbart urimelig å behandle en nytolking så lemfeldig som her, nærmest som en tilfeldig bieffekt.

Henger du ikke med, er det forståelig. Forslaget er så komplisert at selv jurister som er ekspert på området, har hatt problemer med å følge lovgivningsteknikken som er brukt. Advokat Jon Wessel-Aas, som representerte Advokatforeningen, viste med ett eksempel hvordan henvisninger i loven med mange ledd, gjør det vanskelig å forstå hvor lista faktisk ligger for å ta i bruk de mest inngripende tvangsmidlene, selv når det gjelder forebygging. Gjennom mange ledd kom Wessel-Aas frem til en slags konklusjon: Det er adgang til kommunikasjonsavlytting der det er grunn til å undersøke om noen forbereder å true med å medvirke til å skjule en person som har begått terrorfinansiering.

Jeg stiller samme spørsmål som Wessel-Aas: Vet Stortinget hva man blir bedt om å vedta?

Flertallet på Stortinget har tradisjon for å gi PST hva det vil ha. Men denne høringen viser at hastverk er lastverk. Politiet må gjerne få raskere biler for å ta kjeltringer, men Stortinget må spørre selgerne om hva som ligger under panseret. Når lovendringer på dette området hastebehandles uten grundig utredning og er utformet så komplisert at landets fremste jurister på området klør seg i hodet, kan det være dårlig håndverk. Eller det kan være noen tror at terrortrusselen er et sesam sesam for verktøy de alltid har ønsket seg.

Jeg vil bli overrasket over om ikke Stortinget ber Justisdepartementet rydde opp i uklarheter og gjøre et grundigere arbeid. Det er ikke nok å si bø! for å endre grunnleggende rettigheter her i landet.

