Mange av pasientene Kjell har ansvar for, er blitt lobotomert. Noen hadde blitt kvitt voldsomme og plagsomme symptomer, men for andre førte inngrepene i til intellektuell og følelsesmessig sløvhet. Ved lobotomering ble det brukt et redskap for å bore hull i hodeskallen. Kjell presser pekefingrene mot tinningene sine. Pasientene hadde merker der. På avdelingen ble det sagt «han er lobotomert, se så kjekk han er», sier Kjell. – Men de fikk ofte senvirkninger, de hadde det vondt med seg selv. Jeg syns det er grusomt. Hadde medisinene kommet før, så hadde de ikke blitt lobotomert, mener han.

– Det er forferdelig å tenke på. Vi hadde jo nevrokirurger som aldri skulle tatt i instrumenter, for de skjønte ikke hva de drev med, sukker Kjell. Han startet noen år etter at Lier hadde sluttet med lobotomering, men han så innvirkningene dette hadde på pasientene som hadde fått behandlingen. – Noen av dem var veldig kjekke og fine. Andre skjønte man at de ikke var helt… Det var veldig stor forskjell på dem. Men de visste ikke bedre på den tiden, slår Kjell fast. Lobotomiens far, den portugisiske nevrologen Egaz Moniz, ble faktisk tildelt Nobelprisen i medisin for behandlingsmetoden. – De trodde alle at lobotomi var et under. De prøvde mange forskjellige ting. Men med de medisinene som ble brukt – du kunne like gjerne gi dem en pære, det hadde like mye virkning, sier Kjell.