"(...) pecetea neștearsă, fatală a neisprăvitului"

La trei ani după ce, în 1904, și-a luat doctoratul la Sorbona, sub îndrumarea profesorului Ã‰mile Durkheim, fondatorul școlii franceze de sociologie, D. Drăghicescu publică „Din psihologia poporului roman”, cartea de care m-am agățat astăzi, cu disperarea celui care vrea să înțeleagă.

Nu e prima oară când vorbesc despre Drăgicescu (s-a sinucis în septembrie 1945) – un strălucit intelectual al vremii sale, personaj tenebros și contorsioat – e prima oară însă când mă aplec cu atenție asupra unui text căruia altădată îi reproșam psihologismul. I-l mai reproșez și astăzi, dar nu pot să nu-i dau dreptate încă în și mai multe privințe decât am făcut-o până ieri. Cartea a apărut, repet, cu unsprezece ani înaintea Marii Uniri.

„Cu greu se poate cita în cartea neamurilor un popor mai brav, mai harnic, mai destoinic și mai bine dăruit de natură, căruia soarta să-i fi fost atât de vitregă și să-l arunce în împrejurări și condiții istorice mai nenorocite cum a aruncat neamul românesc. Nu se poate afla în istoria lumei un popor, pe care lumea să-l admire pentru energia, curajul și însuflețirea lui, și care să fi fost dus de mizeria unei vieți istorice absolut nefericite la gradul de decădere la care avem să vedem că fu dus poporul român (…). Urmările psihologice și sociale cele mai de căpetenie pe care le avu căderea țărilor române sub turci, după cum ne încercarăm a dovedi pe scurt: pierderea acestor însușiri admirabile, nimicirea voinței și neatârnării poporului român, punerea domniilor române la mezat și prea repedea schimbare a Domnilor. În legătură foarte de aproape strânsă cu acest fapt sunt intrigile poloneze și ungurești, cari nu puțin contribuiră la aducerea acestor schimbări, precum și intrigile boierimei române și uneltirile ei contra Domnilor, cari ocupau de moment tronurile țărilor românești (…).

(…) Trecutul nostru istoric, în loc să ne întregească, adesea ne-a mutilat. Corpul națiunii noastre – organismul din care trebuie să decurgă însușirile sufletului nostru fiind neterminat, tot așa ne aflăm și sufletește. Suntem neisprăviți geograficește și istoricește, suntem nevârstnici din punct de vedere social. Și această primă trăsătură a istoriei și societății se răsfrânge foarte simțitor în sufletul nostru și în produsele lui. Toate felurile de activitate românească, știința, literatura, arta noastră, agricultura, industria și comerțul nostru poartă pecetea neisprăvitului (…) pecetea neștearsă, fatală a neisprăvitului.

(…) O a doua trăsătură mai pronunțată și mai caracteristică a istoriei noastre și care se răsfrânge foarte simțitor în natura sufletului nostrum etnic este pasivitatea, rezistența defensivă, resemnarea pasivă, supusă, înfrântă, lipsa de energie ofensivă. Istoria țărilor române, din cele din urmă trei veacuri, cu prea rari abateri de la regulă, este o cheltuire de energie foarte mică în acte de rezistență resemnată și de apărare pasivă, este o îndârjire în a nu ceda, a nu capitula cu totul. Luptele contra turcilor se fac cu pungile de bani; belșugul câmpiilor bogate înlocuie, față de turci, vigoarea brațelor oștenilor lui Mircea și Ștefan. Reprezentanții cei mai desăvârșiți ai acestei epoci sunt Matei Basarab și Constantin Brâncoveanu, care își apără țara și lungile lor domnii cu regimente de pungi încărcate cu galbeni și trimise Sultanului și vizirilor.



(…) Istoria n-a dat ocazia priicioasă dezvoltărei bunelor noastre însușiri, calităților noastre sufletești pozitive. Spiritul și activitatea românească sunt lipsite de acele avânturi înălțătoare, obraznice prin cutezanța lor, pe care le vedem la alte popoare în Occident și chiar la vecinii noștri ungurii și bulgarii. Românul, dimpotrivă, se deosebește printr-o modestie cumințită, printr-o înțelepciune resemnată, care caută, în formă mai ales, să înlăture pericolele, prevenindu-le. (…) prudența dincolo de margine, calculul urmărilor, răbdarea, îngăduința și modestia timidă, cumințenia pașnică sunt însușiri pe care împrejurările istorice le impuseră și le dezvoltară la români până la o margine extremă care, după părerea unora, se învecinește cu lașitatea”.