Foto: Inquam Photos / Manases Sándor

Am și eu o mică experiență de minoritar în secuime. Părinții mei au fost repartizați, în 1977, după facultate, la Sfântu-Gheorghe (Covasna). Profi de română. Sighișoreni, aveau o mai bună înțelegere a mediului maghiar decât colegii lor bucureșteni. Nu au fost niciodată șovini, nici măcar după cele pe care am de gînd să le amintesc aici. Cât au locuit acolo, adică până în 1990, mama chiar începuse să vorbească bine ungurește. Avea colege de cancelarie simpatice, unguroaice, din care de unele era nedespărțită. Tata e un temperament mai puternic introvertit și cultiva, în mod natural, mai puțină lume. Nu au fost niciodată informatori ai Securității sau cadre active, legendate sau nelegendate, ale instituției. O singură dată li s-a propus, ca multor români din zonă, să facă pactul - e vorba de poziții de ofițer, nu de informator -, fără nicio constrîngere, pentru obținerea unui post în București și a altor avantaje (prin 1980). Au refuzat din principiu (tata era, de altfel, apt necombatant, din cauza surzeniei la urechea stângă: când a auzit și de asta, „trenul albastru” si-a luat rapid tălpășița). Așa că babacii au rămas, ca tot omul, să îndure ceaușismul în Sfântu Gheorghe fără eroism și fără compromisuri. În 1987, tata a ajuns al treilea și cel mai neînsemnat director adjunct al Liceului, bilingv pe atunci, Mikó. Nu a fost deloc abuziv, nu a nenorocit pe nimeni, era un tip respectat pentru că era un bun profesionist și un tip foarte onest. Nu ne-am bucurat de nici un avantaj de pe urma acestui post al lui: același frig, aceeași foame, aceleași tratamente umilitoare ca toată lumea. A venit Revoluția cu toată imensa ei bucurie. Am petrecut-o la bunici, la Sighișoara.



Când ne-am întors la Sfântu Gheorghe, n-am simțit mari diferențe în ianuarie. Lumea trăia încă euforia libertății. Din februarie, lucrurile s-au înăsprit puțin. La sfârșitul lunii, tata a fost chemat, împreună cu alții, la inspectoratul județean ca să fie întrebat dacă e de acord cu separarea pe criterii etnice a școlilor.

Fără să fie șovin, tata a zis că nu e de acord, pentru că nu există cadru legal pentru așa ceva. În plus, simpatizant țărănist, le-a spus celor care l-a întrebat, citându-l pe seniorul Coposu, că toate privilegiile pe care maghiarii încearcă să le obțină forțat, la cald, nu au nicio valabilitate și că, într-o zi, se vor răspândi ca fumul. Mare greșeală. În aceeași noapte, ne-am pomenit cu un pietroi în geamul dublu de la bucătărie. Noi stăteam la etajul al doilea al unui bloc comunist și pietroiul a fost aruncat cu atâta putere, încât a traversat toată bucătăria și s-a oprit în chiuvetă.

Apoi, vreme de două luni, am fost hărțuiți sistematic, zi de zi. Primeam noapte de noapte amenințări cu moartea prin telefon. Cele mai oribile erau, mi-au spus ulterior ai mei, apelurile în care li se spunea că o să mă calce pe mine mașina a doua zi. Mama era huiduită pe stradă de elevii ei unguri cu care până atunci avusese relații foarte bune. De câteva ori ne-am întors acasă și am găsit ușa mânjită cu vopsea roșie. Ne era frică să mai mergem seara la prieteni și cunoscuți. Vecini cu totul pașnici până atunci ne amenințau că își vor cere ei drepturile și o să vedem noi atunci. Simultan, izbucnise nebunia generală din martie. Nu numai la Târgu Mureș.



În fiecare zi, elevii de la secția maghiară a liceului Mikó, de la clasa întâi la a douăsprezecea, făceau grevă în curte. Pe străzile orașului curgeau puhoaie care cereau isteric ”Most vagy soha!” (Acum ori niciodată!). Eram pregătiți în fiecare moment să ne luăm băgăjelul și să ne cărăm, o naivitate, desigur, pentru că nu aveam mașină. În contrapartidă, tata a aflat din oraș că românii se organizează într-un comitet la Casa de Cultură.

Deși are oroare de comitete, atunci s-a hotărît să se ducă. Ca niciodată, a întîrziat și, cînd a crăpat ușa sălii, a reușit să vază, fără să fie văzut, că la tribună era toată floarea ștăbimii românești din zonă, oameni de care avea oroare. Așa că a închis binișor ușa și pe-aici ți-e drumul. Tensiunea creștea teribil nu de la o zi la alta, ci de la o oră la alta. Peste asta rulau obsesiv la TV imaginile atroce de la Târgu Mureș. Țin minte că eram terorizat. La propriu. Îmi erau o frică cu frisoane.

Permanent, zi și noapte. Îmi aduc aminte că, într-o seară, ne întorceam de la niște prieteni și tata și-a dat seama că suntem urmăriți. S-a dus direct la urmăritor și l-a întrebat care e treaba. Ăla s-a scuzat și a zis că, la fel ca mai mulți copii din familii românești, beneficiam și când mergeam la școală de o cât se poate de discretă escortă de la unitatea de vânători de munte din localitate. Atunci au înțeles ai mei că lucrurile sunt de o gravitate extremă. A doua zi am fost expediat la bunici la Sighișoara. Ai mei mi-au spus ulterior că se temeau că o să-mi pierd mințile de frică. La puțină vreme, a fugit și mama la București, la frate-său și la cumnată-sa, fără serviciu și fără nimic. Ultimul a fost tata care a rămas până după cutremurul din mai. Făcea însă naveta de weekend în București ca să participe la protestul din Piața Universității. În mod providențial, au găsit un schimb de locuință și, după ce și-au încărcat tot calabalâcul într-o zi, au plecat cu un camion la București. În București au luat-o de la zero, cu concursuri de bibliotecari la început și apoi, mai târziu, cu retitularizări. În condițiile în care aveau tata gradul I, iar mama gradul II. Nici o instituție a statului nu s-a interesat atunci de ei (și tata e mulțumit de asta).

Mult, mult mai târziu, am aflat de la niște prieten români, și ei fugiți din Secuime, că, în zilele alea teribile, circula în anumite medii maghiare o listă a morții. Și că tata avea un loc fruntaș. Această din urmă informație nu am cum s-o verific și mi se pare puțin verosimilă. Cred și acum că e un zvon idiot. Luați-l ca atare.

Mă întreb după treizeci de ani cui profuit? Există răspunsuri directe: în zilele alea s-au religitimat instituții ale statului român, ni s-a arătat pisica șovinismului, s-a activat UDMR. Oamenii însă, particularii, unguri și români din zonă au rămas cu traume greu de șters. Mulți români s-au cărat, ca noi, ca din pușcă. Iar ungurii au rămas captivi, vreme de treizeci de ani, unui PSD alcătuit pe criterii etnice, care participă la cele mai infecte combinații ale politicii românești, lăsându-și electoratul pradă unor iluzii revanșarde, anacronice și ucigătoare de speranța oricărei forme de dezvoltare normală. De ani de zile, oamenii locului sînt branșați exclusiv la realitatea din Orbanistan, la fluxul de naționalism mediatic plecat din mașina de propagandă a lui Viktor Orban. Cunosc intelectuali de calibru din zonă care sunt așa de ignari în privința realității românești, încât, din toate mișcările dramatice ale ultimior trei ani, n-au reținut nimic. Habar n-au de epoca Dragnea și de dezastrul pe care aceasta l-a lăsat în urmă. În naivitatea lor, au tresărit la un singur nume: ORBAN. Adică atunci când au auzit, te și miri cum, că a ajuns LUDOVIC Orban prim-ministrul României. Oamenii cred sincer că ungurul ăsta o să-i ajute fundamental ...

PS. Încă ceva, de realism magic, dar absolut autentic. Când au descălecat în gara din Sfântu Gheorghe ca să-și ia în primire posturile repartizate, ai mei au fost uluiți de următoarea imagine: în scuarul din fața gării era parcat un Trabant bleu în care stătea, pe locul din dreapta șoferului, un tip catatonic. Țeapăn, palid, suferind. Înainte de a pleca definitiv din Sfântu (după transportul cu camionul al calabalâcului), tata a văzut, în același loc, Trabantul bleu cu tipul țeapăn pe locul din dreapta. Vreme de treisprezece ani nu-l văzuseră nici măcar o dată pe străzile din oraș. Sună incredibil, dar nu e. Borges, trage cortina!