„Am crescut lângă pădure și mal de apă, cu grădină cu zarzavat și cu fructe pe care le luam din pom. Și nu mi-era frică de căpușe, acum nu pot să plec nicăieri să mă întind pe iarbă că mi-e mai frică de căpușe mai mult decât de tigri. [Am crescut] în apropiere de București.

Mi-amintesc că aveam un havuz în curte în care nu-mi dădea maică-mea să fac baie și eu eram foarte supărată. I-am promis că mă ucid dacă nu-mi dă voie. Era un bazin în care taică-meu pusese niște pești, fiind șeful uzinei de apă care alimenta Bucureștiul. Am trăit lângă ei, în libertate deplină. Aproape deplină, că aveam o mamă severă.

Nu prea făceam prostioare. Știu că am zgâriat o dată un zid și m-am dus repede și m-am culcat, mi-am pus plapuma în cap să n-audă nimeni ce am făcut.

Eram o răsfățată pentru că frații mei mai mari erau veniți în București la liceu și eu rămăsesem singură acolo. [Mă jucam] cu copii de la școală. Îi chemam la noi la uzină și ne jucam acolo. Jucam Șotronul. Ne dădeam în leagăn. Nu prea ne ascundeam în uzină pentru că nu ne lăsau, erau pericole care ne pândeau. Dar cunoșteam toate hrubele și toate intrările și toate ieșirile. Toți muncitorii de la uzină mă țineau în răsfăț. Era ce n-aveți voi.

În vacanța de vară ne suia taică-meu în mașină și ne ducea la mare cu cortul. Cu cortul... Așa, patru bețe și trei cearceafuri. Ne ducea la Câmpulung, la Pucioasa. Am rămas cu morbul ăsta din copilărie, din prenaștere. Și acum nu stau o săptămână în București. Ori mă duc la Pitești să văd Sărbătoarea Lalelelor și vin decepționată de ce văd acolo, ori mă duc la Făgăraș să văd Plaiul Narciselor și vin decepționată de acolo că nu am găsit nici măcar o narcisă.

89 de ani. Ai înțeles bine.

Mi-amintesc că acum o săptămână am făcut adunarea de sfârșit de facultate de 62 de ani. Doamne, 62. O viață de om. Femeile erau cum erau, mai gătite, mai coafate, mai rujate, mai ojate, dar bărbații… Doamne, ramoliți rău. Ba burtoși, ba scorțoși, ba flocoși.

Eram într-un institut care făcea lucrări de geofizică, geotehnie, hidrometrie. Și acum fac rebus să îmi mențin elasticitatea mintală, cât mai pot, că nu prea mai pot.”