Već devet mjeseci pokušavamo hrvatskim prijateljima prenijeti poruku da su tužbe protiv slovenskih banaka i ovlasti za te tužbe potpuni apsurd koji kvari odnose između država. Te tužbe ne stoje ni na nebu ni na zemlji

Slovenski veleposlanik u Zagrebu Vojko Volk aktivan je sudionik povijesnih događaja na ovim prostorima, sve od konca osamdesetih godina do danas. Prije dolaska u Zagreb 2010. godine, Volk je bio slovenski koordinator za Zapadni Balkan, a autor je i slovenske strategije za Zapadni Balkan.

Bio je šef slovenskog ureda na Kosovu u prijelomnim danima proglašenja kosovske neovisnosti, u trenutku kada je Slovenija predsjedala Europskom unijom.

Krajem osamdesetih Volk je bio jedan od istaknutih sudionika slovenske borbe za osamostaljenje, član znamenitog slovenskog Odbora za ljudska prava i suradnik tjednika Mladina. Taj osebujni 54-godišnjak vrstan je intelektualac, publicist i novinar.

U svojim esejima i knjigama Volk se bavi vanjskom i unutarnjom politikom, stavljajući aktualne događaje u širi povijesno-civilizacijski kontekst i analizirajući ih kroz prizmu demokracije, ljudskih prava i prava naroda na samoodređenje.

Što ste pomislili kada ste čitali izvještaje s predstavljanja irskog predsjedništva EU u Bruxellesu, kada je šefica irske diplomacije ultimativno inzistirala na onome što Bruxelles i inače govori – da bilateralni problemi ne smiju blokirati proširenje EU. Dakle, da Slovenija ne smije blokirati Hrvatsku.

– Ništa posebno. Premda je čudno što Irska nije imala takvu primjedbu kada su se donosili zaključci Europskog vijeća u kojima stoji da je Hrvatska dužna izvršavati međunarodne obveze što ih je prihvatila tijekom pregovora, uključujući i pitanje sukcesije. Dakle, irska je ministrica u koliziji sa zaključcima koje je i njezina država donijela nekoliko dana prije njezine izjave. Teza da je Ljubljanska banka bilateralno pitanje u EU već mjesecima ne postoji.

Irska ministrica vanjskih poslova tvrdi da je riječ o bilateralnom pitanju, a to je i službeni stav Europske komisije…

– Nije. Europska komisija govori o bilateralnom pitanju koje se odnosi na sukcesiju, koje je multilateralno. Europska unija dakle zna da to pitanje ne mogu riješiti samo Zagreb i Ljubljana, nego sve nasljednice bivše države.

Nema dogovora

Hrvatski premijer Zoran Milanović stalno podsjeća da je Hrvatska ispunila sve što je potrebno za ratifikaciju hrvatskog pristupnog ugovora. Kako vi na to gledate?

– Primijetili smo da premijer Milanović ustrajno ponavlja da Hrvatska nema nikakvih problema. To je na žalost u opreci sa zaključcima koje sam upravo spomenuo. Ne treba biti veliki poznavatelj EU da se zna da su zaključci Europskog vijeća kao Sveto pismo i da ih treba poštovati, i to sve zaključke, pa tako i one koje se odnose na Hrvatsku.

Izjave kako je Hrvatska sve napravila i kako više ništa ne treba napraviti podsjećaju na igru pokvarenih telefona. Nema dvojbe da za Hrvatsku ima još posla.

U Hrvatskoj se misli da je potpisom hrvatskog pristupnog ugovora u Bruxellesu prije više od godinu dana to poglavlje okončano i da je Hrvatska spremna za EU. Nije li i bivši slovenski premijer Borut Pahor prije godinu dana potpisao hrvatski pristupni ugovor u Bruxellesu? Taj ugovor potvrđuje da je i Slovenija suglasna s ulaskom Hrvatske.

– To ne odgovara činjenicama. Od prvog dana kada je Hrvatska zaključila pregovore ostali su zadaci koje treba dodatno ispuniti. Ako jedan hrvatski političar ujutro kaže da Hrvatska nema više nikakve obaveze, a popodne drugi izjavi da će sedam preostalih zadaća ispuniti do kraja godine, a tri ostaju poslije Nove godine, onda to znači da oni nisu usklađeni.

Trebalo je bolje slušati povjerenika Štefana Fülea koji je rekao da je ostalo još puno posla i da je on zabrinut, i to naročito zbog problema Ljubljanske banke koje se ne rješava kako bi se očekivalo. I mi smo zbog toga zabrinuti, jer stvari se ne rješavaju brzinom kojom bismo željeli.

Pa zar ministrica Pusić nije izjavila da je rješenje problema Ljubljanske banke skoro dogovoreno?

– I to je još jedna igra pokvarenih telefona u kojoj sam se kao veleposlanik osjećao iznimno neugodno. Naravno, nikakvog dogovora na žalost nema…

Mnogi se čude jer se problem Ljubljanske banke ne rješava diplomatski, u tišini, iza zatvorenih vrata?

– U pravu ste, takvi se problemi mogu riješiti samo u tišini. Dva su krivca za to: jedan smo mi, a drugi ste vi. Mi smo uložili ozbiljan napor da Hrvatskoj predočimo ozbiljnost tog problema. Iz zaključaka Europskog vijeća izvlačimo poruku da Hrvatska mora povući ovlasti za tužbe protiv Ljubljanske i Nove ljubljanske banke, jer su tužbe protiv slovenskih banaka u suprotnosti s ugovorom o sukcesiji, što ga je ratificirao i hrvatski Sabor. U tom ugovoru jasno piše da će sva devizna štednja na prostoru bivše Jugoslavije biti predmet pregovora o sukcesiji a ne tužbi. Dakle, tih tužbi ne smije biti! Sabor se sigurno nije šalio kada je ratificirao Ugovor o sukcesiji.

Jeste li uspjeli nagovoriti hrvatske vlasti da povuku punomoći za te tužbe?

– To nam nikako ne polazi za rukom. Ne uspijevamo hrvatske sugovornike uvjeriti da je problem ozbiljan. No, čini mi se da u Zagrebu ipak shvaćaju da više nemamo baš puno vremena.



Zaoštreni odnosi

Što se to promijenilo u godinu dana od potpisivanja hrvatskog pristupnog ugovora da su odnosi između Hrvatske i Slovenije toliko zaoštrili?

– Odgovor je kratak: problem je što su i Slovenija i Hrvatska dobile nove vlade. Prvi put dobili smo odjednom dvije vlade koje jedna drugoj ne vjeruju baš puno. I povjerenja je sve manje i zato sada imamo problem.

Premijer Janša od formiranja vlade nije bio u Zagrebu, kao što ni Milanović nije bio u Ljubljani…

– Jedino je ministar Erjavec bio na proljeće u Zagrebu i taj je posjet trebao poslužiti izgradnji povjerenja. Izgledalo je dobro, no povjerenje se urušilo već u travnju kada je hrvatska vlada prihvatila zaključak u vezi s tužbama protiv Ljubljanske banke.

No Milanovićeva je vlada ubrzo povukla tu svoju odluku?

– Točno, ali povjerenje je već bilo urušeno.

Ali nije li povlačenje zaključka značilo da je sve bilo isto kao i onog dana kada je hrvatska potpisala pristupni ugovor?

– No mi smo i prije toga, još od 2010., i pismeno i usmeno, uporno tražili da se te ovlasti povuku.

Kako to da je onda Pahor ipak potpisao hrvatski pristupni ugovor?

– Jednostavno. Kada smo u listopadu 2010. dobili pismo tadašnjeg ministra financija Ivana Šukera u kojem je on pismeno pristao na nastavak pregovora u Baselu, vjerovali smo da Hrvatska odustaje od tužbi i da se otvara put za ulazak Ljubljanske banke u Hrvatsku. Držali smo se tog obećanja i nismo očekivali trikove i lukavstva. No kada se obećanje nije ispunilo ponovno smo otvorili to pitanje, u skladu sa zaključcima slovenskog odbora za vanjsku politiku i radne skupine EU za proširenje u Bruxellesu.

Zašto je Slovenija zadnjih dana zaoštrila retoriku? Ministar Erjavec prije nekoliko dana otvoreno je rekao da Slovenija možda neće ratificirati hrvatski pristupni ugovor na vrijeme, do 1. srpnja 2013. godine.

– To nije ništa novo. Dobro poznajete zaključke slovenskog odbora za vanjsku politiku iz rujna u kojima jasno stoji da proces ratifikacije hrvatskog ugovora ne može početi dok se ne dobiju garancije da Hrvatska ispunjava svoje međunarodne obveze.

Već devet mjeseci pokušavamo hrvatskim prijateljima prenijeti poruku da su tužbe protiv slovenskih banaka i ovlasti za te tužbe potpuni apsurd koji kvari odnose između država. Te tužbe ne stoje ni na nebu ni na zemlji. Da bi apsurd bio veći, tužbe vode dvije banke u rukama talijanskih vlasnika, koje s Ljubljanskom i Novom ljubljanskom bankom nemaju nikakve veze, niti poslovne, niti pravne, niti financijske. Odakle im pravo?

I drugi je apsurd pitanje odakle pravo hrvatskoj državi da tuži slovenske banke, jer i ona s njima nema nikakve veze. Dok tužbe pojedinaca naravno nikad nisu sporne.



Poštivanje dogovorenog

Zagrebačka i Privredna banka tuže slovenske banke u ime i za račun hrvatske države, koja želi naplatiti prenesenu štednju kojom je isplatila neisplaćene štediše Ljubljanske banke, zar ne?

– Ne. Tužbe teku samo za one štediše koji su već odavno dobili svoj novac. Ali to što ste vi rekli mi od naših hrvatskih prijatelja ne možemo čuti i to onda naprosto znači da se radi o sukcesiji bivše države. Hrvatska nije potpisala ugovor da će tužiti, nego da će o tom pitanju pregovarati. I ne mislimo pritom da naš interes da pregovaramo mora biti veći od interesa Hrvatske, jer ne ulazimo mi u EU, nego Hrvatska. Mi tražimo samo jedno: »pacta sunt servanda«; znači: poštovanje dogovorenog.

Talijanski vlasnici hrvatskih banaka trebali bi dokazati što im slovenske banke duguju, a hrvatska država mora objasniti kakva je njezina pravna podloga za te tužbe.

Jeste li spremni za pritiske iz Europske Unije zbog nove blokade Hrvatske?

– Europska Unija može vršiti pritisak na odluke vlada, no kada je riječ o ratifikaciji, koja je u rukama parlamenta, takav je pritisak teško zamisliti. Kad Angela Merkel kaže da se nada da će Hrvatska ući 1. srpnja u EU to znači samo da je konačna odluka u rukama Bundestaga

Što vam govore kolege veleposlanici europskih zemalja ovdje u Zagrebu?

– Oni samo žele da se taj problem što prije riješi i mi ih u potpunosti razumijemo. Međutim, nema zemlje koja je više od Slovenije zainteresirana da Hrvatska što prije uđe u EU. Neposrednu korist od ulaska Hrvatske imat će Slovenija, a ne Irska ili Švedska. Slovenija ima skoro dvije milijarde eura investicija u Hrvatskoj, robna razmjena iznosi 2,3 milijarde, Slovenci ovdje imaju 100 tisuća nekretnina i na drugom mjestu smo po broju turista u Hrvatskoj.

Kako biste se osjećali da hrvatski ugovor potpišu britanska i nizozemska kraljica, a vaša zemlja ne?

– Bio bih razočaran. Ovdje sam zato da rješavam probleme i da sve bude u redu, a to znači i da Hrvatska uđe u EU onda kada je planirano. Ali države moraju poštovati prihvaćene obveze. Zamislite kakav bi se kaos dogodio da sve nasljednice bivše SFRJ umjesto da poštuju ugovor o sukcesiji krenu u takve tužbe!

Osim toga, ovi se sporovi vode zbog prenesene štednje, koja je već isplaćena onim štedišama Ljubljanske banke koji su u tom trenutku imali hrvatsku domovnicu, dok su ostali ostavljeni na cjedilu. Tako smo došli do neprenesenih štediša koji nisu dobili ništa – i o njima hrvatska država ne razgovara – dok bi ovi drugi temeljem ovih tužbi, trebali biti isplaćeni još jednom!