Pokušaji 'čišćenja' jezika po mnogo čemu su istovjetni revolucionarnim idejama o promjenama 'cjeline društvenih odnosa'. Unatoč tome jezik je dobra ilustracija za to kako funkcionira društvo i što općenito možemo očekivati od naših intervencija i pokušaja kontrole.

Bili su to tek najnoviji pokušaji ‘čišćenja’ hrvatskoga jezika u cijelom nizu povijesnih reformi, a politički su se pravdali potrebom za raskidom veza s istočnim susjedima. Takvi pokušaji uglavnom nisu uspjeli. Kako iz tih pokušaja već nekoliko stoljeća nismo izvukli - čini se baš nikakve pouke, možda bismo ih trebali ‘nacrtati’. One nisu samo jezične. Riječ je o poukama političke, sociološke, pravne, pa čak i ekonomske prirode.

Zašto većina pokušaja ‘očišćenja’ hrvatskog jezika nije uspjela? Zašto su Hrvati odbili komunicirati po novo-komponiranim pravilima? Zbog toga što jezik kao i brojne druge kulturne tvorevine nisu proizvod naše svjesne namjere ili slobodne volje. Ljudi se često pitaju: ‘Zašto ne bismo...’ promijenili jezik, ustav, ekonomski poredak, ukinuli novčani sustav, izgradili dobro i solidarno društvo, ili štošta drugo. Ta samouvjerenost: ‘mi to hoćemo, mi to možemo’, proizvod je vrlo naivnog, a često i vrlo opasnog konstruktivizma od kojeg čini se boluje velika većina domaćih intelektualaca i građana Hrvatske. (Katkada je on posljedica vjerovanja da su našu sudbinu dosad uvijek kontrolirali ‘stranci’, te da je sada ‘konačno’ vrijeme za konstruktivizam - da sudbinu uzmemo ‘u svoje ruke’.) To je jedna od naših povijesnih bolesti kojih se nismo riješili. Od te konstruktivističke bolesti boluje i ljevica i desnica, katkada na ideološki vrlo zanimljive i paradoksalne načine.