Dragă Adina, am simțit o mică arsură în piept când mi-ai spus la finalul discuției noastre că cea mai mare dorință a ta este să nu te mai întorci în țară. Țara asta a ta te-a ars de vie, ți-a răpit prietenii, ți-a dat 9 bacterii în spital și apoi, neputinciosă, te-a trimis în Belgia să facă doctorii ăia ce-or ști cu tine. Ai tot dreptul să fii mânioasă. Faptul că țara asta dă lunar zeci de mii de euro pentru tratamentul tău în străinătate nu-i răscumpără greșeala pe care a făcut-o cu tine și cu prietenii tăi. Nu există bani să acopere suferințele prin care ați trecut. Nu există bani să-i aducă înapoi pe cei plecați.

Statul tocmai a anunțat că prelungește cu doi ani finanțarea programului de recuperare pentru supraviețuitorii din Colectiv. E o veste bună că Guvernul decontează tratamentul unor simpli cetățeni de-ai săi, fără pile și carnet de partid. Este însă o realitate tristă că același Guvern nu poate face asta pentru toți cetățenii săi, aflați în suferință.

Merg de câteva săptămâni dintr-un spital în altul și îți înțeleg furia și dorința de a fugi uneori cât mai departe de țara asta. Nu suntem numere sau bilete de trimitere, suntem oameni care vrem să fim tratați omenește. Sistemul acesta inuman, construit în decenii întregi, în folosul unei nomenclaturi rapace, se schimbă al naibii de greu. Deseori cedăm, abandonăm lupta și exclamăm resemnați „Asta-i România!” Adică nu se poate, aici nu se poate, ei sunt prea mulți, prea puternici și mai rezistenți ca infecțiile nosocomiale.

Ni se pare că nimic n-am învățat din tragedia de la Colectiv și că nimic nu s-a schimbat într-un an de zile. De altfel, acesta a și fost unul dintre mesajele celor care au venit duminică la marșul mut.

Eu cred că s-au schimbat multe.

În primul rând, am conștientizat că suntem bolnavi. Crezi că-i puțin lucru? După ani de amăgire și de încântare de sine, să-ți știi boala, să-i pui corect diagnosticul, ăsta e primul pas spre vindecare.

Probabil că nu ai văzut - intraseși în comă - desfășurarea de patriotism țanțoș și criminal din primele clipe de după incendiu. „Nu avem nevoie de nimic din străinătate, medicii noștri își fac cu brio datoria”, recitau rând pe rând autoritățile, în frunte cu ministrul Sănătății de atunci, Nicu Bănicioiu. Din ministeriatul lui datează și ultimele statistici triumfaliste despre modul în care pacientul român este tratat în patria noastră: 98 la sută dintre români declarau în fața asistentei care-i smulgea confesiunea că sunt foarte mulțumiți de serviciile medicale, doar 0,2 la sută recunoșteau că au dat șpagă în spital. Ne-am dat seama rapid că sistemul e putred: când colegii tăi au început să moară pe capete din cauza infecțiilor din spitale, tencuiala de pe obrazul gros al oficialităților a început să crape. De abia după o săptămână au declanșat mecanismul european de urgență la situații de catastrofă care v-a permis câtorva dintre voi să fiți transportați în străinătate. Cele 7 zile de ascuns gunoiul sub preș i-a costat viața pe mulți dintre tinerii de la Colectiv. Era doar începutul: au urmat noi diagnostice ale cancerului din sistem - dezinfectanți diluați, larve la Spitalul de Arși, mizerie, medicamente lipsă, barocamera de la Floreasca, destinată nu arșilor, ci tratamentelor de întinerire, corupție endemică.

Corupția ucide! au strigat zecile de mii de oameni tineri care au pus, de fapt, degetul pe rană, atunci când s-au pornit să inunde străzile marilor orașe. A fost strigătul de luptă al unei noi generații unite de o tragedie. O minoritate tăcută - care până atunci considera că patriotismul înseamnă să te duci la job, să-ți plătești taxele și să ai grijă de copii - a ieșit din amorțeală, decisă nu doar să recunoască boala crâncenă a României, ci să și lupte cu ea. Aceasta este o schimbare profundă.

„A trecut un an... nimic nu s-a schimbat”. Ba da, prieteni! Existați voi. Vă faceți auziți. Îi obligați să vă asculte și să vă bage în seamă. Îi hărțuiți și-i înnebuniți cu petițiile voastre (știu pe cineva care obligă toate primăriile, pe Legea 544, să spună cât au cheltuit cu iluminatul de sărbători), cu sesizările voastre, cu protestele voastre mute sau vocale, dar, mai ales, cu refuzul de a da șpagă, cu încăpățânarea de a vă face corect și meseria, și datoria de cetățean. Unii iau atitudine, demască abuzuri, își asumă riscuri. Imaginile cu larvele colcăind pe bolnavi la Spitalul de Arși au fost făcute publice de un medic, Camelia Roiu. E puțin lucru?

Sigur, nu e ușor să fiți insultați seară de seară la televizor (vi se spune condescendent și la mișto „tefelei”, tineri frumoși și liberi, partidul Facebook și - vai, insulta maximă! - corporatiști sau public comercial), dar timpul e de partea voastră. Nu sunteți numere, sunteți parte a unei generații coerente care vrea altă Românie. Marșul vostru tăcut le urlă în ureche.

De unde știu? De la RTV, firește. Aseară, în timp ce familiile îndoliate își comemorau morții, am aflat de la postul deputatului Sebastian Ghiță, chiar din gura proprietarului, „adevărul”. Am înțeles în cele 5 minute cât m-am uitat ca prostul la sticla cu maimuțe a dlui Ghiță, că „oculta mondială” și Soros au pregătit „momentul Colectiv” ca să-l dea jos pe Ponta și să pună „guvernul tehnocrat”; că „grupuri anarhiste” înarmate cu „cockteiluri Molotov” se pregăteau să atace Primăria sectorului 4, să-l scoată pe Piedone din ea, și apoi Guvernul, să-l termine pe Ponta; că Ponta, într-un gest de mare patriotism, înțelepciune și sacrificiu de sine, și-a dat demisia, ca să nu arunce țara în haosul pe care îl pregăteau anarhiștii „pregătiți în Ucraina”. Este strigătul de disperare al unui individ cu 4 dosare penale. Iar dl. Ponta, emblema statului arogant, discreționar și corupt, a ajuns, de la alungarea din Palat și până în zilele noastre, la 2 dosare penale.

Vi se pare că nu s-a schimbat nimic? Imaginați-vă atunci că, în loc de discretul Dacian Cioloș, ar fi apărut aseară să se reculeagă la Colectiv Victor Ponta, Gabriel Oprea, Sebastian Ghiță și Nicu Bănicioiu.