Jorma Salmelan ura sotakirurgina alkoi Afganistanin sodassa ja hän palasi alueelle useita kertoja myöhemminkin.

Jorma Salmelan ura sotakirurgina alkoi Afganistanin sodassa ja hän palasi alueelle useita kertoja myöhemminkin. SPR / Jason Tanner

Suomalainen sotakirurgian osaaminen on arvostettua maailman kriisipesäkkeissä. Siitä on kiittäminen Jorma Salmelaa ja muita kovan uran avustustyössä tehneitä lääkäreitä ja hoitajia.

Mistä on kyse? Jorma Salmela on toiminut Punaisen Ristin tehtävissä sotakirurgina vuosina 1982-2015

Sotakirurgiasta hän innostui leikatessaan nuorena lääkärinä sodassa vammautuneita suomalaisia miehiä

Salmelan mukaan Punaisen Ristin työssä tärkein työkalu on oma persoona. -Ihmisten on uskottava, että olemme heitä oikeasti auttamassa, Salmela sanoo

Helmikuussa 1992 Punaisen Ristin suomalainen sotakirurgi Jorma Salmela oli palannut majapaikkaansa päivystysvuorostaan Kabulissa. Afganistanin pääkaupunki oli jälleen kerran muuttumassa taistelutantereeksi uuden sisällissodan alla.

Seitsemän armeijaa taisteli keskenään kaupungin hallinnasta. Suurin osa taistelijoista ei osannut lukea eikä kirjoittaa, eikä heillä ollut mitään käsitystä siitä, mitä Punainen Risti tekee. Niinpä myös Salmelasta ja muista avustustyöntekijöistä tuli joskus maalitauluja.

– Sairaalaamme tuli kranaatteja ja asuintaloammekin tulitettiin.

Helmikuun 15. päivä Salmela oli menossa nukkumaan, kun SPR:n delegaattien talo joutui tulitukseen.

– Kävin vessassa ja sillä aikaa tarkka-ampuja oli ampunut sänkyni hajalle. Sen jälkeen taistelijoita tuli ovista ja ikkunoista, hän kertoo.

– Juoksimme alakertaan ja teimme suojan pöydistä ja tuoleista. Makasimme lattialla kuin lahnat. Taistelun melskettä ja räjähdyksen ääniä kesti kolme tuntia.

Juuri kun Salmela oli nousemassa suojastaan, otsaan painautui pistoolin piippu.

– Näin jo, että liipaisinsormi liikahti. Onneksi paikallinen kokki oli ehtinyt paikalle ja sanoin, että älä tapa minua. Tulkki tulkkasi ja henki säästyi.

Seuraavaksi pistoolimies jo pyysi haavoittuneeseen jalkaansa apua kuultuaan, että Salmela on lääkäri. Muistoksi tapahtuneesta jäi suomalaismiehen otsaan kahdeksi viikoksi pistoolin piipun jälki.

Sotakirurgin ura sai kipinän suomalaisten sotavammojen hoitamisesta

– Kun ikää kertyy, alan olla liian vanha kentälle, sanoo ikinuori Jorma Salmela. Matti Myller / Yle

Jorma Salmelasta piti alun perin tulla ortodoksipappi, mutta vahva auttamisen halu suuntautui kuitenkin lääkärin työhön. Salmela opiskeli lääkäriksi Saksassa, kuten hänen vaimonsakin.

Opintojen päätyttyä nuoripari asettui Kuopioon, jossa Jorma Salmela aloitti Suomen Punaisen Ristin Pohjois-Savon terveysaseman vastaavana lääkärinä 1974. Hän työskenteli myös Kuopion yliopistollisessa sairaalassa.

Tuohon aikaan liikenneonnettomuuksissa vammautui paljon ihmisiä, ja heidän hoitamisensa oli lääkärin jokapäiväistä leipää. Salmelaa kiinnosti erityisesti traumatologia, vaikeiden tapaturmaisten vammojen hoitaminen.

1970-suvun Suomessa hän myös sai ensimmäistä kertaa hoidettavakseen ihmisiä, jotka olivat vammautuneet sodissa. He olivat Suomen sotien veteraaneja.

– Silloin oli vielä paljon meidän omassa sodassa vammautuneitakin. Sotavammoihin liittyy paljon hankalia jälkivaivoja, kuten krooninen luumätä, luutumattomia murtumia tai väärään asentoon parantuneita murtumia ja pahoja arpia. Voi olla, että ihminen ei voinut sulkea silmiään tai suu ei sulkeutunut, nivel ei liikkunut kunnolla arven takia.

Vähitellen Salmelassa heräsi kiinnostus nähdä myös tuoreita sotavammapotilaita ja hoitaa heitä kuntoon. Niinpä hän hakeutui kansainvälisen Punaisen Ristin delegaatiksi.

"Ihminen on kykeneväinen kaikkiin mahdollisiin julmuuksiin"

Heti ensimmäinen Jorma Salmelan saama komennus liittyi Afganistanin sotaan. Vuosi oli 1982 ja tukikohta Pakistanin puolella Peshawarissa. Siitä alkoi vuosikymmenien ura kriisipesäkkeissä ympäri maailmaa.

Afganistaniin Salmela palasi useasti urallaan. Hän oli muun muassa avaamassa sairaalaa Kabuliin loppuvuodesta 1988, jolloin Neuvostoliitto ensimmäistä kertaa päästi avustustyöntekijät maahan.

Jorma Salmela on pitänyt kirjaa paikoista, joissa hän on ollut SPR:n lääkärinä. Matti Myller / Yle

Afrikan Sudaniin Salmela suuntasi ensimmäisen kerran 1980-luvulla ja palasi uudelleen vielä 1995, 2000 ja 2004. Se oli sota, joka kesti yli 30 vuotta.

– Ei ollut selvää rintamalinjaa Sudanin puolella ja meidän sotakirurginen sairaalamme oli lähellä rajaa Keniassa. Se oli laajimmillaan maailman suurin kenttäsairaala, potilaspaikkoja oli yli 600. Haavoittuneet Etelä-Sudanista haimme lentokoneilla. Meillä oli parhaimmillaan yli 160 paikkaa, jonne lentokone voi laskeutua ja nousta, hän kertoo.

– Siellä on oikeastaan kaksi vuodenaikaa, sadeaika ja kuiva aika. Niili on kuivana aikana muutama sata metriä leveä joki, sadeaikana se leviää 150 kilometriä laajaksi rämeiköksi. Silloin virta on niin voimakas, että uomakin muuttuu kaiken aikaa. Laivalla ei voi liikkua, ainoastaan veneillä. Siksi haimme haavoittuneet lentokoneilla.

Maailmalla köyhä on sellainen, jolla ei ole yhtään mitään ja rikas niin rikas, että meillä ei ole yhtään niin rikasta. Jorma Salmela

Afganistanin ja Sudanin lisäksi Salmela on hoitanut potilaita muun muassa Kambodzhassa, Eritreassa, Haitissa, Itä-Kongossa ja Jordaniassa. Kokenut lääkäri on nähnyt sodan hirveydet työssään pohjamutia myöten.

– Missä asiat ratkaistaan taistellen, siellä on surkeaa. Kun viha hallitsee, ihminen on kykeneväinen kaikkiin mahdollisiin julmuuksiin, joita emme aina osaa edes kuvitella. Julmuuksia on kaikkialla. En pysty vertaamaan, missä on julminta.

Suomalaiset sotakirurgit ovat kovassa maineessa maailmalla

Suomella on maamme kokoa suurempi maine sotakirurgiassa, sanoo Suomen Punaisen Ristin kansainvälisen katastrofiavun päällikkö Andreas von Weissenberg. Tästä on hänen mukaansa kiittäminen Salmelaa ja kymmeniä muita tunnettuja lääkäreitä ja sairaanhoitajia.

– Suomi on erittäin tunnettu kansainvälisen Punaisen Ristin piireissä kirurgeista, mutta myös muista lääkäreistä ja sairaanhoitajista.

SPR / Helena Laatio

Työ etenkin sotatoimialueilla on vaikeaa ja vaarallista. Esimerkiksi Salmelan henki on ollut vaarassa useita kertoja muutenkin kuin vuonna 1992 Kabulissa. Yhtään suomalaista avustustyöntekijää ei kuitenkaan ole kuollut turvallisuuteen liittyvissä välikohtauksissa, von Weissenberg sanoo.

Avustusjärjestöt käyvät jatkuvasti keskusteluja konfliktien kaikkien osapuolten kanssa, jotta työskentely saataisiin turvattua. Tämän vuoksi Punainen Risti ja Punainen Puolikuu ovat luoneet hyvät suhteet esimerkiksi Talebanin Afganistanissa.

– Sodat kuitenkin muuttuvat ja tämä on nykymaailmassa tietyissä paikoissa todella hankalaa. Esimerkiksi Syyriassa on kirjaimellisesti satoja ryhmiä. Miten käyt niiden kaikkien kanssa keskusteluja? von Weissenberg sanoo.

Jorma Salmela muistuttaa, että Punaisen Ristin työntekijät eivät käytä aseita eikä aseistettuja vartijoita ole.

– Ihmiset uskovat, että olemme heitä aidosti auttamassa.

Vaaralla on myös kääntöpuolensa. Lääkäristä ja hoitajista on palkitsevaa, kun pystyy pelastamaan ihmishengen. Sellaisia tilanteita maailman kriisipesäkkeissä tulee eteen väistämättä.

"Potilas näkee heti, kunnioitanko heitä"

Suomen Punainen Risti pitää valmiudessa yli 600 ihmisen reserviä katastrofitilanteiden varalta. Suurin osa heistä on sairaanhoitajia ja lääkäreitä. Esimerkiksi viime vuonna järjestö lähetti ison tiimiin Irakin Mosuliin.

Joitakin voi yllättää, että vaativiin ja vaarallisiin tehtäviin ei juuri koskaan ole ollut vaikeaa saada tekijöitä. Kursseille on jatkuvasti valtavasti hakijoita.

– Hakijat ymmärtävät ja sairaalan johtajatkin ymmärtävät, että jos nämä ihmiset päästää tekemään kolme tai kuusi kuukautta keikkaa, se antaa ihan eri paljon, kertoo SPR:n kansainvälisen katastrofiavun päällikkö Andreas von Weissenberg.

– Jorma Salmela sanoi joskus, että kun hän leikkaa Helsingissä, hänellä on 16 langan paksuutta. Kenttäsairaalassa hänellä on neljä ja puun alla Sudanissa yksi. Kirurgille se on oppimista.

Lääkärit kouluttautuvat avustustyöhön omalla ajallaan ja omalla rahallaan. SPR:n tehtävissä ollessaan he kuitenkin saavat palkkaa.

Auttajan kädet. Matti Myller / Yle

Jorma Salmela ehti olla yhteensä 13 vuoden ajan avustustehtävissä vuosina 1982–2015. Viimeinen tehtävä oli Syyriassa.

Hän nauraa olevansa nyt jo liian vanha kentälle – mutta lisää auttavansa mielellään, jos tarvitaan käytännön neuvoja tai mielipidettä.

Salmelan mukaan Punaisen Ristin kansainvälisessä toiminnassa jokaisen työntekijän tärkein työkalu on oma persoona.

– Se ei tietenkään korvaa kielitaitoa eikä ammattitaitoa, mutta kun olemme katastrofialueella, jossa taistellaan ja meidän kaikki potilaamme ovat haavoittuneita, potilaiden ravitseminen ja puhtaanapito ovat usein omaisten vastuulla, koska hoitajia ei ole riittävästi. Potilas ja sukulaiset näkevät heti, olenko aidosti auttamassa, kunnioitanko minä heitä arkipäivän toiminnassa. Se on välitöntä viestintää.

"Kun tämän tajuaa, se on vähän niin kuin tarttuva tauti"

Kun Salmela peilaa rankkoja kokemuksiaan Suomeen, hän muistuttaa, että olemme kaikki oman aikakautemme tuotoksia.

– Avun tarve maailmalla on suunnaton. On meilläkin hätää ja kärsimystä, onnettomuuksia sattuu, mutta meillä on kuitenkin kehittynyt yhteiskunta, ja meillä on sosiaaliturva, joka käytännössä takaa, että kukaan ei kuole nälkään eikä sairauksiin, hän miettii.

– Maailmalla taas köyhä on sellainen, jolla ei ole yhtään mitään, ja suurin osa väestöstä huokaa helpotuksesta, kun köyhä kuolee. Ja rikas taas on niin rikas, että meillä ei ole yhtään niin rikasta. Kun tämän tajuaa, se on vähän niin kuin tarttuva tauti, ei siitä pääse eroon.

Tärkeintä Salmelalle kokemuksessaan on kiitollisuus siitä, että on saanut olla mukana avustustyössä.

– Se on hyvin tiivistä yhdessäoloa ja työntekoa. Pahimmat särmät ovat hioutuneet. Nykyisin hermostun tai käyttäydyn aggressiivisesti hyvin harvoin. Mietin ensin, ja sitten vastaan.