Sota-ajan naiset suhtautuivat Suur-Suomeen miehiäkin vimmaisemmin. Toisaalta heillä ei ollut juuri vaihtoehtoja kovalle roolilleen.

Akateemisten Naisten Karjala-Seuran 20-vuotisjuhlaa vietettiin lokakuussa 1942. Juhla alkoi valatilaisuudella, minkä aikana 9 koejäsentä antoi lupauksen. IL-ARKISTO

Haaveet Suur-Suomesta olisi kuopattu paljon pikaisemmin ilman Suomen miesten vaimoja, äitejä, siskoja ja tyttäriä – siis Suomen naisia.

Sota-ajan naiset olivat hurmoshenkisyydessään jopa innokkaampia kuin miehet, koska heillä ei ollut omakohtaista kokemusta eturintaman kurjuudesta. Myös propaganda upposi naisiin tehokkaammin, koska miehet vaikenivat raakuuksista naisia suojellakseen.

Lisäksi väitöskirjatutkija Jenni Kirves Helsingin yliopistosta korostaa, että sodan elänyt sukupolvi oli jo lähtökohtaisestikin valtavan ihanteellinen. Heidän, miesten ja naisten, ajattelussa korostuivat velvollisuudet eivätkä niinkään oikeudet.

Kirves on perehtynyt tutkimuksissaan etenkin vaietumpaan sotahistoriaan ja sen eläneiden kokemuksiin. Esimerkiksi feministisestä ajattelusta ja Suur-Suomi-aatteesta ei voi hänen mielestään edes puhua samassa lauseessa.

– Se on sukupolvi, joka oli kasvatettu pikkulotissa ja suojeluskuntapojissa tähän ajatteluun jo lapsesta asti. He olivat oikeasti valmiita uhraamaan vaikka henkensä seuraavien sukupolvien onnen takia, Kirves alleviivaa.

– Koti, uskonto ja isänmaa eivät olleet heille pelkkiä sanoja, vaan he myös elivät sitä todeksi omassa elämässään.

Nälkää naisillakin

Unelma Suur-Suomesta oli elänyt jo pitkään – niin valkoisten kuin punaistenkin keskuudessa. Lue uudesta erikoislehdestä, miten Mannerheimin johdolla lähdettiin sotaretkelle valloittamaan Itä-Karjalan saloja. Mukana on ennen julkaisemattomia kuvia ja Suur-Suomi-ristikko.Myydään yhdessä Iltalehden kanssa, Iltalehden hinta + 3,90 euroa.

Toiveunta Suur-Suomesta olisi tuskin ollut olemassa ilman naisia siksikään, että vain he kykenivät senaikaisen ajattelun mukaan synnyttämään ja kasvattamaan haaveissa siintävän valtakunnan väestön.

Kuutta lasta perhettä kohden pidettiin vähimmäismääränä – malli oli natsi-Saksasta. Yksi asian innokkaimmista edistäjistä oli tieteilijä Elsa Enäjärvi-Haavio, akateemikko Martti Haavion ensimmäinen vaimo. Elsa kirjoitteli usein Martilleen rintamalle lisääntymisestä vihjaillen:

– Väestösyistäkin olisi hauskaa, jos pian pääsisit lomalle, luki eräässä kirjeessä keväällä 1942.

Miehetkin ajattelivat taistelevansa rintamalla ”seuraavan sukupolven onneksi ja rauhaksi”.

Oli naisilla aatteen kannattamiselle toki itsekkäitäkin syitä – ainakin halveksituilla käpykaartilaisten vaimoilla ja paremmista ansioista nauttivilla upseerien puolisoilla. Unelma uusista maa-alueista vastasi suomalaisten, myös naisten, hurjaan maannälkään.

– Maata luvattiin ihan kaikille: evakoille, pientilallisille, rintamamiehille, orvoille ja leskille, Kirves kertoo.

Myös vastustusta

Naisylioppilaiden Karjala-Seuran valatilaisuus Vanhalla ylioppilastalolla vuonna 1937. Museovirasto

Naisten hurmoshenkisyydellä oli tietysti myös kääntöpuolensa. Tosiasiassa naisilla ei ollut juuri vaihtoehtoja roolilleen, koska miesten taistelumielialan ylläpitäminen ja heidän rohkaisemisensa olivat tiiviissä liitoksessa arvoista jaloimpaan, isänmaallisuuteen.

– Katso, Sinun kaltaisesi rohkeat, uhrautuvat naiset, joilla on sydämessä rakkautta ja horjumaton usko, jaksavat taistelussa miesten rinnalla vaikeissakin tilanteissa, siten meidän kansallinen taistelumme kerran voittaa, antoi kansanedustaja Hilja Riipinen näytteen tällaisesta mielenmaisemasta IKL:n joululehdessä vuonna 1938.

Käytännössä ajattelumalli tarkoitti, että esimerkiksi kirjeissään rintamalle naiset eivät voineet valitella arkisista asioistaan. Naisten ei ollut myöskään sopivaa itkeä sankarihautajaisissa liikaa, koska sankarikuolema oli arvokas asia. Sääliä miehiä kohtaan ei saanut tuntea missään tapauksessa.

– Ja puhutaan: ”Taas menee miehiä.” Uskotko, että harmittaa! Mitä sen rinnalla, että tulee Suur-Suomi, merkitsee, vaikkapa koko nykyisen sukupolven kuolema! Ach, että ihmiset eivät jaksa nousta nenäänsä korkeammalle, kirjoitti runoilija Marja-Liisa Vartio päiväkirjaansa vuonna 1941.

Sodanvastaiset kannanotot oli luonnollisesti kielletty myös naisilta. Kaiken tämän vuoksi on mahdotonta sanoa, kuinka suurta Suur-Suomi-aatteen vastustus naisten keskuudessa todellisuudessa oli.

– Aina halutaan puhua, että suomalaiset olivat sodassa yksimielisiä, mutta eihän se nyt pidä paikkaansa. Aina on toisinajattelijoita, joten varmasti vastustusta oli naistenkin keskuudessa enemmän kuin miltä näytti, Kirves sanoo.

Löytyi toki kourallinen niitäkin, jotka vastustivat kielloista huolimatta sotaa äänekkäästi. Nämä harvat julkisesti sotaa kritisoimaan uskaltaneet naiset, kuten Katri Vala ja Tove Jansson, leimattiin kommunisteiksi tai muiksi isänmaanpettureiksi.

Lopputulos järkytys

Kriitikoista ja kovista vaatimuksista huolimatta Suur-Suomi-kaipuu lävisti kuitenkin koko väestön ja kaikenlaiset miehet ja naiset.

– Väinö Linna kirjoitti Tuntemattomassa sotilaassa, etteivät tavalliset sotamiehet olleet kiinnostuneita Suur-Suomesta, mutta kyllä tosiasiassa ihan tavallisissa miehissä ja naisissa riitti hurmoshenkistä väkeä, Kirves korjaa.

Väkivahvaan Saksaan luottanut naisten hurmahenki sai huipentumansa jatkosodan syttyessä.

– Jotkut naiset ajattelivat, että miehet palaavat kuuden viikon päästä heinäntekoon eikä kukaan suomalainen ehdi edes kuolla, Kirves havainnollistaa.

Mieliala laski yhtä nopeasti siinä vaiheessa, kun Suomen tappio sodassa oli selviö. Aseiden vaiettua järkytys iski naisiin jopa pahemmin kuin miehiin. Sortua ei silti saanut, koska vahvojen naisten piti hoitaa sodassa traumatisoituneita miehiään.

– Silloin ei auttanut kuin ruveta rakentamaan oman perheen hyvinvointia ja lopettaa ajattelemasta koko kollektiivia. Kaikki ihanteet murtuivat täysin.