Kirjoitan sarjan Suomen suurimmista puolueista, niiden heikkouksista ja vahvuuksista. Ydinajatuksenani on, että demokratia voi sitä paremmin, mitä paremmassa kunnossa ovat puolueet. Vaikka kuulun vihreisiin, minun silmissäni ei ole olemassa objektiivisesti oikeaa politiikkaa. Paras tulos saavutetaan sillä, että eri näkemyksiä edustavat puolueet ovat jonkinlaisessa tasapainossa keskenään ja hoitavat oman tonttinsa. Se on vähän sama asia kuin, että oikeudessa syyttäjä ja puolustusasianajaja panevat molemmat parastaan edustaakseen omaa näkemystään.

Se, että meillä menee monessa asiassa huonommin kuin Ruotsissa, johtuu paljolti siitä, että päätöksentekokyky ei ole meillä yhtä hyvä kuin Ruotsissa. Suurena syynä tähän on, että puolueet toimivat meillä huonosti.

Kokoomus

Olen sanonut aikaisemminkin, että kokoomus on Suomessa paha alisuoriutuja. (Katso tästä) Jos se hoitaisi asiansa kunnolla, sen kannatus alkaisi kolmosella. Onhan jotenkin outoa, että suurin porvarillinen puolue on pitkään ollut entinen maalaisliitto.

Kokoomuksen vaikeuksien syyt juontavat Kekkosen aikaan. Kekkonen oli päättänyt pitää kokoomuksen oppositiossa. Pitkä oppositiokausi rapautti puolueen sisäisen koneiston. Hallituksen ulkopuolella valmistelukoneistolle ei ollut käyttöä, ja siksi se pääsi hiipumaan. Sen rakentaminen uudestaan kesti pitkään, jos on valmis vieläkään.

Joku toinen sanoi tämän parikymmentä vuotta sitten, ettei kokoomus ole puolue, se on vaaliorganisaatio. Vasta puoluesihteeri Taru Tujunen rakensi kokoomuksesta jotenkin puoluetta muistuttavan organisaation.

Aikanaan SKDL:llä oli parhaat poliitikot, koska sen aatesuunnan ihmisille politiikka oli ainoa sosiaalisen kohoamisen väylä. Kunnon kokoomuslaiselle on tarjolla paljon paremmin palkattuja ja vähemmän tuulisia paikkoja yritysmaailmassa. Jotain vikaa on kokoomuslaisen maailmankuvan omaavalla, joka ei ole yritysmaailmassa menestynyt. Siksi kokoomuksella on kykypulaa, vaikka se mainostikin itseään kykypuolueena. Keskusta kouluttaa poliitikkojaan järjestelmällisesti. Vaikuttaa siltä, että kokoomus ei kouluta.

Kokoomus ei ole myöskään ymmärtänyt tehdä eroa asiantuntijan ja lobbarin välillä. Kun ministereitä avustamaan tuli kasvava määrä poliittisia avustajia ja valtiosihteereitä, lobbarit pääsivät suoraan vallan ytimeen – katsokaa vain, mistä nämä valtiosihteerit ja poliittiset avustajat ovat tulleet. Kaikilla puolueilla on tässä omat syntinsä, mutta kokoomuksen osalta tämä meni äärimmäisyyksiin.

Lobbarin ajatteluun ei kuulu kokonaisuuden pohtiminen vaan oman erityisintressin ajaminen. Ei ole yllättävää, että niin paljon esityksiä joudutaan perumaan tai korjaamaan jälkikäteen, kun normaali valmistelukoneisto ohitetaan ja järjestölobbarit pääsevät muotoilemaan hallituksen esityksiä.

Pro business, ei pro market

Suomesta puuttuu puolue, joka ajaisi toimivaa markkinataloutta. Tämä rooli kuuluisi luonnostaan kokoomukselle, mutta kokoomus ei sitä tehtävää täytä. Puolue ei ole pro market -puolue vaan pro business -puolue. Ero näkyy sellaisissa asioissa kuin suhtautumassa miljardien eurojen yritystukiin, apteekkien avaamisessa kilpailulle, suhtautumisessa kaupunkien ruuhkamaksuihin ja niin edelleen. Kun kunta myy tai vuokraa tonttia yritystoimintaan, pro business -puolue haluaa antaa sen alihintaan sopivasti valitulle toimijalle ja pro market -puolue luovuttaisi sen tarjouskilpailun perusteella eniten maksavalle.

Sillä, että Ruotsin sosialidemokraatit ovat (olleet?) markkinahenkisempi puolue kuin Suomen kokoomus. Saattaa olla jotain tekemistä sen kanssa, että talous toimii Ruotsissa paremmin ja sosiaalisesti vastuullisemmin kuin matalan työllisyyden Suomessa.

Markkinamekanismien puolustaminen kuuluu lähtökohtaisesit kokoomukselle. Tämän luonnollisimman tehtävänsä kokoomus on hoitanut huonosti.

Kokoomuksessa on muutama markkinahenkisesti toimiva poliitikko, kuten Juhana Vartianen ja Elina Lepomäki. He ovat saaneet nopeasti maineen oikean äärilaidan kulkijoina, mikä erityisesti Juhana Vartiaisen kohdalla on aivan väärä tulkinta. Juhana on yhteiskunnallisilta tavoitteiltaan ilmiselvä demari, edelleen. Hän on Big Government -ihmisiä, jotka puolustavat vahvaa hyvinvointivaltiota. (Hän voisi kyllä vähän hioa puhetapojaan niin, ettei ruokkisi käsitystä laitaoikeistolaisuudestaan turhaan.)

Monelta on jäänyt ehkä huomaamatta, että Elina Lepomäki on arvostellut voimakkain sanakääntein nykyistä soten valinnanvapauslakia, koska siinä taloudelliset kannustimet ovat aivan vinksallaan. Hän on siis selvästi pro market, kun kokoomuksen linjanvedoissa paistaa niin vahvasti pro business -ajattelu, ettei aina tiedä, kummalla puolella pöytää kokoomuslaiset neuvottelevat, kun pitää neuvotella valtion puolesta terveydenhoitoalan yritysten kanssa. Lepomäen kehittämä sosiaalitilimalli on aikaansa edellä oleva viritys.

Se, että kokoomuksen pro market -väki on asemoitu poliittisen kentän oikeaan laitaan, johtunee siitä, ettei meillä ole traditiota, jossa sosiaalista tasa-arvoa ajettaisiin markkinatalouden keinoin. Kokoomuksen sisällä sellaisen muodostaminen voi olla vaikeata, koska puolue ei ole yhteiskunnallisessa köydenvedossa ollut vetämässä köyttä tasa-arvon suuntaan.

Ei myöskään kaupunkipuolue

Tuntuisi myös loogiselta, että kokoomus puolustaisi kaupunkeja ja olisi edistämässä kaupungistumista, mutta ei ole. Eräs merkittävä kokoomusvaikuttaja valitti minulle joskus, että tässä asiassa kokoomus on maakuntaorganisaationsa vanki. Hän ihmetteli suuresti, miksi vihreät ovat hankkimassa tällaista pakkopaitaa itselleen.

Aika iso tienhaara kokoomuksella oli, kun puolue valitsi puheenjohtajakseen Alexander Stubbin eikä Jan Vapaavuorta. Se oli yksi puolueen suurista menetetyistä mahdollisuuksista. Mutta puolueilla on sellaiset puheenjohtajat, jonka ne ansaitsevat.

Kokoomus on viime aikoina kohentanut toimintaansa, mikä näkyykin parempana kannatuksena, mutta kateeksi käy kuitenkin Ruotsia. Ruotsin moderaatit on puolueena paljon osaavampi.