Kun demokraattipresidentti Obama ei pysäyttänyt Suleimania, sen päätti tehdä republikaani Trump välttääkseen Jimmy Carterin kohtalon, kirjoittaa Lauri Nurmi.

Vietnamin sodan traumatisoimat amerikkalaiset äänestivät vuonna 1977 presidentiksi humaanin demokraatin Jimmy Carterin. Poliittisessa historiassa Carterista kirjoitetaan usein georgialaisena pähkinäfarmarina, mikä ei tee oikeutta hänen uralleen. Seitsemänkymmentäluvun edistyksellisessä hengessä Carter kannatti eri yhteiskuntaluokkien sekä mustien ja valkoisten välisen tasa-arvon lisäämistä.

Valkoisessa talossa kylmän sodan realismi iski Carteria vasten kasvoja.

CNN-raportti Iranista: Maassa kolmen päivän suruaika. CNN

Lähi-idässä Yhdysvallat yritti suitsia sekä kommunismia että uskonnollista ja fundamentalistista arabinationalismia. Persianlahdella šaahi Reza Pahlavi oli Yhdysvaltojen läheinen liittolainen, jolla oli ollut pääsy varsinkin republikaanipresidentti Richard Nixonin pakeille.

Iranilaiskenraali Qasim Suleimani kuoli Yhdysvaltain ilmaiskussa. EPA / AOP

Šaahi vastusti kommunismia. Iranissa työskenteli 1960- ja 1970-luvuilla satojatuhansia amerikkalaisia. Kaupungeissa ylemmän keskiluokan ja yläluokan elämäntavat maallistuivat.

Pahlavi oli ensimmäinen – ja toistaiseksi ainoa – Iranin johtaja, joka tunnusti Israelin valtion.

Kun islamilainen vallankumous huuhtoi kuningasvallan historiaan vuonna 1979, Iranista ei tullut demokratiaa vaan shiialaisen papiston johtama diktatuuri.

Carterin hallinto suojeli maanpakoon lähtenyttä kuningasperhettä ja salli Pahlavin saada sairaalahoitoa Yhdysvalloissa.

Nuoria iranilaisia vallankumouksellisia, omasta mielestään sorrettuja, Yhdysvaltain politiikka raivostutti.

Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carter Länsi-Saksassa vuonna 1981. Carter piti puheen heti sen jälkeen, kun Iran oli vapauttanut 52 amerikkalaispanttivankia. AOP

Neljäs marraskuuta noin sata islamistia kokoontui aamuvarhaisella Amir Kabirin yliopistolla.

Mielenosoittajat olivat päivien ajan huutaneet Yhdysvaltain suurlähetystön edustalla kuolemaa šaahille ja Carterille. He kantoivat Ajatollah Khomeinin kuvia.

Teheranin suurlähetystöä vartioi vain kolmetoista merijalkaväen sotilasta. Lähin Yhdysvaltain lentotukialus seilasi Intian valtamerellä.

Islamistit soluttautuivat tavallisten mielenosoittajien joukkoon, valtasivat suurlähetystön ja ottivat 52 amerikkalaista panttivangeikseen.

Khomeini vaati šaahin luovuttamista, johon Carter ei suostunut. Yhdysvallat jäädytti Iranin varoja ja asetti ankaria talouspakotteita.

Amerikkalaisille oli nöyryytys, kun koko maailma näki televisiossa, miten suurvallan diplomaatteja ja sotilaita retuutettiin silmät sidottuina hurraavan väkijoukon pilkatessa heitä.

Keväällä 1980 Carter tapasi Camp Davidissa läheisimpiä neuvonantajiaan. Ulkoministeri Cyrus Vance, turvallisuuspoliittinen neuvonantaja Zbigniew Brzezinski ja kenraali David Jones perehdyttivät presidentin pelastusoperaatioon, jonka tarkoitus oli paitsi pelastaa panttivangit myös palauttaa suurvallan kunnia.

Kun Iran ei taipunut, Carter antoi käskyn lähettää erikoisjoukot kohteeseen Desert One.

Huolellisesti suunniteltu ja valmisteltu vapautusoperaatio päättyi hiekkamyrskyssä helikopterin ja Hercules-rahtikoneen törmäykseen, jossa kuoli kahdeksan sotilasta.

Iranilaiset ilkkuivat Carterille ja uhkasivat teloittaa panttivangit.

Humaani Carter alkoi näyttäytyä äänestäjien silmissä heikkona presidenttinä. Republikaaninen haastaja Ronald Reagan uhkasi Irania sodalla.

Carter kannatti diplomaattista ratkaisua, mutta hän hävisi presidentinvaalin Reaganille.

Iranilaiset pelkäsivät Yhdysvaltain hyökkäystä ja hyväksyivät Carterin hallinnon tarjoaman sopimuksen: Iranin jäädytetyt varat vapautettiin panttivankeja vastaan.

Panttivankien piina oli jatkunut 444 vuorokautta ja päättyi 20 minuuttia Reaganin virkavalan jälkeen. Vallasta väistynyt Carter lensi heitä vastaan Länsi-Saksaan tammikuussa 1981.

Syyriassa kansa nousi hallintoa vastaan vuonna 2011. Rauhanomaiset mielenosoitukset tukahdetuttiin väkivalloin. Sota maassa jatkuu yhä. AOP

Yhdysvaltain presidentin Donald Trumpin toiminta on usein ollut impulsiivista, mutta vallankumouskaartin erikoisjoukkojen eli al-Qudsin komentajan Qasim Suleimanin tappaminen Bagdadissa näyttäytyy loogisena reaktiona Iranin viime vuosien ja viime päivien politiikkaan.

Joulukuun 27. päivänä yhdysvaltalainen siviilityöntekijä kuoli ja useita Yhdysvaltain ja Irakin armeijan sotilaita haavoittui raketti-iskussa sotilastukikohtaan Pohjois-Irakissa.

Yhdysvallat syyttää iskusta Kataib Hizbollah -nimistä aseellista shiiaryhmää, joka muodollisesti kuuluu Irakin armeijaan, mutta saa tukea Iranin vallankumouskaartilta.

Amerikkalaiset kostivat iskun ohjushyökkäyksellä. Kauhun tasapainon mukaisesti tilanteen olisi pitänyt jähmettyä siihen, mutta uudenvuodenaattona mielenosoittajat tunkeutuivat Bagdadissa Yhdysvaltain suurlähetystön alueelle. Tämä ylitti Yhdysvaltain hallinnon sietokynnyksen ja repi auki 40 vuotta vanhoja Iran-haavoja.

Kun yhdysvaltalaiset tiedusteluviranomaiset kertoivat Trumpille, että Suleimani oleskeli Irakissa ja johti salaisia operaatioita amerikkalaisia vastaan, suurvallan presidentti antoi luvan tämän tappamiseen.

Tappaminen on väärin.

Suleimanin kuoleman jälkeen on oleellista arvioida, miksi Yhdysvalloille oli tärkeää pysäyttää hänet.

Syyt ja seuraukset kumpuavat myös Syyrian sisällissodasta.

Yhdeksän vuotta sitten presidentti Bashar al-Assad komensi armeijansa ampumaan mielenosoittajia ja leimasi demokratiaa vaatineet opiskelijat terroristeiksi. Syyriassa puhkesi avoin kapina diktatuuria vastaan.

Mielenosoitus Valkoisen talon edustalla Yhdysvalloissa syyskuussa 2013. Ihmiset vastustivat sotilaallisia iskuja Syyriaan. AOP

Länsimaat ilmaisivat tukensa al-Assadin vastaiselle oppositiolle, mutta eivät olleet valmiita aseistamaan sitä. Yhdysvaltain presidentti Barack Obama piirsi kemiallisten aseiden käytön punaiseksi viivaksi, jonka ylittäminen johtaisi voimatoimiin al-Assadia vastaan.

Elokuussa 2013 al-Assad iski myrkkykaasulla Damaskoksen esikaupunkialueelle. Arviolta 1 400 siviiliä kuoli. Henkensä menetti yli neljäsataa lasta. Maailma odotti Obaman lunastavan sanansa.

Lontoossa parlamentti ei antanut pääministeri David Cameronille lupaa viedä Britanniaa al-Assadin vastaiseen liittoumaan. Tiukka äänestys päättyi hallituksen tappioon luvuin 272–285.

Obama perääntyi, sillä hän ei halunnut viedä Yhdysvaltoja Lähi-idässä uuteen täysimittaiseen sotaan. Elokuun viimeisinä päivinä vuonna 2013 Valkoisessa talossa tehtiin ratkaisu, joka on määrittänyt sen jälkeistä maailmanhistoriaa kenties enemmän kuin mikään toinen päätös.

Pettynyt Ranskan presidentti François Hollande arvioi, että länsimaat menettivät mahdollisuuden kääntää sodan kulku mieleisekseen ja maltillisille voimille suotuisaksi.

Sotarikollista al-Assadia tukenut Iranin vallankumouskaarti huomasi tilaisuutensa koittaneen ja alkoi määrätietoisesti laajentaa valtaansa Lähi-idässä.

Obama oli ollut kuin Carter: kannattanut diplomaattisia ratkaisuja. Presidenttinä Obama onnistui neuvottelemaan Iranin ydinsopimuksen, jonka tarkoituksena on pitää Iran aina vähintään vuoden päässä ydinaseen kehittämisestä.

Noustuaan valtaan Trump irrotti Yhdysvallat sopimuksesta.

Viime syksynä Hormuzinsalmessa iskettiin öljytankkereiden kimppuun. Yhdysvallat syytti hyökkäyksistä Suleimanin johtamaa vallankumouskaartia, mutta ei iskenyt iranilaisia vastaan.

Suleimani laski väärin, kun hän arvioi voivansa operoida vapaasti Irakin maaperällä.

Yhdysvaltain hallinnossa kannatettiin jo Obaman aikana Iranin ja al-Assadin sotilaallisen vaikutusvallan rajoittamista.

Suleimanin kuoleman jälkeen tuntuu erikoiselta oikeastaan se, että Yhdysvallat ei puuttunut aiemmin vallankumouskaartin johtajan operaatioihin Irakissa, Syyriassa ja Persianlahdella.

Yhdysvaltain presidentti Donald Trump. Kuva joulukuulta 2019. AOP

Kun demokraattipresidentti Obama ei pysäyttänyt Suleimania, sen päätti tehdä republikaani Trump välttääkseen Jimmy Carterin kohtalon eli vaalitappion epäonnistuneen Iran-politiikan seurauksena.

Iranin ja Yhdysvaltain välille saattaa syttyä sota, mutta todennäköisempää on, että iranilaiset joutuvat hillitsemään kostonhaluaan. Maan sotilasjohto tietää, että Iranin voima ei riitä uhmaamaan amerikkalaisia.

Carter ja Obama on molemmat palkittu Nobelin rauhanpalkinnolla.

Trumpia odottaa rauhanpalkintojen asemesta virkarikossyyte.

Suleimanin tappamisen Trump yrittänee kääntää vaalivaltikseen. Siihen kohtaan demokraatit eivät iske kaikella voimallaan, koska pohjimmiltaan he tietävät, että myös demokraattipresidentillä olisi Iran-politiikassaan vain huonoja ja vielä huonompia vaihtoehtoja.