Jokelan koulusurmasta kirjan kirjoittanut Alviina Alametsä, 22, on antanut anteeksi surmaajalle.

Alviina Alametsä, 22, selviytyi Jokelan koulusurmasta. Nyt hän on kirjoittanut kirjan aiheesta. INKA SOVERI

Alviina Alametsä pyyhkäisee hiukset kasvoiltaan ja odottaa hetken.

Vaikka hän on viime aikoina puhunut paljon julkisuudessa seitsemän vuoden takaisista tapahtumista, ei niihin palaaminen ole helppoa. Tunteet pyrkivät pintaan.

Seitsemän vuotta sitten Alviinan ja muiden jokelalaisten elämä muuttui pysyvästi. Opiskelija Pekka-Eric Auvinen marssi Jokelan koulukeskukseen ja tappoi kahdeksan ihmistä.

Alviina selvisi, monet tutut eivät. Myös Alviinan ystävä menetti henkensä.

Nyt nuori nainen on kirjoittanut kirjan tapahtumista ja surmaajasta. Kirja syntyi, sillä Alviina halusi lakata pelkäämästä ihmisiä ympärillään. Hän halusi ymmärtää, mitä tapahtui.

Kauhun hetket

7. marraskuuta 2007 piti olla normaali koulupäivä. Yhdeksäsluokkalainen Alviina istui aamupäivällä yhteiskuntaopin tunnilla, kun kaukaa alkoi kuulua outoja ääniä.

Laukauksia.

– Mietittiin, että alkoiko nyt sota tai vallankumous. En olisi ikinä voinut kuvitella, mistä oli kyse, Alviina kertoo.

Yhtäkkiä luokkaan juoksi itkeviä ja hysteerisiä lukiolaisia. He eivät järkytykseltään pystyneet sanomaan mitään. Opettaja kävi keskustelemassa käytävässä toisen opettajan kanssa.

Opettaja yritti vielä urheasti jatkaa yhteiskuntaopin tuntia, kunnes rehtori kuulutti: kaikkien on lukittava luokkien ovet ja pysyttävä luokissaan. Rehtori ei kuulostanut pelokkaalta, vaan jämptiltä.

Ovi lukittiin, valot sammutettiin ja oppilaat piiloutuivat luokan perälle.

Pian laukausten äänet lähenivät. Sitten alkoi huuto.

– Alkoi kuulua vertahyytävää, kuolevien ihmisten kirkumista. Se epätietoisuus oli pahempaa kuin mikään muu, Alviina sanoo nyt.

Pikkuhiljaa alkoi selvitä, mitä luokan ulkopuolella tapahtuu. Lukiolaiset alkoivat puhua opiskelijasta, joka ampuu.

Pian ammuskelua kuului myös viereisestä luokasta. Välillä ampuja keskusteli oppilaiden kanssa, välillä kuului huutoa, jota säestivät laukaukset.

Tämän jälkeen Auvinen pyrki myös Alviinan luokkaan.

– Hän riehui siinä käytävällä, kolkutteli ovia ja huusi ”avatkaa ovi tai mä tapan teidät kaikki!”, Alviina kertaa.

15-vuotias Alviina oli varma, että hän kuolee. Hän laittoi ystävilleen ja äidilleen tekstiviestit, että koulussa ammutaan, eikä hän tiedä selviääkö hän hengissä. Äiti vastasi, että hän tulee heti hakemaan tyttärensä pois.

– Vastasin, että älä. Mitä ikinä teetkin, niin tänne ei kannata tulla, Alviina muistelee.

Lopulta kaaoksen äänet lakkasivat. Ei kuulunut enää huutoa, juoksuaskeleita, laukauksia tai lasin särkymistä.

Oppilaat odottivat pitkään hiljaa pimeässä luokassa, kunnes poliisi ilmoitti olevansa oven takana. Alviina muistaa epäilleensä vielä tuolloin, että ampuja yritti huijata ja päästä sisään luokkaan tekeytymällä poliisiksi.

Ovi kuitenkin avattiin ja Karhu-ryhmään kuuluva poliisi kehotti nuoria juoksemaan nopeasti ulos rakennuksesta.

Opiskelijat juoksivat läheiselle Pertun koululle saakka. Evakuointikeskuksessa kuolleiden määrä alkoi selvitä. Myös Alviinan ystävä oli tapettujen joukossa.

Ampuja oli koulun abiturientti Pekka-Eric Auvinen, joka kuoli sairaalassa. Alviina muisti pojan, jonka hän oli nähnyt käytävillä ja jonka kanssa hän oli joskus vaihtanut muutaman sanan.

Koko maa järkyttyi

Kouluammuskelu järkytti kansakuntaa. Koko valtakunta suri Jokelan tragediaa. Kaikki ihmettelivät, kuinka Suomessa saattoi tällaista tapahtua.

Alviinalla meni pitkä aika täysin sumussa. Pahinta oli se, että hän menetti luottamuksensa kaikkiin ihmisiin.

– Se asia esitettiin niin, että jotkut ihmiset vain ovat pahoja, ja sitten heillä yhtäkkiä napsahtaa. Siitä tuli se pelko, että kuka vaan voi seota millä hetkellä hyvänsä, Alviina muistelee.

Alviina ei kuitenkaan täysin hyväksynyt selitystä. Hän halusi yrittää ymmärtää, mitä oli tapahtunut.

– Tuli semmonen olo, että oliko tämä sittenkään niin yksinkertainen juttu kuin meille sanottiin, että joku vaan sekosi ja kukaan ei tiennyt etukäteen mitään.

Äidinkielenopettaja kannusti lahjakasta tyttöä kirjoittamaan ja hakeutumaan yliopistoon lukion päätyttyä. Yliopistossa Alviina purki mietteitään väkivallasta ja kouluampujista tutkielmassa.

Vuonna 2011 hän päätti aloittaa kirjan kirjoittamisen. Hän halusi päästä Auvisen maailmaan ja kuunteli tämän lempibändejä, katsoi hänen lempielokuviaan ja perehtyi hänen ideologiaansa.

– Minulla oli monia pelottavia ja ahdistavia hetkiä, sillä tein töitä paljon öisin. Välillä ihmettelin, miksi teen tämän itselleni. Olin aluksi todella vihainen hänelle ja minua ällötti kaikki mitä hän teki ja kuunteli, Alviina kertaa.

Hän ei samaistunut musiikkimakuun tai Auvisen ideologiaan, pikemminkin Alviina koki, että Auvinen oli esimerkiksi tulkinnut teoksia väärin.

– Mutta aloin ymmärtämään sitä, mitä hän ajatteli ja sitä, että hänellä oli todella rankkaa. Hänen elämänsä ei ollut todellakaan helppoa.

Lisäksi hän haastatteli Auvisen äitiä ja ystäviä. Alviinan mukaan esimerkiksi Jokelassa on syyllistetty liikaa vanhempia ja vieritetty vastuu tapahtuneesta heidän niskoilleen.

– Totta kai se auttaa, että on hyvät ja tukevat vanhemmat ja luulen, että he olivat juurikin sitä. Mutta Pekalla ei ollut yhtään kaveria kolmeen vuoteen yläasteella. Ei yhtään. Voidaan miettiä mitä sellainen tekee ihmiselle, ja voiko hyvä kasvatus korvata sitä?

Äiti vei poikansa myös lääkärille ahdistuneisuuden vuoksi ja Auviselle määrättiin lääkkeet paniikkihäiriöön. Lääkärin mukaan poika ei ollut vakava tapaus eikä siksi tarvinnut psykoterapiaa.

– Äiti sanoi minulle, että hän ajatteli, että ei Pekka sitten ole vakava tapaus, jos kerran asiantuntijakin näin sanoo, Alviina kertoo.

Kaikesta perehtymisestä huolimatta Alviina ei edelleenkään ymmärrä, miksi Auvinen teki niin järkyttävän teon, mutta sen hän ymmärtää, että Auvisen elämä oli helvettiä.

Sen vuoksi hän alkoi rakentaa itsestään kuvaa sotilasmarttyyrina ja filosofina sekä kuvasi asevideoita.

– Se on hirveän vetoavaa ajatella itsestään noin siinä vaiheessa, kun on tosi heikko ja kaikki muut pitävät sinua heikkona. Ei hän voinut kirjoittaa minnekään blogiinsa, että minua koulukiusataan ja nettityttöystävä jätti minut.

Alviinaa alkoi jopa hävettää oman yhteisönsä puolesta.

– Mitä jos minä tai joku minun kavereistani olisi mennyt juttelemaan Pekalle tai jos kukaan ei olisi pilkannut häntä? Entä jos opettajat ja kouluterveydenhoitajat olisivat jutelleet kerran keskenään vakavasti? Tai Pekan kaverit olisivat kertoneet, että Pekka oli hankkinut aseen.

Alviina alkoi nähdä monta pistettä, jossa tapahtuma olisi voitu estää.

– Ja silti ihmiset vierittävät syyn pois muiden niskoille. Kaikki olisivat voineet tehdä jotain.

Nuori nainen pohtii, että se voi olla syy, miksi Jokelassa ei ole muistomerkkiä kouluammuskeluista menehtyneille.

– Luulen, että kaikki jäivät vähän miettimään, miksi tämä tapahtui.

Nuorten kohtalot

Kirjaa varten Alviina kartoitti ja tapasi entisiä koulukavereitaan, jotka olivat kokeneet tragedian. Joillekin suru oli käynyt ylitsepääsemättömäksi. Osa menetti monta ystävää kerralla.

– On vaiettu asia, että Jokelassa on ollut tapauksen jälkeen itsetuhoisuutta, jopa itsemurhia, ja nämä ovat mahdollisesti yhteydessä vuoden 2007 tapahtumiin, Alviina toteaa vakavana.

Osa nuorista puolestaan masentui ja syrjäytyi.

– Jotkut eivät enää kyenneet täyttämään sitä potentiaalia, joka heillä oli eikä heistä tule enää välttämättä koskaan tuottavia yhteiskunnan jäseniä, Alviina sanoo.

Hän kritisoi tapauksen jälkihoitoa, johon syydettiin miljoonia. Oppilaille järjestettiin muun muassa huvituksia, jotta suru ikään kuin unohtuisi.

– Pian ammuskelun jälkeen luokkamme vietiin Sea Lifeen. Lisäksi järjestettiin jalkapallon pelaamista ja keilaamista. Jokelaan tuli myös esiintymään julkisuuden henkilöitä, Alviina kertaa.

– Olin yhdessä jalkapallomatsissa ja tajusin, etten pysty tähän. Se tuntui loukkaavalta ja siltä, ettei kunnioitettu sitä, että halusin pukeutua mustiin ja surra ystävääni, hän jatkaa.

Myös kriisiterapiaa tarjottiin, mutta sinne meneminen hävetti.

– Tiedän monilta samaa, että he olisivat tarvinneet sitä apua, mutta jättivät menemättä. Kaikille olisi voinut laittaa pakolliseksi vaikka yhden keskustelukerran.

Jälkikäteen Alviina kertoo ymmärtäneensä, että myös aikuiset olivat paniikissa tapauksen takia.

– Valtiovalta, opettajat eivätkä vanhemmat tienneet mitä tehdä. Sitten tehtiin tällaisia paniikkiratkaisuja, vähän viilattiin aselakia ja yritettiin pitää lapset iloisina.

Kirjan ja haastatteluiden myötä Alviina on saanut satoja yhteydenottoja. Monella on ollut halu ja tarve puhua asiasta. Se osoittaa, että trauma on edelleen hoitamatta.

– Se yllätti, että niin moni on laittanut viestiä. Tavallaan Jokelassakin haluttiin päästä aika nopeasti eteenpäin siitä, että vain laastaroitiin homma kuntoon, mutta haava jäi.

Alviina itse on kertonut antaneensa anteeksi Auviselle, vaikka helppoa se ei ollut.

Sen seurauksena Kauhajoella saman tilanteen kokenut nuori laittoi Alviinalle viestiä. Hän halusi tietää kuinka Alviina on kyennyt antamaan anteeksi.

– Se ei ollut syyllistävä viesti, vaan hän halusi todella ymmärtää. Tuntuu, että useat ihmiset haluaisivat nyt monen vuoden jälkeen päästä vihasta eteenpäin.

Pekan tarina

Alviinan kirjoittama kirja kertoo koulusurmaaja Pekka-Eric Auvisen tarinan, joka kietoutui lopulta osaksi Alviinan ja muiden jokelalaisten tarinaa.

Kirjan myötä Alviina pääsi mukaan kansainväliseen dokumenttiprojektiin. Eräs Alviinan haastattelema tutkija vinkkasi tanskalaiselle ohjaaja Alexander Oeylle, että suomalainen tyttö tekee kirjaa aiheesta.

Oey ja Alviina tapasivat ja yhteistyösopimus syntyi välittömästi. Suomessa kuvattu dokumentti Inside the mind of a school shooter sai ensi-iltansa Amsterdamissa marraskuun lopussa.

Suomessa elokuva esitetään keväällä televisiossa.

– Dokumentti on visuaalisesti hieno, mutta se on todella järkyttävä. Se ei ole helppoa katsottavaa, Alviina varoittaa.

Alviina kiittelee vuolaasti kaikkia kirjassa ja dokumentissa mukana olleita ihmisiä.

– Ilman heitä tämä ei olisi onnistunut. Heiltä sain myös kannustusta siihen, että tästä aiheesta pitää puhua ja jo nyt aihe on noussut keskusteluun dokumentin myötä.

Muistakaa opetukset

Alviina painottaa kahta asiaa, jotka ehdottomasti pitäisi ottaa opiksi Jokelan tragediasta: ennaltaehkäisy ja yhteisön vastuu.

– Jälkihoitoon on syydetty miljoonia samalla, kun mielenterveyshoidosta leikataan. Jos edes murto-osa näistä miljoonista laitettaisiin ennaltaehkäisyyn, sillä voisi olla ratkaiseva merkitys.

– Politiikalla voidaan tappaa ihmisiä, tai silloin voidaan pelastaa henkiä, Alviina muistuttaa.

Alviinan mukaan yksittäiset opettajat Jokelassa kantavat hirveän suurta syyllisyyttä, ja ajattelevat, että juuri he olisivat voineet estää tapahtuneen.

– Vastuu oli kaikilla ihan yhtä paljon. Eivätkä syyllisyys ja märehtiminen auta mitään, vaan nyt täytyy parantaa ja tehdä parhaamme.

Hän muistuttaa, että yhteisön tuella on tärkeä merkitys.

– Vaikka monet argumentoivat, että se on aina yksittäisen ihmisen valinta tarttua aseeseen, se ei mielestäni oikeuta sitä, että se jätetään siihen. Se ei auta meitä yhtään, koska voi olla, että me menetämme ystäviä tai kuolemme itse sen seurauksena.

Jokelan koulusurmalla oli Alviinan omaan elämään valtavan suuri vaikutus. Tragedian jälkeen Alviinasta alkoi tuntua, että elämässä täytyi tehdä jotain tärkeää.

Nyt hän opiskelee parhaillaan Helsingin yliopistossa maisterin tutkintoa maailmanpolitiikasta. Hän tekee myös paljon rauhantyötä ja pyrkii eduskuntaan vihreiden edustajana.

– Minulla tuli selkeästi jossain vaiheessa tosi vahva kiitollisuuden tunne siitä, että minä selvisin. Ja myös se ajatus, että kaikki ne mahdollisuudet, jotka kuolleet nuoret menettivät, ovat meidän mahdollisuuksia ja meidän pitäisi käyttää ne, Alviina toteaa.

Alviina neuvottelee kirjan julkaisemisesta parhaillaan kustantajien kanssa. Tarkkaa julkaisuajankohtaa ei vielä ole tiedossa.

Juttua korjattu 22.12. kello 8.10 ja 8.37: Jokelan koulukeskuksessa tapahtui Suomen toinen, ei ensimmäinen kouluammuskelu.