Syksyllä 2016 Suomen Kuvalehti kertoi ilouutisen. Nurmijärveläisessä kerrostalossa oli tapahtunut ihme. Siellä oli tehty putkiremontti kahdessa viikossa.

Putkiremontti on taloyhtiöiden kauhu, joka ajaa ihmisen kodistaan usein kolmeksi kuukaudeksi.

Nurmijärven ihme ei perustunut teknisiin keksintöihin. Kyse ei ollut mullistavasta tavasta pinnoittaa putkia.

Talossa oli tehty niin sanottu perinteinen, perusteellinen putkiremontti. Oli purettu vanhat vessat ja kylpyhuoneet, vaihdettu viemärit ja vesijohdot sekä laajennettu kahta kylpyhuonetta.

Oli käytetty samoja materiaaleja ja välineitä, joita tyypillisesti käytetään. Silti valmista tuli kuusi kertaa nopeammin kuin yleensä.

Ennen Nurmijärven-urakkaa rakennusyhtiö Fira Palvelut oli asennuttanut riistakamerat eräälle putkiremonttityömaalle. Kuvamateriaalia katsomalla oli käynyt ilmi, että kylpyhuoneet olivat tyhjillään 80 prosenttia työajasta. Se tarkoittaa sitä, että töitä tehtiin kahdeksan tunnin työpäivän aikana keskimäärin puolitoista tuntia.

Tulos ei ollut valtaisa yllätys.

Kansainvälisissä tutkimuksissa on huomattu, että rakennustyömailla yli puolet työajasta menee hukkaan. Työntekijöiden aikaa tuhraantuu välineiden ja ohjeiden etsiskelyyn.

Firan putkiremonttiliiketoiminnan johtaja Sami Kokkonen vieraili eräällä työmaalla. Hän näki, kuinka kolme työntekijää käytti vuorotellen yksiä tikkaita. Kun tikkaat olivat yhdellä käytössä, toinen odotti.

Kun työntekijä viimein sai tikkaat, eteen tuli pulma, jonka takia piti kysyä työnjohtajalta neuvoa. Ilmanvaihtohormi oli eri kohdassa kuin edellisessä asunnossa. Pomo ei juuri sillä hetkellä vastannut puhelimeen, joten työntekijä odotti.

Välineiden etsiminen, roudaaminen ja odottelu eivät olleet ainoa selitys sille, miksi kylpyhuoneet olivat suurimman osan ajasta tyhjillään.

Tyhjäkäynti johtui myös töiden aikataulutuksesta.

Karkeasti ottaen se menee usein näin: Annetaan purkajille vaikka viikko aikaa hajottaa yhden kerrostalorapun asuntojen vessat ja kylpyhuoneet. Sen jälkeen paikalle tulevat rappaajat. Heilläkin on viikko aikaa hoitaa työt kaikissa asunnoissa. Sama juttu seuraavassa työvaiheessa.

Yhteen työvaiheeseen ei ole palkattu legioonaa urakoimaan. On palkattu ehkä kaksi, kolme purkajaa. Kun he hääräävät yhdessä asunnossa, toinen seisoo tyhjillään.

Asukas on evakossa, maksaa kenties vuokraa väliaikaisasunnosta, mutta työt seisovat.

Nurmijärvellä minimoitiin tyhjäkäynti.

Eri työvaiheiden tekijät toimivat kuin viestijoukkue. Heti, kun putkilinjan ensimmäinen kylpyhuone vapautui purkajan jäljiltä, rappaaja tuli paikalle ja jatkoi siitä.

Töitä tehtiin kahdessa vuorossa.

Urakka valmistui kahdessa viikossa.

Kolme kuukautta myöhemmin ihme toistui Helsingin Roihuvuoressa.

Roihuvuoren talon isännöitsijä Juhani Hujanen muistelee kahden viikon putkiremonttia:

”Hienostihan se homma meni. Ihan täysin nappiin.”

”Yksi vaivattomimmista remonteista.”

”Se oli viimeisen päälle aikataulutettu. Sujui niin, ettei tullut mitään viivästyksiä.”

Taloyhtiön asukas Mikko Jauhiainen ylistää yhtä lailla. Toki remontti tuli kalliiksi, mutta ei sen kalliimmaksi kuin vastaavat pääkaupunkiseudulla muutenkaan.

Maksettavaa tuli noin tuhat euroa asuinneliötä kohden. Hintaan sisältyi muun muassa huoneistojen ulko-ovien, yhteisen suuren kerhotilan, kahden autotallin, verstastilan, sähkökeskuksen, lämmönsiirtimen, säilytyskellarin lattian ja pyöräkellarin remontti.

Hyvältä kuulostaa!

Voisi kuvitella, että remontit tehneen yrityksen ovella olisi jono.

Mutta ei. Syksyn 2016 jälkeen Fira ei ole tehnyt yhtään kahden viikon putkiremonttia.

Firan Sami Kokkosella on selitys.

Taloyhtiöt eivät halua kahden viikon remontteja.

Mitä?

”Taloyhtiöt sanovat, että ei meille sitä kahden viikon remonttia. Että ei töitä kahdessa vuorossa.”

Kuulostaa erikoiselta. Miksi taloyhtiöt olisivat kiinnostuneita työvuorojärjestelyistä.

Onko todellinen selitys se, että kahdessa vuorossa tekeminen tulee yritykselle kalliiksi? Kokeilumielessä tehtiin pari remonttia pienemmillä katteilla.

Ei, Kokkonen sanoo, sillä kahdessa vuorossa tekeminen ei tule sen kalliimmaksi kuin yhdessäkään.

Rakennustyömaalla iltalisä alkaa juosta neljästä eteenpäin.

Kahden viikon putkiremonttikohteissa urakoi noin 40 työntekijää kahdessa vuorossa.

Kun 40 ihmistä tekee yhteensä kahdeksan iltatuntia kuutena päivänä viikossa – lauantaitkin – iltatunteja kertyy 3 840. Iltalisää maksetaan 1,17 euroa tunti.

3 840 iltatuntia kertaa 1,17 euroa tekee yhteensä 4 493 euroa.

Päälle vielä työnantajan sivukulut niin ollaan reilussa 5 000 eurossa.

Se on mitätön summa, kun koko remontti maksaa noin miljoonan.

Sitä paitsi iltalisiin kuluva viisi tonnia säästyy nopean tahdin ansiosta muissa kuluissa. Putkiremonttityömaan ylläpitokustannukset, joita kertyy esimerkiksi työmaakonteista ja it-lisensseistä, ovat noin tonnin päivässä.

Taloyhtiöt eivät halua kahden viikon putkiremontteja.

Selvä. On kuitenkin aika vaikea ymmärtää, miksi taloyhtiöitä ahdistaisi kaksivuorotyö.

”Luulisin sen olevan alan itse aiheuttamaa epäluottamusta”, Kokkonen sanoo.

”Jos ympärillä ja tuttavien taloyhtiöissä on ollut ongelmia pysyä pidemmissäkin aikatauluissa, muodostuu mielikuva, että se ei voi onnistua tiiviimmin.”

”Pelätään myös kuivumisasioita.”

Ajatellaan, että erilaisten sauma- ja laastiaineiden on parempi antaa kuivua rauhassa. Että iltavuorossa tekeminen menee hosumiseksi.

Unohdetaan iltavuoro. Jos työmaa jää illaksi tyhjilleen, remonttiaika tuplaantuu kahdesta viikosta neljään.

Kuinka monta neljän viikon remonttia Fira on tehnyt?

Kolme, Kokkonen sanoo.

Jo syksyllä 2016 Kokkonen varoitti, että kaksi viikkoa ei ole mikään uusi standardi vaan vasta harjoittelua.

Ovatko harjoitukset nyt jääneet kesken?

Harjoiteltavaa totisesti riittäisi koko rakennusalalla. Niin voi päätellä palautteesta, jota lukijat lähettivät Suomen Kuvalehdessä syksyllä 2016 olleen jutun jälkeen.

Ihmiset tuntuivat tunnistavan työmaiden ongelmat, joita jutussa kuvattiin.

Jouni-niminen lukija oli seurannut auton ikkunasta Kehä I:n korjaustöitä.

”Tuntuu, että siellä ei juuri koskaan kukaan tee töitä ja kalusto vain seisoo ja maksaa”, hän kirjoitti.

Sami oli juuri siirtynyt rakennusalalle.

”Ravisteltavaa riittäisi…”

Johanna kertoi, että vaikka hänen kotinsa putkiremontti oli hidas, lopputulos näytti siltä, että oli hutaistu kauheassa kiireessä.

”Kylpyhuoneen toista suihkua on asennettu uudestaan jo neljä kertaa. Nyt oli viides kerta, kun viimeksi hana rusikoitiin lommoille.”

Johanna aikoi korjata vahingot itse.

”Emme uskalla päästää enää alihankkijan tai itse urakoitsijan kavereita kotiimme, kun vahinkoa tulee enemmän kuin hyötyä.”

Työntekijät lainailivat asukkaiden tavaroita: ”Tikkaani vietiin monesti jonnekin kerroksiin.”

Kun asukas tarvitsi niitä itse, tikkaita ei löytynyt.

”Ahkerassa lainauksessa on ollut myös omatoimisesti käytetty imuri ja vatupassi. Koettakaa huolehtia miehille edes työvälineet, kun tulevat kotiimme.”

Tapio muisteli, kuinka oli tarkkaillut Kauppatorin kulman katu- ja kiskotöitä.

”Muutamaankin kertaan ajelin paikalla ja ensimmäistäkään ukkoa ei näkynyt töissä. Poltin päreeni ja soitin [silloiselle apulaiskaupunginjohtajalle] Pekka Saurille.”

Pekka Sauri oli onneksi langan päässä.

”Hän ensin kiisti työmaan seisovan. Kehotin ottamaan pari askelta ikkunaan. Myönsi sitten.”

Fira ei ole ensimmäinen yritys, joka yrittää panna töpinäksi työmaalla.

Antti Pirhonen tutustui tehokkaaseen töiden järjestämiseen Saksassa jo 2000- luvun alussa. Pirhonen työskenteli tuolloin kiinteistökehityspäällikkönä rakennusfirma NCC:ssä.

Kun hän syksyllä 2016 kuuli Firan aikeesta urakoida putket kuntoon kahdessa viikossa, hän ei epäillyt onnistumista.

Varmasti onnistuisi!

”Putkiremontin voi tehdä perinteisin menetelmin vaikka viikossa, ilman mitään sukituksia tai pinnoituksia”, hän sanoi, ”ilman muuta”.

NCC oli tehnyt Saksan-reissun innoittamana kolmen viikon putkiremontin.

Ei ole kovin vaikeaa tehdä nopeaa remonttia. Vaikeaa on vakiinnuttaa nopeat työtavat yritykseen. Jotenkin into nopeisiin remontteihin vain lopahti.

Pirhonenkin arveli, että osasyy oli taloyhtiöiden arkuus. Taloyhtiöt tuntuivat luulevan, että antamalla urakoitsijalle reilusti aikaa saa parempaa laatua.

Suurimpia syypäitä olivat kuitenkin rakennusfirmat, jotka jumittivat vanhoissa, tehottomissa työmaakäytännöissä.

Pirhonen kuvaili alaa, jolla työskenteli: ”kuin seisovaa vettä.”

Kuvaus tuntuu oikeutetulta. Rakennusalan tuottavuus ei tilastojen mukaan ole kehittynyt 1970-luvun jälkeen. Samaan aikaan esimerkiksi tehdastyön tuottavuus on viisinkertaistunut.

Myös Firan Sami Kokkonen myöntää, että ”peiliinkin pitää katsoa”.

”Kahden viikon remontit ovat olleet kovia ponnistuksia.”

”Jos samaan aikaan asiakas on enemmän kallellaan pidempään aikaan, meidänkin ajatus taipuu helposti pidempään aikatauluun.”

Todellinen ihme nähtiin New Yorkissa 1930-luvulla.

Pankkiiri Louis Kaufman oli ehdottanut kahdelle muulle rikkaalle miehelle, Pierre du Pontille ja John Raskobille, että ostettaisiin tontti Fifth Avenuen varrelta.

Tontilla oli hienostohotelli Waldorf-Astoria, mutta se oli muuttamassa Park Avenuelle.

Kolmikko rakentaisi tilalle toimistotalon. 50 kerrosta, he suunnittelivat ensin.

New Yorkissa oli käynnissä kilpajuoksu kohti korkeuksia. Trump Buildinginä nykyään tunnettua tornia – 282 metriä korkeaa– rakennettiin jo, samoin Chrysler Buildingiä – 319 metriä.

Kolmikko halusi omasta pytingistään korkeamman.

65 kerrosta, he ajattelivat, kunnes muuttivat taas suunnitelmaa.

Empire State Buildingiin tulisi 80 kerrosta. Korkeutta 380 metriä ja huipulle vielä 63,2 metriä korkea antenni. Kuin kuusi Stadionin tornia päällekkäin.

He halusivat pilvenpiirtäjänsä valmiiksi äkkiä. Miehet laskivat, että vuokratuloja kertyisi yli kuusi miljoonaa dollaria vuodessa.

Tuohon aikaan vuokrasopimukset tehtiin vuodeksi kerrallaan, aina toukokuun ensimmäisestä päivästä alkaen. Jos ei vappuna ollut uusia vuokralaisia talossa, menetti vuoden vuokratulot.

Ensimmäiset teräspylväät lyötiin maahan huhtikuussa 1930.

Maaliskuussa 1931 Empire State Building oli valmis.

Pilvenpiirtäjä valmistui 11 kuukaudessa. Kaksi kuukautta etuajassa, ja kulutkin jäivät kaksi miljoonaa dollaria budjetoitua pienemmiksi.

Enää Empire State Building ei ole korkein.

Nykyään se on korkeimpien rakennusten listalla sijalla 44, mutta rakennusalalla sitä katsotaan yhä ylöspäin.

Olli Seppänen, Aalto-yliopiston rakentamisen tuotantotalouden työelämäprofessori, kertoo Empire State Buildingin rakentamisesta mielellään luennoillaan. Ajatella, että lähes neljäsataa metriä korkea pilvenpiirtäjä valmistui alle vuodessa keskelle suurkaupunkia!

Se on Seppäsen mielestä esimerkki siitä, että nykyistä nopeampi rakentamistahti ei vaadi huippumoderneja teknisiä keksintöjä.

Parhaimmillaan Empire State Building kohosi kerroksen päivässä, vaikka käytössä olivat 1930-luvun välineet. Työmaalta ei voinut soittaa kännykällä työnjohtajalle.

Empire State Buildingin pääurakoitsijoihin kuulunut Andrew J. Eken on kuvannut operaatiota ”valtavaksi aikatauluttamistyöksi”.

Kun Olli Seppänen vuonna 2015 palasi kahdeksan Yhdysvaltain-vuoden jälkeen Suomeen työelämäprofessoriksi, hän kiersi tapaamassa rakennusliikkeiden toimitusjohtajia. Hän kyseli johtajilta, millaiseen yliopiston ja yritysten yhteistyöhön he antaisivat rahoitusta.

Rakennusfirmoissakin oli alettu havahtua siihen, että hommat voisi hoitaa paremmin. Että alan ei tarvitsisi olla kuin seisovaa vettä.

”Se tais olla Skanskan toimitusjohtaja, joka sanoi, että vois olla tällaista alan yhteistä visiointia.”

Seppänen kokosi visiointiryhmän, Building 2030.

Visioinnin ytimessä on ”tahtituotanto”.

Se on nyt kova sana rakennusalalla.

Tahtituotanto perustuu tarkkaan aikatauluttamiseen, kuten kahden viikon putkiremontti tai Empire State Buildingin pystyttäminen.

”Tahtituotannossa ei periaatteessa pitäisi olla yhtään tyhjää asuntoa tai kadulla yhtään tyhjää kuoppaa, joissa kukaan ei kaiva. Hommat etenee kuin juna”, Seppänen sanoo.

”Varmistetaan, että seuraava kaveri tulee töihin heti, kun edellinen on lähtenyt pois.”

Siis tehdään aikataulu ja pysytään siinä.

Vessanpöntön asentaminen ei kestä 15 minuuttia kauempaa, kun han kaikki tarvikkeet ovat käden ulottuvilla. Harvoin ne ovat.

Tuntiaikataulun tekeminen edellyttää, että jokaisen työvaiheen kesto tiedetään tarkkaan.

Jotta rappaaja voi tulla töihin heti, kun purkaja on saanut omat työnsä valmiiksi, rappaajan täytyy tietää, milloin purkaja on valmis.

Työvaiheiden kestoa on kuitenkin vaikea arvioida tarkkaan, koska työmailla improvisoidaan paljon.

Allalla käytetään termiä ”making do”. Se tarkoittaa luovimista tilanteessa, jossa jotain työn kannalta oleellista, kuten piirustuksia tai työvälineitä, puuttuu.

Vessanpöntön asentaminen ei kestä 15 minuuttia kauempaa, kunhan kaikki tarvikkeet ovat käden ulottuvilla.

Harvoin ne ovat.

Tyypillisesti logistiikka rakennustyömaalla toimii niin, että jokainen aliurakoitsija tekee tavaratilauksensa itsenäisesti. Maalarit, timpurit, LVI-ihmiset, sähkömiehet, lattiavalajat ja tukku muita ammattilaisia tilaa tavaraa työmaalle sitä mukaa, kun he arvelevat tarvitsevansa sitä.

Kun tavarat saapuvat, ne kasataan autotallin perälle tai varastokonttiin.

Jos joku tarvitsee jotain kasan keskeltä, hän alkaa penkoa.

Olli Seppäsen johtamassa tutkimushankkeessa tutkittiin sensoreiden avulla, kuinka monta kertaa rakennustarvikkeet liikkuvat työmaalla ennen kuin ne tulevat käyttöön: keskimäärin kahdeksan kertaa.

”20 prosenttia työajasta menee siihen, että roudataan toisten materiaalia pois tieltä.”

Jos oikeaa tavaraa ei löydy kasan keskeltä, alkaa vimmainen etsiskely.

”Ravataan ympäriinsä. Ei tietysti haluta tilata ylimääräistä materiaalia, joten katsotaan joka huoneesta, että olisko täällä.”

Huono logistiikka synnyttää myös hävikkiä. Joku tilaa tavaraa liian aikaisin, ja se menee ulkona pilalle.

Empire State Buildingissä logistiikka oli huippuunsa viritetty. Työmaalle oli rakennettu kiskot, joita pitkin työvälineet kulkivat oikeille paikoilleen.

Nykypäivän Yhdysvalloissa on alettu ottaa siitä mallia. Kaiken pitää kulkea pyörien päällä, jotta tavaraa voidaan liikutella helposti.

”Suomessa vielä roudataan käsipelillä kipsilevyjä.”

Logistiikan ja aikataulujen miettiminen on vaivalloista, mutta se kannattaa. Building 2030 -ryhmä on tehnyt kokeiluja, ja ensimmäisissä harjoituksissa on saatu lyhennettyä tavanomaisia rakennusaikoja 30 prosenttia.

Parempaankin pystytään, Seppänen sanoo. Maailmalla on lyhennetty rakennusaikoja puoleen.

”Ilman mitään digitalisaatiota, pelkästään tahtituotantoa hyödyntämällä.”

Kun puolittaa putkiremontin tavallisen keston – kolme kuukautta – jäljelle jää kuusi viikkoa.

Firan Sami Kokkonen sanoo, että sentään kuuden viikon putkiremontteja heillä on tehty syksyn 2016 jälkeen ”niin monta, ettei pysty kaikkia luettelemaan.”

Kahdessa vuorossa tekemällä ajan saisi painettua kolmeen viikkoon.

Jonkinlaista edistystä siis on tapahtunut.

Viime vuonna yritys perusti Vantaalle logistiikkakeskuksen, jonne tilataan yrityksen kaikkien putkiremonttityömaiden tarvikkeet.

Alalla puhutaan ”setittämisestä”. Etukäteen mietitään, mitä kussakin remontoitavassa kylpyhuoneessa tarvitaan, ja kootaan tarvittavista tavaroista valmiit setit.

Rekka ajaa setin työmaalle mahdollisimman oikeaan aikaan. Se kannetaan kylpyhuoneen edustalle teipattuun oranssiin ruutuun.

Viereen on teipattu toinen ruutu, johon työntekijä panee päivän päätteeksi mahdolliset ylimääräiset tavarat. Rekka kuljettaa ne takaisin logistiikkakeskukseen, josta tavara päätyy toiselle työmaalle.

Perinteisesti ylijäämätavara on heitetty roskiin. Kokkosen mukaan logistiikkakeskuksen ansiosta hävikki on vähentynyt 30 prosenttia.

Keskuksessa on myös helpompi vahtia, että rautakauppa toimittaa sitä, mitä on tilattu.

Jos ei vahdi, sattuu helposti virheitä.

Eräässä tilauslistassa oli 27 riviä. Kullekin riville oli listattu, mitä halutaan ja miten paljon. Kun rautakauppa toimitti tilauksen logistiikkakeskukseen, se tarkistetiin rivi riviltä.

13 rivin tavarat olivat sitä, mitä piti. Yli puolet meni väärin.

Työmailla tilanne on hankalampi. Siellä tavarat ottaa vastaan kuka milloinkin. Toimituksia ei tarkasteta heti.

Se, että lauta onkin väärän mittaista, huomataan yleensä vasta silloin, kun pitäisi aloittaa asennustyöt.

Tai huomataan, että kukaan ei ole muistanut hommata imuria.

Silloin pitää mennä asukkaan siivouskaapille.

Jutussa käytetty lähteenä Carrol Willisin toimittamaa kirjaa Building the Empire State.