Kirjoittanut

Apulaisoikeuskansleri Mikko Puumalainen antoi 24.3.2014 kanteluasiassa ratkaisun, jossa hän päätyy seuraaviin johtopäätöksiin:

“Sekä positiivisen että negatiivisen uskonnonvapauden kannalta ja EIT:n oikeuskäytäntö huomioon ottaen kouluissa tehtäviä julkisen vallan neutraalisuuden ja uskonnonvapauden yhteensovittamiseen tähtääviä järjestelyitä perustellumpaa olisi se, että kouluissa ei lainkaan järjestettäisi opettajien tai muun koulun henkilökunnan taikka seurakunnan työntekijän johtamia tilaisuuksia, joissa on tietyn vakaumuksen mukaista sisältöä.

Näkemykseni mukaan kouluissa nykyisessä muodossaan järjestettävät uskonnolliset tilaisuudet ovat ongelmallisia julkisen vallan neutraalisuuden sekä yhdenvertaisuuden edistämisvelvollisuuden näkökulmasta.

Sellaisia tilaisuuksia, joissa on esimerkiksi yhteisiä hiljentymishetkiä, joissa mikään uskonto tai vakaumus ei nouse opettajien johdolla erikseen esille, taikka muulloin kuin koulupäivän aikana järjestettäviä ja koulutyöhön liittymättömiä tilaisuuksia en kuitenkaan pidä edellä mainitulla tavalla ongelmallisina.

Katson, että Opetushallituksen olisi aiheellista perus- ja ihmisoikeuksiin perustuvan uskonnonvapauden turvaamisen näkökulmasta harkita vuonna 2006 laatimansa tiedotteen tarkistamista siten, että edellä esittämäni näkökohdat otetaan huomioon.”

Ratkaisussa selostetaan perustuslain ja kansainvälisten ihmisoikeussopimusten sisältö, eduskunnan perustuslakivaliokunnan käytäntöä (mm. vuosilta 1982 ja 2002), Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisuja sekä oikeuskirjallisuudessa esitettyjä kantoja (mm. Tuomas Ojasen kanssa kirjoittamani luku Perusoikeudet-kommentaariteoksessa 2011). Pidän Puumalaisen pohdintoja asiallisina ja hyvin perusteltuina. Niitä ja niiden taustalla olevia uusia kehityskulkuja ei tulisi sivuuttaa vain viittaamalla siihen, mitä perustuslakivaliokunta vuonna 2002 sanoi uskonnonvapauslain käsittelyn yhteydessä (PeVM 10/2002 vp).

Suomalainen ratkaisu koulujen uskonnonopetuksen ja muun uskonnollisen aineksen suhteen on ollut varsin onnistunut siitä lähtien, kun palaset pantiin uuteen järjestykseen perustuslakivaliokunnan vuoden 1982 linjausten (PeVL 12-13/1982 vp) mukaisesti. Nyt asia on kuitenkin uusien haasteiden edessä, osin suomalaisessa yhteiskunnassa tapahtuneiden muutosten takia mutta ennen kaikkea Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen uuden ratkaisukäytännön vuoksi. Tarjolla olevien hyväksyttävien ratkaisumallien määrä näyttää vähentyneen.

Yhtäältä suuren jaoston Lautsi-ratkaisussa EIT vuonna 2011 veti rajan aktiivisten ja passiivisten uskonnollisten symbolien välille, siten että jälkimmäisten salliminen kulttuuriperinteen nimissä kuului sopimusvaltion harkintamarginaalin piiriin. Seinällä oleva krusifiksi oli passiivinen symboli, kun opettajat eivät kiinnittäneet siihen oppilaiden huomiota ja kun kouluympäristö suvaitsi myös muiden uskontojen symbolien läsnäolon. Pidimmepä asiasta tai emme, suvivirren aktiivinen laulattaminen opettajan johdolla ei ole uskottavasti selitettävissä passiiviseksi symboliksi. Suuren jaoston aiempi norjalainen Folgerø-ratkaisu (2007) puolestaan kaventaa valtion harkintamarginaalia sisällyttää kaikille yhteisen kulttuuriperinnön opettamisen nimissä koulun ohjelmaan valtauskonnon aineksia. Ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisun mukaan Norja ei ollut riittävästi huolehtinut siitä, että sen koulujen tunnustukseton mutta kristinuskoa painottava opetusohjelma oli objektiivinen, kriittinen ja pluralistinen. Kaikille oppilaille yhteinen “kristinusko-lite” sai ratkaisusta kovan kolauksen.

Vielä enemmän pulmia Suomelle – eikä vain sen koululaitokselle – aiheuttaa Puumalaisen päätöksessäkin mainittu lopullinen jaostoratkaisu Grezlak (2011). Siinä Puolan todettiin loukanneen ihmisoikeussopimusta, kun uskonnon opetukselle vaihtoehtoinen etiikan opetus ei käytännössä ollut tarjolla kaikissa kouluissa, ja sen seurauksena oppilaan todistuksessa saattoi olla pelkkä viiva kohdassa “uskonto/etiikka”. Ratkaisun kohdassa 100 todettiin Puolan loukanneen ihmisoikeussopimusta ja suorastaan uskonnonvapauden ydinsisältöä:

“The Court considers that the State’s margin of appreciation was exceeded in this matter as the very essence of the third applicant’s right not to manifest his religion or convictions under Article 9 of the Convention was infringed.”

Tämä kannanotto on kova kolaus koulujen toiminnan eriyttämiselle uskontokunnan mukaan, esimerkiksi niin että koulutodistus suoraan tai välillisesti osoittaisi mihin uskontokuntaan henkilö kuuluu tai ei kuulu. (Sivumennen sanoen, ratkaisusta näyttäisi seuraavan, ettei virkatodistuksesta saisi ilmetä henkilön uskontokunta eikä siis Suomen oloissa myöskään virkatodistuksen antaja!)

EIT:n ratkaisujen seurauksena on muodostunut “suo siellä, vetelä täällä” –tilanne. Sen paremmin uskonnollisen aineksen maallistaminen kaikille yhteiseksi kuin koulutyön eriyttäminen oppilaan vakaumuksen perusteella ei tunnu onnistuvan. Jos halutaan turvallisella tavalla yhdistää ihmisoikeustuomioistuimen kannanotot ratkaisuissa Lautsi, Folgerø ja Grezlak, Suomen koululaitos on remontin edessä. Eri uskontokuntien passiiviset symbolit voisivat olla pluralistisella tavalla näkyvillä, mutta opettajat eivät saisi kiinnittää niihin oppilaiden huomiota. Opetuksessa voitaisiin objektiivisella, kriittisellä ja pluralistisella tavalla käsitellä eri uskontoja. Oppilaalla ei saisi olla velvollisuutta paljastaa, kuuluuko hän luterilaiseen kirkkoon tai johonkin muuhun uskontokuntaan. Suvivirren* kaksi ensimmäistä säkeistöä voisivat varmaan soida koulujen kevätjuhlassa näkymättömän käden painettua play-nappia, mutta vain osana pluralistista musiikkiohjelmaa, jossa myös muut uskonnolliset ja ei-uskonnolliset perinteet saisivat oman vuoronsa.

Martin Scheinin

Kansainvälisen oikeuden professori, EUI (Firenze)

_________________________________

* Kirkkolain 20 luvun 7§:n mukaan “Kirkolliskokouksen asiana on 1) hyväksyä ja määrätä käyttöön otettavaksi raamatunkäännös, kristinoppi, virsikirja, kirkkokäsikirja ja messusävelmistö;…”