Musiikkitoimittaja Nalle Österman esitti Facebookissa hyvän kysymyksen. Tuukka Temonen on kasvissyöjä, joten miksi Temosen ohjaaman Apulanta-elokuvan nimellä markkinoidaan Hesburgerin lihapekonihampurilaista? Myös Apulannan Sipe Santapukki ja Toni Wirtanen ovat kasvissyöjiä, joten kuolleista eläimistä tehty burgeri sopii leffaan yhtä hyvin kuin Zyklon B sopisi Schindlerin listan pääsponsoriksi.

Koska Temonen ei ole punk, vaan Suomen Donald Trump, hän vastasi ilkeilyllä. Temonen pilkkasi trumpmaisesti toimittajaa läskiksi. Samoin kuin Trump on syyttänyt USA:n vaaleja vaalivilpistä, Temonen väitti aiemmin viikolla, että hänen leffansa katsojaluvut on laskettu väärin. Ja totta kai koko maailma on salaliitossa tätä taitelijaa vastaan. Jopa Temosen omat vainoharhat tuntuvat vihaavan häntä. Vähän aikaa sitten hän marisi, ettei kukaan enää osta hänen tuotteitaan. Siitä huolimatta, että niiden kantavana teemana on Tuukka Temosen rakkaus Tuukka Temonen. Temosen suhde kokoomukseen, Temosen vaimon suhde leipomiseen ja Temosen suhde Apulantaan.

Kaupallisuus on tosi oolrait. Minua suurempaa kaupallisuuden ystävää ei löydy edes Margaret Thatcherin hallinnosta. Ja kun on pakko olla huora, kannattaa aina olla kaupungin paras huora. Mutta Temonen ei edes kehdannut myöntää sitä, että hän oli vuokrannut sielunsa saatanalle, joka on ottanut maallisen muotonsa turkulaisena grilliyrittäjänä. Sen sijaan Temonen siirsi syyn filmiyhtiölle, yhtä pelkurimaisesti kuin Finavian hyväpalkkainen hallitus syytti muita reisille menneistä johdannaiskaupoistaan.

Punk on siis Suomessa jo krematoroitu, ja sen tuhkat on ripoteltu Hesen triplasipulilihapekonihampurilaiselle. Myös toinen alun perin kapinalliseksi syntynyt musiikkilaji, rap, on jo tiputuksessa Terhokodissa. Cheek ja Elastinen ovat hyvätapaisia miljonäärejä, jotka kuka tahansa suomenruotsalainen perijätär kehtaisi esitellä suvun rapujuhlissa.

Suomen viimeinen punkkari on Johanna Tukiainen. Edes maailman paras viestintätoimisto ei saisi kontrolloitua Tukiaisen julkisuuskuvaa. Tukiaista ei varmasti voi kaupallistaa. Isot brändit käyttäisivät häntä suunnilleen samalla todennäköisyydellä kuin Jammu-sedän naamaa karamellimainoksessa. Silti Johanna Tukiainen jatkaa postmodernina kokonaistaideteoksena punk-tyylillään ja heiluttaa keskisormeaan sosiaalisen median aikuisille koulukiusaajille.

Muut Suomen punkkarit ovat Lenita Airisto, Heikki Lampela, Nalle Wahlroos, Anna Kontula sekä esseisti Timo Hännikäinen.

Lenita on taideteos, 60-luvun rohkea ihmisvastaisen stalinismin vastustaja. Heikki Lampela ei ole yrittänyt näytellä ”vakavasti otettavaa juristia”, vaan riidellyt ja rakastanut, eikä lopeta, vaikka työpuhelin soi jo vähemmän kuin Tuukka Temosella. Vasemmiston Anna Kontula puolustaa huoria, juoppoja ja narkkeja. Wahlroos sanoo toistuvasti asioita, jotka saavat Nordean tiedotuksen hapuilemaan diapam-purkkia. Esimerkiksi, ettei kannata sijoittaa rahastoihin, vaan indeksiin. Ja Timo Hännikäinen turhautui punavihreään uskonnolliseen liturgiaan ja alkoi näytellä sovinistia ja rasistia. Vuosien pilluttomuudesta kirjoitettu Ilman-kirja on 2000-luvun paras suomalainen kirja, joka olisi ansainnut Finlandian.

Mutta ei Finlandia-palkintoja anneta hännikäisille, vaan vaarattomia latteuksia jo samaa mieltä olevalle yleisölle kertoville lauralindstedteille. Hännikäinen on aamuyöstä heitellyt sosiaalisessa mediassa ”Heil Hitleriä”. Se on toki väärin. Mutta punk onkin väärin. Myös David Bowie flirttaili aikoinaan natsiaatteen kanssa. Ja Bowie se vasta olikin punk.