Diktaattori epäili suuren terrorin aikana kaikkea ja kaikkia: yli 89 prosenttia vangituista ja tuomituista suomalaisista sai kuolemantuomion, kertoo tietokirjailija Jukka Rislakki.

Neuvosto­liittoon muuttaneiden ja sinne vuoden 1918 sodan jälkeen paenneiden suomalaisten kohtalo oli Josif Stalinin vainoissa erityisen kova, kun verrataan suomalaisia muihin Neuvosto­liiton vähemmistö­kansallisuu­ksiin. Tämä käy ilmi tieto­kirjailija Jukka Rislakin laskelmista.

– Kun tarkastellaan Stalinin vainojen huippukautta 1937–1938, voi venäläisistä tilastoista laskea, että niistä Neuvostoliiton suomalaisista, jotka vangittiin ja tuomittiin, sai yli 89 prosenttia kuolemantuomion, Rislakki kertoo IS:lle.

– Se tarkoittaa, että heitä teloitettiin suhteellisesti eniten kaikista vähemmistökansallisuuksista.

Tietokirjailija Jukka Rislakki.­

Rislakki on löytänyt tilastoista tiedot 5 880 suomalaisesta, joista 5 224 tuomittiin oikeudessa kuolemaan elokuun 1937 ja marraskuun 1938 välisenä aikana. Luvuissa ei ole eroteltu, paljonko joukossa oli inkerin­suomalaisia.

Luku 5 880 voi tuntua Rislakin mukaan pieneltä, koska vainoissa kuoli virallisen tilaston mukaan 10 678 suomalaista. Vertailevaan tutkimukseen luku on kuitenkin käyttökelpoinen, koska kaikkien kansallisuusryhmien tiedot on kerätty samalta ajalta samalla periaatteella.

– Samalla tavalla laskien käy ilmi, että kaikista tuolla ajanjaksolla tuomituista eri vähemmistökansallisuuksien jäsenistä ”vain” 51 prosenttia teloitettiin.

Tilastot on koottu lähinnä niistä tuomituista, joiden tuomiot myöhemmin kumottiin rehabilitoinnin yhteydessä.

Todellisuudessa Stalinin suomalaisuhrien luku on paljon suurempi, arviolta 20 000. Suomalaisia punapakolaisia tuomittiin ja teloitettiin tuomioistuinten lisäksi myös ”protokolla-” eli listamenetelmällä. Siinä tuomio tuli saman protokollan henkilöille hallinnollisena päätöksenä ilman tuomioistuimen istuntoa, ilman syytetyn kuulemista, ilman puolustus­asianajajaa ja ilman valitusoikeutta.

Suomalaisten työläisten lähetystö vieraili Petroskoissa vuonna 1927. Alueelle muuttaneiden suomalaisten kohtalo Stalinin vainoissa oli karu.­

Lukumääräisesti suomalaiset muodostivat kuudenneksi suurimman teloitettujen ryhmän. Esimerkiksi puolalaisia, saksalaisia ja latvialaisia teloitettiin paljon enemmän kuin suomalaisia.

– Mutta nämä mainitut olivat suuria asukasryhmiä, joten suhteellisesti suomalainen vanki joutui todennäköisimmin teloitetuksi. Esimerkiksi puolalaisia tuomittiin tuolloin 106 666, heistä kuolemaan 84 471, Rislakki selittää.

Miksi näin oli? Rislakki löytää siihen useita mahdollisia selityksiä: Suomi oli Neuvostoliiton reunavaltio ja periaatteessa vihollismaa. Stalin pelkäsi Suomen armeijaa, tiedustelupalvelua ja vakoilijoiden solutusta rajan yli Neuvostoliittoon.

– Suomalaisten asema oli Neuvostoliitossa ollut hyvä ja näkyvä, se herätti kateutta, katkeruutta ja epäluuloja. Vuoden 1938 sotasuunnitelma Neuvostoliitossa näki Suomen maana, joka suunnitteli hyökkäystä Saksan ja Japanin kanssa ja jota vastaan Neuvostoliiton oli valmisteltava sotatoimia.

Tuomioihin vaikuttivat myös inhimilliset tekijät, suomalaisten epäonneksi.

– Monien suomalaisten, etenkin loikkarien, kohtalon näyttää ratkaisseen se, että he pitivät kirjeitse yhteyttä Suomeen – jotkut yrittivät paetakin sinne luvatta – ja Suomen lähetystöön Moskovassa. He valittivat surkeaa oloaan, pyysivät apua ja käynnistivät paperisodan päästäkseen pois. Jotkut yrittivät käydäkin lähetystössä.

Josif Stalin suhtautui vainoharhaisesti Neuvostoliiton vähemmistökansallisuuksiin. Erityisesti hän pelkäsi suomalaisia.­

” Suomalaisten asema oli Neuvostoliitossa ollut hyvä ja näkyvä, se herätti kateutta, katkeruutta ja epäluuloja.

Kansallisarkisto tekee nyt esiselvitystä siitä, pitäisikö suomalaisten kohtaloista tehdä virallinen tutkimus ja tietokanta. Aihetta on kyllä tutkittu sekä Suomessa että Venäjällä, mutta tutkimuksessa on virheitä ja aukkoja.

Venäjä avasi arkistoja 1990-luvun alussa, mutta ne alkoivat pian sulkeutua uudelleen. Esimerkiksi Venäjän turvallisuuspalvelun FSB:n arkistoissa on suomalaisista tietoja, jotka eivät ole arkistolain piirissä, vaan tiedot on luokiteltu valtion turvallisuuteen liittyviksi. Siten ne eivät välttämättä avaudu tutkijoille lainkaan.

Rislakki ei ole varma virallisen tutkimuksen tarpeellisuudesta.

– Parempi ehkä olisi, jos rahoitus turvattaisiin ja hanke toteutettaisiin yliopistoissa. Pitäisi myös koota kaikki Suomessa jo julkaistu ja käydä läpi ”marttyyrilogiat”, joita on julkaistu eri alueilla ja paikkakunnilla Venäjällä. Niistä löytyy suomalaisia nimiä, kuvia ja elämänkohtaloita.

Arkistojen avaamiseen tarvittaisiin todennäköisesti Suomen valtiojohdon kontakteja suoraan korkeimmalle tasolle Kremliin.

– Aina kannattaa yrittää, vaikkei Venäjä avaisikaan kaikkia arkistoja, Rislakki arvelee.

– Mieluiten epävirallisesti ja hienovaraisesti, ettei siitä tulisi arvovaltakysymystä. Vähän kyllä luulen, ettei se Putinin kaudella onnistu. Kuka tietää, ehkä vielä vähemmän hänen seuraajansa kaudella...

Mikä oli heidän kohtalonsa? Kansan arkisto on tallentanut kuvan kahdesta siirtolaisnaisesta valokuvaamon lavasteissa Petroskoissa vuonna 1932.­

Suomi ei ole koskaan yrittänyt panna alulle virallista, kattavaa selvitystä Stalinin suomalaisuhreista.

– Takavuosikymmeninä Suomen viranomaiset suhtautuivat epäluuloisesti Venäjälle menneisiin paluuhaluisiin ja apua pyytäneisiin. Heitä epäiltiin kommunisteiksi ja vakoojiksi, kuten jotkut olivatkin. Prosessia jarrutettiin ja omaisia jopa harhautettiin uskomaan, että toivoa oli ja että heidän omaisensa saisivat joskus palata, Rislakki pohtii.

– Toinen asia on, ettei ehkä haluttu ärsyttää venäläisiä.

Tutkijat Aimo Ruusunen ja Markku Salomaa tekivät vuonna 2015 valmiin tutkimussuunnitelman, mutta hanke ei edennyt mihinkään. Suunnitelma oli nelivuotinen, ja sen kustannusarvio oli vajaat 1,2 miljoonaa euroa.

Ruusunen ja Salomaa perustelivat hanketta muun muassa näin:

”Tuomiot ja teloitukset olivat ristiriidassa oikeusvaltioperiaatteen kanssa sekä silloisen ja eritoten nykyisen Suomen perustuslain kanssa. Suomen kansalaisten väärinkohtelun tutkiminen ja laittomien tuomioiden kumoaminen kuuluu yksiselitteisesti Suomen valtiolle… Asia ei ole mahdollista toteuttaa Suomen Akatemian ja Venäjän Tiedeakatemian välisen yhteistyön puitteissa, koska se ei voi ratkaista lähdeaineistojen salassapito-ongelmaa, vaan siihen tarvitaan valtioiden mukanaoloa.”

Salomaata harmittaa vieläkin hankkeen tyssääminen.

– Aimon ja minun ällistys ja tyrmistys on ollut suuri, kun Suomen historian suurinta joukkomurhaa ei uskalleta tutkia, koska pitäisi tutkia neuvostoliittolaisten rikoksia. Itse pidän ilmiötä häpeällisenä osoituksena edelleen vaikuttavasta suomettumisesta. Maan johto ei ole uskaltanut ottaa asiaa puheeksi Vladimir Putinin kanssa. Selitykseksi ei käy se, että se oli uhrien oma vika, Salomaa sanoo IS:lle.