IS:n toimittaja Miika Viljakainen ja valokuvaaja Pete Aarre-Ahtio vierailivat Fukushimassa ja Namiessa lokakuussa 2019.­

Matala ja pyöreä rakennus muistuttaa vaalean­vihreää lentävää lautasta.

Oikeasti se on Namien peruskoulun ulkovessa. Emme ole nähneet alueella ristin sielua, joten hätkähdän kuullessani vessa­rakennuksen sisältä kolinaa. Ehkä joku eläin?

Huudan varovasti ovelta yhden niistä noin paristakymmenestä sanasta, jotka japaniksi osaan.

Sumimasen! Anteeksi vain!

Etäämpänä seisova tulkkimme ihmettelee, miksi huutelen vessaan. Tarvitseeko sinun käydä siellä? hän kysyy. Kun kerron kuulleeni sisältä ääntä, hän tulee vessan ovelle ja huikkaa pimeyteen: Onko siellä joku?

Vessa vedetään. Poikien puolen kopin ovi aukenee ja ulos tulee hämmästynyt, ruskeaan haalariin pukeutunut vanhus.

– Tarvitseeko teidän käydä vessassa? hän kysyy.

Namien peruskoulun ulkovessaa siivotaan yhä, vaikka oppilaat eivät ole käyttäneet sitä vuosiin.­

Sopotamme tulkin kanssa pahoittelumme ja selitämme jotain sekavaa.

Lopulta saamme kerrottua, ettemme odottaneet törmäävämme keneenkään täällä.

Namien peruskoulussa ei ole ollut oppilaita maaliskuun 2011 jälkeen. Silloin Namien kaikki 20 000 asukasta evakuoitiin Fukushiman ydinvoimalaonnettomuuden vuoksi.

Luokkahuoneet ja käytävät ovat olleet melkein yhdeksän vuotta tyhjillään ja uima-allas koulun pihalla täyttynyt sadevedestä. Sisäpihan asvaltti on säröillä. Halkeamasta kasvaa valkoinen lilja.

Jotkut taloista tuhoutuivat maanjäristyksessä ja tsunamissa täysin. Osan taloista taas ovat pilanneet säteily ja autioihin asuntoihin etsiytyneet rotat ja villisiat.­

Vanhus sanoo nimekseen Shinichiro Hagino ja kertoo olleensa siivoamassa vessaa. Se selittää työhaalarit.

Kun kysyn tulkin välityksellä, miksi hän siivoaa kauan sitten hylätyn koulun vessaa, hän katsoo kuin typerystä ja vastaa, että tietenkin siksi, koska kaupunki maksaa siitä. Ei kai hän nyt sitä ilmaiseksi tekisi.

Tarkennan kysymällä ketä varten hän siivoaa, sillä eihän täällä ole enää koululaisiakaan. Hän vastaa koulun kuuluvan siivousalueeseensa, eikä ymmärrä lainkaan, mitä ajan takaa.

Tätä on Japani. Määräykset ovat määräyksiä. Olivatpa ne järkeviä tai eivät, niitä noudetaan tunnollisesti.

Kerromme siivoojalle tekevämme juttua Namiesta ja kysyn, suostuisiko hän valokuvattavaksi. Hän kieltäytyy kohteliaasti ja sanoo, että hänen täytyy jatkaa töitänsä.

Vanhus ottaa esiin saippuavedellä täytetyn muoviämpärin ja käy yllättävän ketterästi polvilleen jynssäämään juuriharjalla laattalattiaa.

Taivaalla mustelmansiniset pilvet roikkuvat alhaalla ja täksi päiväksi luvattu myrsky on tulossa. Toivon Hagino-sanin ehtivän rankkasateen alta pois.

Namiessa aallonmurtajan kyljessä on juliste. Siinä kerrotaan kaupungin jälleenrakentamisen alkavan satamasta.­

Namien kaupunkikuvaan tuovat eloa työntekijät, jotka puhdistavat maaperää ja raivaavat hylättyjä taloja.­

Jatkamme elämän merkkien etsimistä laitakaupungilla.

Vaikka englanninkielinen Wikipedia kertoo Namien olevan yhä aavekaupunki, jonka asukasluku on nolla, se ei pidä täysin paikkaansa. Kaukana totuudesta se ei ole.

Kun alue todettiin turvalliseksi pari vuotta sitten, asukkaita on virallisen tiedon mukaan palannut takaisin 1 100. Luku voi olla yläkanttiin, sillä esimerkiksi siivooja kertoi olevansa kirjoilla Namiessa, mutta asuvansa todellisuudessa muualla. Kuinka moni muu tekee samoin?

Yhden talon seinään nojaa kiiltävä, hopeanvärinen polkupyörä. Matkan päästä se näyttää lähes uudelta, mutta lähempänä huomaamme pyörän ketjujen olevan umpiruosteessa.

Toisen talon pihalla roikkuu pyykkejä, mutta pinttyneestä liasta päätellen ne jäivät joltakulta jo vuosia sitten.

Käymme raottamassa ovea viinikaupassa, josta paikalliset hakivat sakensa ja shochunsa kymmenen vuotta sitten.

Kauppaa pitää kotinaan kulkukoira, josta ehdimme nähdä vilaukselta kyljen ja likaisenvaalean ja takkuisen turkin, kun se ääniä kuultuaan lönkyttelee syvemmälle kaupan hämärään.

”Kuumat kohteet” on merkattu pinkeillä nauhoilla. Poliisin ilmoituksessa kerrotaan alueen suojelemisesta.­

Autioiden talojen porteista roikkuu vaaleanpunaisia nauhoja. Niillä merkitään ”kuumat kohteet” eli alueet, joilla on havaittu poikkeuksellisen paljon säteilyä. Kirkas väri näkyy kauas. Jossain kolmenkymmenen paikkeilla lopetan nauhojen laskemisen. Joka tapauksessa niitä on paljon.

Erään talon oven raosta löytyy virallinen tiedotus poliisilta. Kellastuneessa paperilapussa poliisi kertoo partioivansa alueella varkaiden varalta ja pyytää ottamaan yhteyttä, jos joku asukkaista tarvitsee apua.

Lähtiessämme ajamaan kohti Namien keskustaa alkaa sataa. Vielä eilen onnettomuuden alkupisteessä, Fukushiman Dai-ichin ydinvoimalassa, oli vierailumme aikana poutainen mutta kolea sää.

On torstai, Namien vierailua edeltävä päivä.

Junamme saapuu Tomiokan asemalle aamukymmeneltä ja meitä vastassa pitäisi olla sähköyhtiö Tokyo Electric Power Companyn Tepcon viestintävastaava. Tepco vastaa Fukushiman ydinvoimalasta.

Odotan hankalaa kohtaamista, sillä vierailun järjestäminen ydinvoimalaan on ollut hermoja raastava urakka.

Kuukauden aikana olemme vaihtaneet kymmenittäin sähköposteja, jotka ovat koskeneet työryhmäämme, juttumme tarkoitusta ja vierailuun liittyviä rajoituksia. Kysymyksetkin lähetimme etukäteen.

Takaisin tuli pitkä litania ohjeita. Kuvaajalla saa olla vain yksi kamera ja se on suojattava muovilla ja teipillä, jottei sisuksiin pääse radioaktiivista materiaalia. Jos kamerassa havaitaan säteilyä, se jää voimalaan.

Voimalaa saa kuvata vain tietyistä kuvakulmista, eikä kuvissa saa näkyä valvontakameroita, aitoja, vartijoita eikä tiettyjä ovia.

Kaikilla osanottajilla pitää olla pitkähihaiset paidat ja pitkälahkeiset housut. Voimalaan ei saa tuoda: tietokoneita, kännyköitä, ruokaa, tupakkaa, purukumia. Voimalaan saa tuoda: arvoesineet, kynän, lehtiön, sanelimen.

Odotan tapaavani sieluttoman byrokraatin, mutta kun Tepcon viestintävastaava Joji Hara rientää asemalla kättelemään meitä, tajuan olleeni pahemman kerran väärässä.

Nuoren miehen tervehdys on vilpittömän lämmin ja ystävällinen.

– Kiitos että olette ajoissa. Tulimme näemmä samalla junalla, sanoo Hara.

Hänet on lähetetty Tepcon pääkonttorista Tokiosta 250 kilometrin päästä isännöimään vierailuamme, sillä voimalalla kovin moni ei puhu englantia.

– Näitä reissuja on noin kerran kuukaudessa. Tapaan nyt ensimmäistä kertaa suomalaisia, yleensä vieraamme ovat muista Aasian maista tai Yhdysvalloista.

Hara on pukeutunut rentoon huppariin, mutta automatkalla voimalalle hän vaihtaa päälleen takin, jossa on kahta sinisen sävyä. Se on Tepcon virallinen univormu.

Tomiokasta ajaa Fukushiman voimalalle kuutostietä runsaat kaksikymmentä minuuttia. Tietä reunustavat autiotalot, hylätyt pachinko-hallit, kaupat ja aidoilla suljetut tiet, sillä voimalaa ympäröivällä alueella on säteilyn vuoksi yhä evakuointimääräys voimassa.

Seudun asukkaat saavat käydä päiväsaikaan asunnoillaan siivoamassa tai hakemassa tavaroita. Yöksi ei saa jäädä.

Ennen Fukushiman onnettomuutta New Atom oli pachinko-pelihalli. Nyt se on ollut hylättynä vuosia.­

Asuintalojen pihat on eristetty raskailla aidoilla.­

Kuinka työt Fukushiman ydinvoimalalla etenevät, riippuu keneltä kysytään.

– Japanilaiset eivät oikein luota meihin Tepcossa. Toisten mielestä edistymme nopeasti, toisten mielestä liian hitaasti, sanoo Hara.

Tepco arvioi Fukushiman urakan valmistuvan 2060-luvulle mennessä. Kenties silloin on itseajavia busseja liikenteessä. Kolmea sellaista testataan parasta aikaa ydinvoimalan alueella.

Tepcon maine ei ole puhtoinen. Yhtiötä on syytetty työntekijöiden huonosta kohtelusta, minkä vuoksi Tepco on pyrkinyt parantamaan työskentelyoloja voimalalla.

Tietyillä alueilla voimalan ympäristössä eivät saa liikkua kuin työntekijät. Sivulliset saavat ajaa alueen läpi autolla, mutta pysähtyminen on kiellettyä.­

Ensimmäinen etappimme onkin neljä vuotta sitten valmistunut seitsemänkerroksinen taukotalo, jossa työntekijät voivat nukkua, käydä suihkussa ja syömässä.

Myös elintarvikeketju Lawson on perustanut pienen kaupan tänne, sillä kilpailua on vähän ja asiakkaita paljon. Ydinvoimalassa käy töissä päivittäin 3 600 ihmistä.

Seurueeseemme lyöttäytyy vielä viisi saattajaa lisää. Vieraanvaraisuus on ylitsevuotavaa: osa tepcolaisista kulkee rinnallamme, pari perässämme ja yksi rientää edellämme avaamaan ovet ja näyttämään kädellään suuntaa, minne mennä.

Tätäkin on Japani.

Mayumi Hirosaki työskenteli ennen onnettomuutta McDonald’s-ravintolassa Tomiokassa.­

Työmaaruokalan esimies Mayumi Hirosaki kertoo, että työntekijöiden suosikkiruoat ovat hampurilaiset ja leivitetty porsaanleike tonkatsu.

– Suosikit tosin loppuvat usein kesken, sillä täällä ei voida valmistaa ruokaa lisää. Turvallisuussyistä kaikki ruoka tulee voimalan ulkopuolelta, täällä se vain lämmitetään ja tarjoillaan.

– Työntekijät välillä valittavat, kun ruoka loppuu niin aikaisin.

Hinnat yritetään pitää huokeina. Tänään taukotalon porsaasta, riisistä ja kasviksista koostuva lounas maksaa 390 jeniä, runsaat kolme euroa.

Pitkien ruokapöytien päissä on pieniä kylttejä, joissa valistetaan terveellisestä syömisestä.

Älä syö, jos olet pian menossa nukkumaan.

– Ennen onnettomuutta työskentelin Tomiokan McDonald’sissa. Olin todella iloinen päästessäni tänne töihin ja osallistumaan tällä tavalla jälleenrakentamiseen, sanoo Hirosaki.

Taukotalon ulkopuolella maisemaa hallitsevat asvalttisina kumpuilevat mäet, valtavat nostokurjet ja kaivinkoneet, isot, keskikokoiset ja pienet.

Aivan kuin joku olisi yrittänyt tehdä kuvaelman jurakaudesta, mutta korvannut dinosaurukset työmaakoneilla. Tämä ei tosin ole maa aikojen alussa, vaan lopussa.

Maan säteilyn ja veden imeytymisen estämiseksi voimalan alueella on maa peitetty asfalttiin.­

Fukushiman neljä reaktoria ovat niin sanotussa kylmässä sammutustilassa, eli fissioreaktio on pysähtynyt. Kun yhdessä vaiheessa seisomme vain sadan metrin päässä niistä, Hara sanoo sen olevan yhden suurista edistysaskelista.

– Vielä runsas vuosi sitten tässä ei olisi voinut seistä ilman suojavarustusta. Nyt tämä on täysin turvallista.

Dosimetrimme eli säteilyannosmittarimme sanovat samaa. Sellaiset jaetaan jokaiselle ulos tulevalle, työntekijöille ja vierailijoille.

Tepcon mukaan keskimääräinen Fukushiman työntekijän säteilyannos on vuodessa noin kolme millisievertiä. Mittaluokka olisi siis sama, mitä suomalainen saa keskimäärin säteilyä esimerkiksi sisäilman radonista ja röntgentutkimuksista vuosittain.

Suomen säteilyturvakeskus pitää sataa mikrosievertiä tunnissa säteilyannoksena, jonka jälkeen esimerkiksi sisälle suojautuminen on tarpeen. Fukushiman voimalan aurinkovoimalla käyvä mittari näytti hitusen yli 70 mikrosievertin säteilyannos tunnissa.­

Keskiarvo pyritään pitämään matalana työvuorokierrolla, ettei kukaan työskentelisi vaarallisimmilla alueilla liian kauan.

Lain mukaan suurin sallittu säteilyannos työntekijälle on 50 millisievertiä vuodessa tai 100 millisievertiä viidessä vuodessa – rajat ovat samat kuin Suomessa.

Joji Hara sanoo, että nykyään 96 prosenttia ydinvoimala-alueen pinta-alasta on sellaista, missä pärjää ilman täysinäistä suojavarustusta. Kertakäyttöinen suumaski ja haalarit riittävät.

Tähän vaikuttaa alueen asvaltointi ja betonointi. Sillä estetään veden imeytyminen maahan ja maaperässä olevien radioaktiivisten aineiden leviäminen pölynä ilmaan.

Isäntämme Fukushimassa, vasemmalta oikealle: Takahiro Kimoto, Takashi Tsuruta, Kenji Abe, Joji Hara, Nobuhide Kubouchi ja Kazuo Takahashi.­

Jäljelle jäävällä neljän prosentin alueella tarvitaan kuitenkin täyssuojaus.

Ennen kuin meidät päästetään keltaiselle alueelle (vihreä alue on turvallisin, punainen vaarallisin, keltainen siinä välissä) vedenpuhdistamoon, meidän on puettava kasvomaski, suojahaalari, kengät, kenkiin kolmet sukat päällekkäin ja käsiin puuvillahansikkaat ja niiden päälle vielä kahdet kumihansikkaat. Hihat teipataan umpeen.

Tai jos tarkkoja ollaan, vaatteet puetaan päällemme, sillä vieraanvaraiset isäntämme auttavat jopa jalkojen asettelussa kenkiin. Tältä tuntuu lapsesta lastentarhassa.

Eräs tepcolaisista kannustaa englanninkielisin huudahduksin aina, kun onnistumme saamaan vaatekappaleen päällemme omin avuin.

– Yes! Yes! Good job! Hyvää työtä!

Hara kertoo, että tällä hetkellä Fukushiman suurin haaste liittyy veteen.

Saastunutta vettä on varastoitu voimalaitosalueelle säiliöihin, mutta säiliötilan ennakoidaan loppuvan vuonna 2022.

Japanin entinen ympäristöministeri Yoshiaki Harada aiheutti melkoisen kohun esittämällä, että radioaktiivinen vesi laskettaisiin Tyyneenmereen. Ehdotus tyrmättiin laajalti.

Hara sanoo, ettei vesiongelmaan ole löytynyt ratkaisua. Vielä. He ovat pyytäneet apua muun muassa Three Mile Islandin vuoden 1979 ydinvoimalaonnettomuuden jälkitöissä työskennelleiltä henkilöiltä.

Ainoa mitä Hara voi sanoa, on se, että vaihtoehtoja selvitetään.

Saastunutta vettä varastoidaan vielä säiliöihin, mutta säiliötila Fukushiman vedenpuhdistuslaitoksella on käymässä nopeasti vähiin.­

Voimalaonnettomuuden jälkeen ydinvoima on ollut Japanissa huonossa huudossa. Nytkin maan 39 reaktorista on käytössä vain yhdeksän.

Usein vaihtoehdot – kuten kivihiili – ovat huonompia, sanovat Tepcon pr-puolella työskentelevä Takahiro Kimoto ja vedenpuhdistusprosessin asiantuntija Yuji Hoshi.

Molemmat olivat töissä Fukushiman onnettomuuden aikaan, Kimoto teknikkona Fukushiman Dai ni -kakkosvoimalassa ja Hoshi turvallisuudesta vastaavana Dai-ichi -ykkösvoimalassa.

Kakkosvoimalakin oli pahoissa ongelmissa maanjäristyksen ja tsunamin takia.

– Teimme kaksi viikkoa töitä tauotta, emme päässeet vaihtamaan edes vaatteita. Nukuimme lattialla. Nyt voimme muistella työtovereiden kanssa sitä aikaa ja nauraakin, kuinka kauheaa se oli, mutta siinä hetkessä olin vähällä luovuttaa. Ehdin ajatella, ettei mitään toivoa ole, sanoo Kimoto.

Takahiro Kimoto hoitaa voimalan PR-asioita.­

Hoshi taas kertoo, että koska ei saanut yhteyttä ulkomaailmaan, perhe otaksui hänen kuolleen.

– Isäni näki kuvani televisiossa, mutta ei tunnistanut minua, koska partani oli kasvanut niin pitkäksi.

Yuji Hoshi on työskennellyt Tepcolla koko aikuisikänsä.­

Hoshi kertoo riidelleensä vaimonsa kanssa onnettomuuden jälkeen voimalalla työskentelystä. Vaimo piti voimalaa liian vaarallisena ja yritti suostutella miestään vaihtamaan työpaikkaa.

– Mutta olen työskennellyt Tepcolla 37 vuotta, koko aikuisuuteni. Lopulta vanhin poikani sanoi vaimolleni, että älä äiti jaksa enää, tiedäthän sinä millainen jääräpää isä on, sanoo Hoshi naurahtaen.

Kimoto hymyilee vinosti kun kysyn, mitä hän pitää pr-puolella työskentelystä.

Hänet värvättiin Tepcon pr-armeijaan pian onnettomuuden jälkeen. Hänen työhönsä kuuluu viestintä evakuoitujen ihmisten ja paikallisviranomaisten kanssa, mutta myös osallistuminen yhtiön viikoittaisiin tiedotustilaisuuksiin.

Kimoton ilmeestä päätellen ne ovat melko pitkäpiimäisiä tilaisuuksia.

– En kehtaa sanoa, mitä mieltä niistä olen.

Pr-työ tarkoittaa useimmiten pitkiä työviikkoja. Hän pääsee kotiinsa vaimon luo Tokioon yleensä sunnuntaisin, loput päivät hän asuu Tepcon työntekijöiden asuntolassa Iwakissa, runsaan 40 kilometrin päässä voimalassa.

– Työmaabussi kuljettaa meidät aamuisin töihin. Iltaisin bussi kulkee myös asuntolan ja baarin väliä. Ja aivan ilmaiseksi! Kimoto intoilee.

” Bussi kulkee myös asuntolan ja baarin väliä. Ja aivan ilmaiseksi!

Kimoto kiittää onneaan, että heidän poikansa on ehtinyt kasvaa jo aikuiseksi ja opiskelee Yhdysvalloissa arkkitehdiksi.

Jos olisi pieniä lapsia, poissaolo kotoa tuntuisi varmasti raskaalta.

– Pidämme vaimoni kanssa yhteyttä muun muassa Skypellä. Onneksi on tekniikkaa, jolla voimme olla yhteydessä vaikka vuorokauden ympäri.

Päivän päätteeksi meidät kuljetetaan takaisin Tomiokaan ja Tomiokan ainoaan hotelliin.

Pikkukaupungin onnettomuudenjälkeinen motto näkyy siellä täällä julisteissa ja kylteissä: Tomioka will never die – Tomioka ei koskaan kuole.

Koska hotelli avattiin uudestaan tasan kaksi vuotta sitten, respassa on sen kunniaksi arpajaiset.

Voitamme arpajaisista pitkiä namipötköjä, jotka pitkulaisen muotonsa ja värikkään kääreensä puolesta näyttävät suklaapatukoilta, mutta ovat todellisuudessa jättimäisiä juustonaksuja.

Nelikerroksinen hotelli pysyy pystyssä voimalan työntekijöiden ansiosta, sillä osa heistä majoittuu täällä. Nytkin hotellin illallisella on pöytäseurue haalariväkeä, he kumoavat Asahi-olutta tuopin toisensa perään ja kampai! huudahdukset rytmittävät puheensorinaa.

Illalliselta työporukka jatkaa hotellin loungeen juomaan. Nauru raikaa hotellin ylimpään kerrokseen asti.

Yoko Takano asuu Iwakissa. Hän on vuokrannut asunnon Namiesta pyörittääkseen kahvilaansa.­

Perjantai, Namie. Sade yltyy. Kierrettyämme laitakaupungin haemme sateensuojaa keskustassa sijaitsevasta, 71-vuotiaan Yoko Takanon pienestä kahvilasta.

Kahvila on perjantaisin tavallisesti kiinni, mutta nyt se toimii seurustelutilana, sillä Takanon ystävät, 68-vuotiaat Kiyoko Kanno ja Kiyoko Yamada ovat tulleet katsomaan häntä.

Takano on syntyperäinen namielainen. Hän syntyi vuonna 1948 kahden toimistotyöläisen ainoaksi tyttäreksi ja asui tässä kaupungissa 20-vuotiaaksi asti.

Sitten hän muutti Tokioon, perusti siellä perheen ja kauneussalongin. 35-vuotiaana hänen oli palattava takaisin, sillä hänen äitinsä sairastui vakavasti ja ainoana lapsena oli hänen vastuullaan huolehtia hänestä.

Myös tätä on Japani.

– Onnettomuuden jälkeen olen asunut mieheni ja kolmen kissani kanssa Iwakissa. Kun perustin kahvilan, vuokrasin itselleni asunnon myös täältä Namiesta, sanoo Takano.

Koska kaupunki yrittää saada asukkaat takaisin kaikin keinoin, vuokrat ovat hyvin matalalla. Takano maksaa neljästä huoneesta ja keittiöstä 10 000 jeniä kuukaudessa, alle sata euroa.

– Mutta ei tänne ole palannut kuin vanhuksia. Juuri minun kaltaisiani, jotka ovat syntyneet täällä eivätkä voi kuvitellakaan lähtevänsä täältä, sanoo Takano ja ottaa hörpyn kahvikupistaan.

– Minä muutin takaisin sään takia, sanoo Kanno ja Takano on vähällä tukehtua kahviinsa.

Kanno vakuuttaa olevansa tosissaan. Hän kertoo asuneensa miehensä kanssa onnettomuuden jälkeen Fukushima Cityssä, prefektuurin pääkaupungissa, mutta sen 40-asteiset kesät olivat aivan liian kuumia.

Meren äärellä sijaitsevan Namien ilmasto on paljon vilpoisampi. Heti kun se oli mahdollista, he rakensivat uuden talon tänne. Vanhakin oli, mutta vuosien aikana se tuhoutui korjauskelvottomaksi.

– Talo oli täynnä rotanpaskaa. Jäljistä päätellen myös villisiat olivat asuneet siellä, Kanno sanoo.

Rouvakolmikko muistelee, kuinka ennen onnettomuutta Namie tunnettiin Soma-Nomaoi -samuraifestivaalistaan. Sen päätapahtuma oli kilpailu, jossa lippu ammutaan ilmaan, minkä jälkeen samuraihaarniskoihin sonnustatuneet ratsastajat yrittävät napata sen.

– Tänne tuli 700–800 hevosta ratsastajineen viidestä kylästä. Nykyään tulee vain turisteja, jotka haluavat nähdä aavekaupungin, sanoo Takano.

– Hyvä kuitenkin, että tulevat. Aasian ulkopuolelta tulevia turisteja käy asiakkainani melkein viikoittain, ja heidän vuokseen olen alkanut ottaa englannin tunteja lähistöllä asuvalta 22-vuotiaalta floridalaispojalta.

” Talo oli täynnä rotanpaskaa. Jäljistä päätellen myös villisiat olivat asuneet siellä.

Takano sanoo perustaneensa kahvilan, koska halusi säilyttää kosketuksen synnyinkaupunkiinsa ja osallistua edes pienellä panoksella sen elvyttämiseen. Kahvilassa käy päivän aikana parhaimmillaankin vain parikymmentä asiakasta, mutta onhan sekin jotain.

– Jos olen aivan rehellinen, tiedän etten näe Namien elpymistä. Tai jos näen, se tarkoittaa sitä, että katselen sitä taivaasta, sanoo Takano.

Tällä hetkellä kaupungin elinvoima tulee ydinvoimalan purkutöistä. Keskustaan rakennetaan voimalan työntekijöille tarkoitettua isoa asuntolaa ja äskettäin Namieen on avautunut Aeon Retailin supermarketti.

Myös satamaa on kunnostettu ja sinne on rakennettu entistä ehompia suojia tsunamin varalta.

– Mutta kuten sanoin, alkuperäisistä asukkaista ei ole muuttanut takaisin kuin vanhuksia. Moni heistä on erakoitunut kotiinsa, eivätkä he käy missään. Luulen monen palanneen siksi, että he haluavat kuolla synnyinkaupungissaan.

Ennen kuin lähdemme, Takano pyytää lähettämään jonkin jouluisen postikortin Suomesta. Se tulee hänen lapsenlapselleen.

– Hän rakastaa joulupukkia!

Namieen rakennetaan uutta asuntolaa alueen työntekijöille.­

Rannan tsunamisuojat ovat metrin paksua betonia.­

Rankkasade on pysäyttänyt paikallisjunaliikenteen. Joudumme ajamaan Fukushima Cityyn, mistä pääsemme Shinkansen-linjan luotijunalla takaisin Tokioon.

Illalla Iwakissa joki tulvii ja lähialueen asukkaat evakuoidaan. Eteläisemmässä Chiban prefektuurissa viiden kerrotaan kuolleen, kolmen kadonneen.

Juttua muokattu 17.11. kello 13.50: Korjattu tieto säteilytyöntekijän suurimmasta sallitusta säteilyannoksesta.