Julkisen sanan neuvosto on median kuluttajan silmissä ainoa taho, joka valvoo tiedonvälitystä Suomessa. Julkisen sanan neuvoston puheenjohtaja on näin toimittajien ja tiedotusvälineiden ylin vahtikoira. Kun toimittajien ylin vahtikoira julkaisee kritiikittömän vaalikirjan keskustan puheenjohtajasta Juha Sipilästä, koko journalismi-instituution puolueettomuus tulee naurunalaiseksi.

Julkisen sanan neuvoston puheenjohtaja Risto Uimonen kirjoittaa heti Juha Sipilästä kertovan kirjansa (Juha Sipilä - Keskustajohtajan muotokuva) alussa, ettei kirja ole vaalikirja. Se lausunto on kuin suoraan maailmankuulusta tarinasta. Sitä tarinaa ei kirjoittanut Uimonen vaan H.C. Andersen. Se kertoi keisarista, joka väitti kivenkovaan kulkevansa hienoissa vaatteissa, vaikka muut näkivät hänen olevan alasti. Sitä tarinaa ei tosin kutsuttu ei-vaalikirjaksi vaan saduksi.

Jos poliittisesta henkilöstäjulkaistaan kirja sopivasti ennen vaaleja, se tuppaa olemaan vaalikirja. Vaalikirjan tunnusmerkistö täyttyy Julkisen sanan neuvoston puheenjohtajan kirjoittamassa kirjassa myös toisella tapaa: kirja esittelee henkilön ylistysluonteisesti. Kirjoittaja vertaa Juha Sipilän taivalta heti alussa Julius Caesarin rakettimaiseen voittokulkuun. Lukija saa kirjassa tutustua henkilöön, joka on”(…)pohjalainen mies ilman turhia kommervenkkejä ja egon tehostustarvetta”. Jota”miljoonat eivät sokaisseet hänen silmiään ja muuttaneet hänen arvomaailmaansa”, joka”ei saanut itse päähänsä ajatusta lähteä yrittämään eduskuntaan. Häntä pyydettiin ehdokkaaksi.”Ja joka jo armeijassa”…edessä johtamisellaan Juha saavutti (..) aseman, jossa hänen ei tarvinnut varsinaisesti käskeä, vaan muut ryhmän jäsenet pyrkivät automaattisesti menemään kohti hänen asettamaansa tavoitetta.”

Kirjaa lukiessaan odottaa seuraavalla sivulla näkevänsä jo, kuinka päähenkilö ratsastaa leijonalla, kuin itäinen valtiojohtaja konsaan.

Kirjoittaja maalaa kohteestaan työn sankarin, joka oli ”…neuvotellut yksin valtavan paksun, ylisuurta raamattua ulkonäöltään muistuttavan yrityskauppasopimuksen amerikkalaisten kanssa…”. Lukija tapaa myös miehen, jonka vaatimattomuudella ei ole rajaa ”eduskunta joutui panemaan merkille Sipilän luontaisen vaatimattomuuden pian sen jälkeen, kun hänestä oli tullut keskustan puheenjohtaja. Hän jäi istumaan eduskunnan takariviin.”

Juha Sipilä myös rakensi mökilleen tuulimyllyn, tekee omin käsin huonekalut, leipoo korvapuustit ja rakentaa jopa häkäpönttöauton kun sille päälle sattuu. Kirjaa lukiessaan odottaa seuraavalla sivulla näkevänsä jo, kuinka päähenkilö ratsastaa leijonalla, kuin itäinen valtiojohtaja konsaan.

Ainoa harmaasävy kirjaan tulee Juha Sipilän uskonnollisesta taustasta, jonka kirjoittaja todistaa ei-vanhoillislestadiolaiseksi kuitaten uskontoon viittaavan keskustelun "negatiiviseksi kaivelunhaluksi”, jossa ”osa kiivailusta johtuu suvaitsemattomuudesta.…” Näin kirjoittaja valkopesee pois kaikki ne otsikot, joita lestadiolaisesta liikkeestä on nähty eritoten koskien lasten ja naisten asemaa. Selätettyä keuhkoveritulppaa ja yhtä tikkailta putoamista lukuun ottamatta Juha Sipilä on kirjan perusteella siitä harvinainen ihminen, että hän on täydellisen särötön. Mikä on tietenkin vale, koska ihmiset eivät ole täydellisiä.

Julkisen sanan neuvoston puheenjohtaja Risto Uimonen kirjoittaa itse toisessa kirjassaan Mielikuvien maailma: miten mediajulkisuutta muokataan ja imagoja rakennetaan, näin: "Journalisteilta on totuttu vaatimaan totuutta ja puolueettomuutta suhteessa tapahtumiin ja henkilöihin. Journalisti nähdään [ - - ] tietynlaisessa kaksoisroolissa: toisaalta tarkkailijana ja raportoijana, toisaalta tarkkavainuisena vahtikoirana ja epäkohtien paljastajana."

Julkisen sanan neuvosto valitsee uuden puheenjohtajan syksyllä, kun Risto Uimosen kuuden vuoden maksimiaika puheenjohtajana tulee täyteen. Jotta suomalaisen journalismin uskottavuus yleisön silmissä pelastuisi, ehdotan JSN:lle puolueettomuuspykälän lisäämistä seuraavan puheenjohtajan sopimukseen.

Sari Helin

Kirjoittaja on yrittäjä ja Huono äiti -blogin perustaja