Joukko Helsingin yliopiston slaavilaisten kielten ja kulttuurien opiskelijoita kerääntyi elokuussa helsinkiläiseen olutravintolaan. Kuukauden päästä järjestettäville fuksiaisille piti keksiä teema.

Joku ehdotti turvapaikanhakijoita: ajankohtainen aihe, selvä symboliikka. Ensimmäisen vuoden opiskelijat eivät vielä tunne yliopistomaailman tapoja, mutta vanhojen opiskelijoiden lämmin vastaanotto auttaa kotoutumaan. Syyskuun alussa kirjoitettiin Facebook-kutsu: Olette lunastaneet opiskelupaikkanne, nyt on tullut aika lunastaa turvapaikka yliopiston ja rakkaiden ainejärjestöjemme hellässä huomassa. Varmista paikkasi vankassa kumiveneessämme tai kuorma-autossa. Vaarallinen matka alkakoon!

Slavistiikan laitos on pieni; uusia opiskelijoita aloitti yhteensä reilu 30, eikä kutsulistalla ollut kuin osa heistä. Tapahtumasta tehtiin julkinen, jotta loputkin löytäisivät sen. Loppuun pantiin kehotus suhtautua asiaan leikkimielisesti, ihan varmuuden vuoksi.

Ensin kommentteja tuli vain muutamilta tuntemattomilta. Ettekö ymmärrä, miten loukkaava tällainen on? Miten tämmöistä voi tehdä?

Miten etuoikeutettua elämää vaatii, että kykenee näin täydelliseen empatiattomuuteen?

Sitten yhä useammilta. Valitettavaa, että ensimmäinen mielikuvani teistä liittyy nyt pakolaisten pilkkaamiseen.

Tapahtumakutsua jaettiin saatetekstien kera, se levisi laajemmalle ja laajemmalle. Pian paheksujia oli enemmän kuin opiskelijajärjestön parisataahenkisessä Facebook-ryhmässä jäseniä.

Sitten soitettiin Iltalehdestä. Lehti kuvasi tapahtumaa raivoa herättäväksi pakolaisia pilkkaavaksi juhlaksi.

Kun Helsingin Sanomat tarttui aiheeseen, ja julkaisi jutun yhteydessä yhden järjestäjän profiilikuvan, fuksiaiset peruttiin.

Se tuntui välttämättömältä, vaikka koko juttuhan oli vain mustaa huumoria, tarkoitettu sisäpiirivitsiksi.

Julkiselle keskustelulle on tapahtunut jotain kummallista viime vuosina.

Eri medioissa sen on analysoitu muuttuneen kuplasta toiseen huuteluksi, jonkinlaiseksi heimosodaksi, jossa pitää valita puolensa.

Aina löytyy hahmoton ”kansa”, joka on suuttunut milloin mistäkin. Keskustelut kestävät aina vain hetken ja argumentointi puolesta tai vastaan aloitetaan alusta aina, kun uusi kohu samasta aiheesta nousee. Lausunnot pyörivät mukana yksittäisinä sitaatteina: sillä, missä yhteydessä tai mihin viitaten ne on sanottu, ei ole väliä.

Kanta pitää ilmoittaa heti. Fuksiaisuutisoinnin aikaan Helsingin yliopiston ylioppilaskunta kiirehti julkaisemaan tiedotteen, jossa se vakuutti, ettei ylioppilaskunnalla ole asian kanssa mitään tekemistä – tapaus ilmentää vain yhden ainejärjestön huonoa huumoria. Fuksiaisteema rikkoo ylioppilaskunnan yhdenvertaisuussuunnitelmaa.

Ylioppilaskunnan näkemys on, että huumori ei saa koskaan olla loukkaavaa.

Tiedotteessa ei eritelty, ketä Ruttopuistossa kaljatölkeistä aitoja rakenteleva haalariryhmä tarkalleen loukkaa, mutta ilmeisesti ainakin ylioppilaskuntaa.

Kun perussuomalaiset sai vuoden 2011 vaaleissa 34 lisäpaikkaa, Veronika Honkasaloa itketti. Tämä ei ole minun Suomeni, hän muistaa ajatelleensa. Honkasalo päätti, että liittyy vasemmistoliittoon, vastavoiman vastavoimaksi.

Honkasalo on ammatiltaan nuorisotutkija, kuntapoliitikko – ja suurimman luokan loukkaantuja.

Hän huomauttelee kaikesta: Kuukauden aikana Honkasalo on pahastunut yhteensä viidestäkymmenestäkahdesta mediassa lausutusta kommentista. Määrä on laskettavissa hänen Twitter-viesteistään.

Honkasalon korvaan särähtävät esimerkiksi vääränlaiset kysymyksenasettelut, joita hän äkkää lehtijutuista. Sellaisia oli vaikkapa Helsingin Sanomien artikkelissa, jossa oli yhdeksän kysymystä maahanmuuttajista Suomessa. Siinä selvitettiin esimerkiksi, ”raiskaavatko ulkomaalaiset”, niin kuin jotkut väittävät.

Honkasalo uskoo, että tällaisten ennakkoluulojen sanominen ääneen julkisessa keskustelussa tekee niistä hyväksyttävämpiä.

Siksi hän ei pitänyt myöskään taannoisesta Kuukausiliiteen jutusta, joka kertoi perussuomalaisten europarlamentaarikko Jussi Halla-ahosta.

Honkasalo päivitti Facebookiin: Juttu asettuu siihen jatkumoon, jossa rasistisilla lausunnoilla kunnostautuneesta poliitikosta rakennetaan salonkikelpoinen ja inhimillinen.

”Tällainen kirjoittaminen on yksi tapa pehmentää valtakunnanrasistisin, tai oikeastaan fasistin, sanomaa”, hän sanoo nyt. Honkasalon mielestä esimerkiksi juuri Halla-ahosta ei pitäisi tehdä lainkaan juttuja tuomatta esiin, että tämä on rasisti.

”Asiat esitettiin niin, että tässä on rasistinen mielipide siinä missä mikä tahansa muukin mielipide.”

On myös niitä, joiden mielestä pitäisi siirtyä Ruotsin-malliin, eikä alentua mihinkään tekemisiin perussuomalaisten kanssa.

Keväällä Taideyliopiston silloinen rehtori Tiina Rosenberg hurjistui radiohaastattelussa Oras Tynkkyselle (vihr):

Tynkkynen: ”Mä itse tuun hyvin toimeen sellaisten henkilöiden kanssa, kuten James Hirvisaari, Olli Immonen, Jussi Halla-aho tai Juho Eerola.”

Rosenberg: ”Herrajumala!”

Tynkkynen: ”Pitää kuunnella muita ja altistua keskustelulle.”

Rosenberg: ”Tää on tämmöistä suomalaista keskustelua. Jos sä suomalaisena vihreänä oikeasti käytät aikaa henkilöihin, kuten Hirvisaareen tai Halla-ahoon, niin mä toivotan vihreille menestystä vaaleissa, koska se ei ainakaan ole mun puolue—”

”—sulla olisi varmaan ollut parempaakin seuraa eduskunnassa, mun täytyy sanoo se tässä. Halla-ahohan on siis hyvin koulutettu fasisti, vastajihadisti ja hän on ollut saman tyyppisissä organisaatioissa kuin Anders Behring Breivik. Puhutaan Hirvisaaresta ja hänen tekemisistään, siinähän ei ole mitään inhimillistä. Siinä on hyvä syy, ettet sä jatka eduskunnassa, jos tämä on se lähtökohta poliittiselle keskustelulle.”

Yhdysvalloissa ”punavihreää kuplaa” kutsutaan poliittiseksi korrektiudeksi.

Edellinen kulta-aika oli 1990-luvun alussa, jolloin Pennsylvanian yliopisto uhkasi erottaa opiskelijansa rotusyrjintäsääntöjensä rikkomisen vuoksi.

Fuksipoika oli kirjoittamassa kouluesseetä, joka oli palautettava seuraavana aamuna. Keskittymisestä ei tullut mitään, sillä juuri hänen ikkunansa alle oli leiriytynyt sisarkunnallinen tyttöjä laulamaan ja huutamaan. Poika huusi möykkääjien sekaan: ”Turpa kiinni, vesipuhveli!” Seuraavana aamuna hän sai esseensä palautettua mutta myös ukaasin. Yliopiston mukaan poika oli rikkonut rotusyrjintäsääntöjä: ikkunan alla bailanneet sisarkuntalaiset olivat tummaihoisia. Vesipuhveli oli kuulemma turkiltaan tumma, Afrikassa asuva eläin, ilmiselvä haukkumasana.

Tapauksesta nousi valtava häly, sillä sen katsottiin olevan hysteeristä ylireagointia: vesipuhvelit eivät edes asu Afrikassa vaan Aasiassa.

Koko termi, poliittinen korrektius, on konservatiivien keksimä. Sitä käytettiin leimakirveenä niitä vastaan, jotka vaativat vähemmistöjen huomioon ottamista. George W. Bush vanhempi lausui korrektiuden rajoittavan sananvapautta.

Sosiologi David S. Hunter kutsui jakoa kulttuurisodaksi, jossa tietyt puheenaiheet, kuten abortit, ympäristöasiat, feminismi ja homoseksuaalisuus, jakavat kansan kahteen maailmankatsomuksiltaan polarisoituneeseen leiriin: perinteitä kannattaviin ja edistyksellisiin.

Nyt poliittinen korrektius on kokenut uuden tulemisen. Nuoriso on löytänyt sen.

Kuluvan lukuvuoden aluksi kalifornialaisen yliopiston opiskelijat toimittivat professoreille listan lauseista, joiden käyttöön pitäisi kiinnittää huomiota. Ei saa sanoa, että ”Amerikka on mahdollisuuksien maa”, sillä se saattaa tahattomasti loukata joitain.

Amerikkalaiset opiskelijat ovat pyytäneet klassikkoromaaneihin varoitustekstejä, niin kutsuttaja trigger warningeja, jos ne sisältävät rasistisia, seksistisiä tai väkivaltaisia kohtia. Harvardin oikeustieteen professorilta taas toivottiin, ettei tämä opettaisi raiskaukseen liittyvää lainsäädäntöä ollenkaan, tai ainakaan käyttäisi sen yhteydessä sanaa ”raiskaus”. Opetus saattaisi laukaista seksuaalista väkivaltaa kokeneissa traumoja.

Jenkkiopiskelijat ovat niin herkkiä ja kirjaimellisia, että Chris Rockin kaltaiset stand-up-koomikot ovat kieltäytyneet esiintymästä yliopistokampuksilla. Opiskelijat eivät ymmärrä vitsejä.

Toinen koomikko, Jerry Seinfeld, sanoi: ”Nuorempi sukupolvi osoittelee mielellään, että tuo on rasistista, tuo on seksististä, tuo on ennakkoluuloista. He eivät edes tiedä, mistä puhuvat. En esiinny yliopistoilla, mutta minulle on sanottu, että älä mene lähelle – siellä ollaan niin poliittisesti korrekteja.”

Toimituksessa oltiin niin tyrmistyneitä, ettei laulun sanoja voitu julkaista.

Jotain samansuuntaista on tapahtumassa Suomessakin.

Nuorisomedia Nyt.fi suojeli lukijoitaan mahdollisesti Suomen ensimmäisellä trigger warningilla. Amisheja käsittelevässä jutussa oli tekstin seassa varoitus, jossa kehotettiin hyppäämään koulumurhasta kertovan kohdan yli, mikäli järkyttyy helposti. Lasten surmilla ei mässäilty, eikä niitä kuvailtu tavallista uutisjuttua yksityiskohtaisemmin. Pelkkä tieto tapahtumasta katsottiin tarpeeksi šokeeraavaksi.

Kesäkuussa Ylen nuorisomedia Kioski taas kirjoitti, että Aalto-yliopiston opiskelijoiden juomalaulut ”herättävät kysymyksiä”. Härskiydellään, tietenkin.

Uutisessa kerrotaan, että eräänkin laulun teemana on eläinten seksuaalinen hyväksikäyttö. Toimituksessa oltiin niin tyrmistyneitä, ettei laulun sanoja voitu julkaista.

Kyseessä on Lammaslambada, joka on myös useissa Helsingin yliopiston laulukirjoissa. Mittakaavan hahmottamiseksi julkaisemme yhden kiistellyistä kohdista: ”Mä nussin lampaita, niillä ei oo suussa hampaita.”

Ylioppilaskunnan hallituksen viestintävastaava Miran Hamidulla kertoo, että lammaslaulusta on käyty opiskelijapiireissä paljon keskustelua. Muita riettaita veisuja on poistettu laulukirjoista sitä mukaa, kun niistä on otettu uusia painoksia.

Esimerkiksi biologian opiskelijoiden ainejärjestössä on linjattu, että heidän sitseillään ei enää Lammaslambadaa hoiloteta.

Eivätkä helsinkiläiset ylioppilaat ole ainoita lähilukijoita.

Suomalaisella Agoran aukiolla tapellaan siitä, onko Ismo Alanko patriarkaalinen sovinisti, kun kutsuu kulttuuriministeri Sanni Grahn-Laasosta (kok) ”sirpsakaksi tyttöseksi”. Ministeri itse ei loukkaantunut, mutta se vain tarkoittaa, että hän on joko rakenteiden alistama tai hyväksyy ne hiljaa.

Myöhemmin Alanko pahoitteli lipsautustaan vuolaasti Facebookissa.

Samanlaisen möläytys-tuomio-anteeksipyyntö-ketjun onnistui käynnistämään myös perussuomalaisten kansanedustaja Pirkko Ruohonen-Lerner vuosi sitten.

Helsingin Sanomien toimittaja tenttasi, miksi Ruohonen-Lernerin eduskunta-avustajat olivat vaihtuneet niin usein. Miksei kukaan jaksa olla Ruohonen-Lernerillä töissä? Kolmen vuoden sisällä viisi eri avustajaa.

Kansanedustaja vastasi, provosoituneena, kuten hän myöhemmin selitti:

”Kannattaa palkata mieluummin nuoria miehiä kuin nuoria naisia. Viisain olisin ollut, kun olisin ottanut vuonna 2007 nuoren miehen avustajaksi. Ei olisi tullut äitiysloman sijaisia ja sijaisen sijaisia.”

MTV3:n politiikan toimituksen esimies Timo Haapala jäi vähemmistöön ehdottaessaan Twitterissä, että heitto saattoi olla ironiaa:

Voisiko sitä mitenkään tässä tietoisen väärinymmärtämisen maassa käsittää ironiseksi heitoksi (jolla voi herättää keskusteluakin)?

Ei voisi. Yleinen tulkinta oli selvä: Ruohonen-Lerner vastustaa miesten ja naisten tasa-arvoa.

Tulkinta oli varsin kirjaimellinen myös syyskuussa, kun Palvelualojen ammattiliiton järjestöjohtaja Niina Koivuniemi kommentoi kauppojen pitämistä yleislakon aikana auki vapaaehtoisvoimin sanomalla, että ”jos joku rikkuritoimintaa yrittää, niin siellähän voi saada vaikka köniinsä”.

Sosiaalisessa mediassa tuohduttiin, että ammattiyhdistysliike uhkailee väkivallalla.

Ammattiliitto julkaisi muutaman tunnin kuluttua tiedotteen, jossa se tuomitsi kaiken väkivallan.

Niin kuuluu tehdä.

Vihreiden puheenjohtaja Ville Niinistö jopa ilmoitti Kioski-ohjelmassa, että on tärkeää, että kaikki Suomen päättäjät sanovat, että ”rikollisuus on tuomittava asia”. Aivan kuin se ei olisi sitä jo lain mukaan.

”Se on helppoa retoriikkaa, oman uhriaseman rakentamista”

Vuonna 2011 Anders Breivikin terrori-iskut osoittivat, että rasismi ei aina ole vain typerää mölinää internetissä. Silloin keskustelussa yleistyi termi vihapuhe.

Vihapuheen kyttääminen ja poliittisen korrektiuden vaatiminen on perinteisesti katsottu vasemmiston synniksi, mutta kyllä toisellakin puolella osataan.

Demareiden euroedustaja Miapetra Kumpula-Natri yritti kommentoida kevyesti aloitustaan europarlamentissa: ”Vitsinomaisesti: kun tuossa tuli [Jean-Marie] Le Pen, ajattelin, että kamppaanko.”

Kumpula-Natria syytettiin Hommafoorumilla vihapuheesta. Perussuomalaisten kansanedustaja Maria Tolppanen ”tyrmistyi”.

”Jos meppi miettii toista aatetta kannattavan poliitikon fyysistä vahingoittamista, hän on väärällä ja vaarallisella tiellä”, Tolppanen ilmoitti.

Kumpula-Natrikin tajusi pian esittää anteeksipyynnön kaikille, joita hänen kommenttinsa loukkasi, ja lupasi jatkossa ”siistiä suunsa”.

Filosofi Ville Lähde on kirjoittanut esseeteoksen julkisen keskustelun vastakkainasettelusta. Hän ajoittaa keskustelun kärjistymisen juuri perussuomalaisten nousuun suomalaisessa politiikassa.

Populistit ovat kautta aikain esittäneet yksinkertaisia vastauksia monimutkaisiin kysymyksiin ja luottaneet selviävänsä niistä retoriikalla.

”Mielipiteistä puhutaan valmiina paketteina, me ja nuo, ikään kuin politiikka olisi vain niiden taistelua. Timo Soini on ajanut sellaista ajattelua johdonmukaisesti”, Lähde sanoo.

Esimerkiksi silloin, kun ulkoministeri Soini paheksui Lahdessa riehunutta Ku Klux Klan -miestä, hän muisti syyttää punavihreää kuplaa asioiden tahallisesta vääristelemisestä ja propagoinnista sosiaalisessa mediassa.

Soinin mukaan oikeat asiat jäävät julkisuudessa käsittelemättä ja se on loukkaantujien vika. Elokuun lopussa puolueen työntekijä Matti Putkonen laati listan ihmisistä, jotka ovat ”panetelleet, solvanneet ja kiihottaneet kansalaisia ja mediaa uhkaaviin vihapuheisiin” perussuomalaisia vastaan.

”Se on helppoa retoriikkaa, oman uhriaseman rakentamista”, Ville Lähde sanoo.

”On yleistä, että kehutaan esimerkiksi Soinin olevan ’kaikesta huolimatta retorisesti taitava’, ikään kuin retoriikka olisi maailmasta irrallaan. Ei se ole, se vaikuttaa keskustelun sisältöön.”

Se tarkoittaa, että kun populistit pelkistävät mutkikkaat asiat letkautuksiksi, muut hyökkäävät vain letkautuksia vastaan ja konfliktin luominen on onnistunut.

Ollaan tilanteessa, jossa perussuomalaiset väittävät Bush seniorin tapaan pienenkin kritiikin rajoittavan sananvapauttaan ja jossa samaan aikaan keskustellaan asioista, jotka he ovat nostaneet esiin.

”Keskustelu puuroutuu helposti merkityksettömäksi väännöksi siitä, kuka on oikeassa. Aktiivinen kommentointi sosiaalisessa mediassa on ikään kuin korvannut yhteiskunnallisen keskustelun.”

Sillä mitä sosiaalinen media edellä, sitä perinteinen perässä.

Tiedotusvälineet raportoivat yhä enemmän siitä, mistä netissä kohistaan. Yhä useampi asia tuodaan esiin vastakkainasettelun kautta, myös faktat.

Kun perussuomalaisten Laura Huhtasaari kirjoitti syyskuussa Facebookiin, ettei ”puoli-apina-ihmisiä” ole olemassa, kaivettiin evoluutiobiologian professoreita väittämään vastaan, aivan kuin kyse olisi samanarvoisista mielipiteistä.

Sellainen tyhmentää keskustelua. 170 vuotta Darwinin jälkeen ei luulisi olevan tarpeellista inttää siitä, kumpi teorioista on paikkansapitävämpi.

Lokakuussa, kun fuksiaiskohusta oli kulunut kuukausi, slavistiikan opiskelijat päättivät yrittää uudelleen. Taas kokoonnuttiin olutravintolaan miettimään teemaa. Se keksittiin aika äkkiä, ja viimein päästiin juhlimaan uusia tulokkaita.

Uusi fuksiaisteema ei ollut kenenkään mielestä erityisen hauska, ajankohtainen tai kekseliäs, vaan pikemminkin kädenlämpöinen: ”urbaani kaupunkikulttuuri”.

Mutta tärkeintä on, ettei kukaan loukkaantunut.