“היתה מעורבות גבוהה (במערכה האחרונה) של יועצים משפטיים אבל האחריות היא בסופו של דבר שלנו”, אמר הרמטכ”ל לשעבר רב-אלוף (במיל.) בני גנץ בכנס של ארגון ‘שורת הדין’ שהתקיים בשבוע שעבר בירושלים. הכנס, שנערך תחת הכותרת “לקראת חוקי מלחמה חדשים”, אירח מגוון דוברים מהארץ ומחו”ל, שדנו באתגר המשמעותי שמציב החוק הבינלאומי בפני מעצמות הנלחמות בטרור.

העובדה שבכירים כמו גנץ החליטו להופיע בכנס מלמדת שמבחינת צה”ל מדובר בבעיה אסטרטגית. “הנושא חשוב מאוד בשבילי”, אמר גנץ. “ניסיתי בחודשים האחרונים לא לדבר בפני קהל רחב – ואני רואה פה הרבה קהל. אבל חשבתי שזה מאוד חשוב לתועלת כל ההבטים האנושיים, האזרחיים וזכויות האדם לסוגיהן. נקודת ההשקפה שלי היא לא בהכרח משפטית. הייתי מפקד בצה”ל. זה המקצוע שלי. בתוקף המקצוע אני חשוף לצדדים החוקיים השונים. קיבלתי ייעוץ. בכל הדרגים. אבל נקודת ההשקפה שלי היא בסופו של דבר מצרף אסטרטגי ומוסרי עם שיקולים מעשיים, במגבלות הזמן”.

גנץ לא לבד: שר הביטחון יעלון, הגנרל האמריקני פרידוביץ’, מזכיר הממשלה אביחי מנדלבליט ואחרים הופיעו גם הם בכנס והביעו דאגה דומה. יפה ניסחה זאת עורכת הדין ניצנה דרשן-לייטנר, העומדת בראש ארגון ‘שורת הדין’, כבר בתחילת הכנס. לדבריה, החוק הבינלאומי העוסק בדיני מלחמה הוא לא מעודכן, אנאכרוניסטי, ויוצר בעייה אסטרטגית דווקא למדינות החוק הדמוקרטיות שמתגוננות כנגד גופי טרור תת-מדינתיים: “דרושים חוקי מלחמה חדשים שיאפשרו למדינות דמוקרטיות להגן על עצמן ולשרוד. היום כשמדינות דמוקרטיות מגיבות למלחמה א-סימטרית, הן מואשמות בפשעי מלחמה”, אמרה

“חשוב לנסות לחזור לימים שבהם החוק הגביל את ‘הרעים'”, הסביר הרמטכ”ל לשעבר גנץ. “זו התמודדות בין אלה שהחוק לא מעניין אותם בכלל לבין אלה שאיכפת להם ושומרים על החוק – וזה אנחנו. אסור להיות נאיביים מבחינה משפטית. כל הארגונים האלה (שנלחמים נגד ישראל) פעילים מאזורים שמנוהלים על ידם ומאורגנים היטב. הם לא באים משום מקום. הם נהנים ממידה של ריבונות. הם טוענים לריבונות. אסור להתעלם מזה”.

גנץ הסביר, שכל המבצעים מתחילים על ידי פעילות של האויב, “וישראל מנסה לרסן את כוחותיה עד הנקודה של האין-ברירה”. גנץ תיאר את מצב ההיערכות של חיזבאללה בלבנון, ההיערכות הזאת מתנהלת בשטח לבנון ואי אפשר יהיה להתעלם מאחריותה – זה היה כך בעבר “ויהיה גם במבצעים בעתיד. “לי בבית אין חדר טילים. אבל בלבנון בכפרי הטילים יש חדר טילים וסלון. איך אני מבדיל ביניהם? בסופו של דבר, כמה אני יכול לדייק. לא תהיה ברירה אלא לפעול מול בית כזה. אז אל תגידו לי זה גן ילדים כשזה מתקן שיגור לטילים; אל תגידו שזה מסגד כשזה בית חרושת לייצור טילים”.

גולני שלו

הוא תיאר את הדילמה מול בתי החולים שיפא וואפא. “שיפא היה מלא פליטים. העניין עלה כל כך הרבה פעמים, ותמיד דחיתי את ההצעה להפציץ שם, למרות שידעתי שמתחת לכל זה נמצאת הנהגת החמאס”, הוא סיפר.

על ואפא בסג’עיה סיפר מנסיונו בשטח. “הייתי שם. בזמן המערכה גולני היו מתחת לבית החולים ונורתה אש מבית החולים. מראש הזהרנו את מנהלי בית החולים. וידאנו שאף אחד לא נמצא בפנים. הייתי שם בעצמי, ובכל זאת אמרתי למפקדים: חכו. שוב ביקשנו מהמנהלים שיוציאו את כולם, ורק אז נתתי אישור לתקוף. ואזרחים לא נפגעו. במקרה הזה לקחתי סיכון מטעם גולני (=על חשבון גולני א.ל.). אז אנחנו לוקחים סיכונים”.

“עלינו להבין שטבע המלחמה לא השתנה, אך מאפייניה השתנו מאוד. טבע המלחמה מבחינת החיילים נשאר כמו שהוא מלפני אלפי שנים – הפחד, העימות, ערפל הקרב, חוסר הוודאות. אבל שדה הקרב נעלם. קשה למצוא שדה קרב כמו שהיה פעם – כאשר שלחו את הגדודים לשדה הקרב, והחברה האזרחית נשארה מאחור. בממדים החדשים – בחלל עוד אין לטרור אחיזה. אבל לא כך בחלל הסייבר. ואילו האזרחים הפכו למטרה מצד אחד, ולמגן אנושי מצד שני”.

גנץ אמר, שהוא שמח ששדה הקרב הקודם איננו. “בתקופה שלי היינו מעורבים בשלוש מערכות – עמוד ענן, המבצע לאיתור החטופים וצוק איתן. עוד לפני שאנחנו מתחילים להגן על עצמנו, מראש, עוד לפני התחלת המבצעים, כבר הפסדנו בקהילה הבינלאומית”.

גנץ סיפר על צוואת אימו, ניצולת מחנה ברגן בלזן. “בזמן עופרת יצוקה נפלו שם בכפר אחים רקטות. גם בחצר הבית של הוריי. טלפנתי ושאלתי את אמי: את תופסת מחסה? אמרה: ראיתי דברים גרועים יותר. אם זה לא פוגע בך, אז הכל בסדר. ואם זה פוגע אז ממילא אתה לא מרגיש. אבל דבר אחד אני מבקשת ממך: אל תפסיק להילחם, אבל גם אל תפסיק לספק להם אוכל. זו הפכה לצוואה המוסרית שלי”.

“אז עזה, לרוע המזל, שילמה את מחיר המלחמה. אבל זה יהיה גרוע יותר בפעם הבאה. כי אין לנו ברירה. אנחנו חייבים להגן על ארצנו. תארו לכם 12 מחבלים תופסים אותנו פה באולם כבני ערובה. עכשיו, מה? המדינה תבוא לחלץ אותנו. האם היא תוותר? אני חושב שלא. אחרת היא תיסחט בלי סוף. כשהימ”מ יכנס הם ינסו להבדיל בינינו לבין המחבלים. האם הם יוכלו תמיד להצליח בזה? אז גם את עצמנו כשזה נוגע לנו אנחנו לא משחררים מהדילמה הזאת”.

לדבריו, כמו שאנחנו מעדכנים את הכלים המבצעיים שלנו “כך צריך לעדכן גם את הכלים המשפטיים”. “ישראל היא זאת שהעלתה את סוגיית הדגל השחור, מתוך ידיעה מאיפה באנו ואיפה אנחנו רוצים להיות”.

החוקים לא השתנו, עורך הדין השתנה

את המציאות האבסורדית של מפקד שיש לו אחריות מבצעית אבל הוא כפוף למגבלות היועץ המשפטי הצמוד שלו, תיאר הגנרל דייויד פרידוביץ, לשעבר מפקד מחלקת המבצעים המיוחדים בפיקוד מרכז של הצבא האמריקני. זה היה בבוסניה, אחרי הטבח בסרברניצה. “הגיע עורך דין חדש”, סיפר הגנרל פרידוביץ’ שהיה אז מפקד גדוד. “שאלתי את הממונה עלי, האם חוקי הפתיחה באש השתנו? לא, הוא אמר. אבל העורך-דין השתנה. בחרתי בו כי הוא הרבה יותר פרגמטי. האיש הזה יודע לחשוב מחוץ למסגרת החוק”.

“בכל מבצע הייתי צריך לדעת לא רק את האפקט המבצעי שלו אלא גם את האפקט המשפטי”, הוא אמר. פרידוביץ’ סיפר כי הוא מכיר את בני גנץ ואת טל רוסו מאז נפגש איתם ב-2006-07. “אחרי הנסיון שלנו בעיראק ואפגניסטן הישראלים אמרו לנו: עכשיו אתם יודעים איך זה מרגיש. אני תמיד ממליץ לאנשים ששואלים אותי, לבוא לישראל. לשהות כאן. אתה חייב להרגיש את הארץ הזאת כדי להבין. אבל תאמינו לי, האמריקנים עדיין לא מבינים”.

פרידוביץ’ אומר, כי “אנחנו זקוקים לטובי המוחות המשפטיים כדי לסייע בידי מקבלי ההחלטות. אחרת מרחב הפעולה שלנו ילך ויצטמצם. ישראל עדיין מובילה את הדרך לחופש באזור”, הוא פסק.

מוותרים על ההפתעה

בוגי יעלון הודה, ואלו לא חדשות, ש”אנחנו מוותרים על אלמנט ההפתעה במקרים מסוימים. אנחנו מודיעים מראש שנפעל באזור מסוים. באמצעות מערכת כריזה, באמצעות עלונים. הקש בגג. חמאס כפה על האוכלוסיה להישאר באזורי הלחימה. אז זו החלטה: האם לאבד את ההפתעה? ואנחנו עושים זאת”.

נראה שלצרכי לגיטימציה בינלאומית במבט לעתיד, הקברניטים חושפים מידע בפני גורמים בינלאומיים בכירים מראש כדי לשתף אותם בידיעה לפחות לגבי ההחלטות שתתקבלנה. “ביולי 2013 אירחתי את מזכיר האו”ם באן קי מון. היצגתי לו איך חיזבאללה וחמאס מכינים את הכלים שלהם ואת האמצעים השונים שלהם לסיבוב הבא. חשפתי לו מידע על כפרים בדרום לבנון. גם על סג’עיה. על מחסני טילים. משגרים ועוד כהנה וכהנה נכסים של הטרור. אמרתי לו: אנחנו נפגע בזה. אין לנו שום ברירה. אחרת אזרחינו יותקפו וכמובן ראינו שם מלחמה א-סימטרית”.

הוא תיאר את המאבק בגופים הבינלאומיים על הלוחמה המשפטית כמלחמה שאחרי המלחמה. זה קורה אחרי כל מבצע. “כמו שאנחנו מוכנים להקריב את חיינו במערכה, אנחנו צריכים להיות מוכנים גם לוותר על ביקור בלונדון. זה מה שאני אומר למפקדים וחיילים. אני מעדיף לא להגיע ללונדון או לספרד”.

“עלינו להילחם בגופים האלה בחזרה. להשיב מלחמה בזירה הבינלאומית, וקודם כל – בואו נכבוש מוחות ולבבות בארץ, ובמערב. במערב מאמינים לנראטיב של אויבינו”, אמר יעלון. הוא דיבר על חשיפת חיילים לחקירות של הרשויות בישראל: “חיילים בסדיר ובמילואים מרגישים בחקירות שמתעללים בהם, הם מרגישים מושפלים”.