Česko ornicí plýtvá. A činí tak s nonšalancí podnapilého miliardáře v kasinu.

Ministerstvo zemědělství oficiálně odhaduje, že každý rok z tuzemských polí odteče půda, jež by naládovala skoro dva miliony sklápěcích tatrovek. Hlína mizí z prohřátých nížin i z kopců na Vysočině. Vinou neopatrného velkofarmaření přicházíme o úrodnou zemi, která nás živila od neolitu. Auditorská společnost PricewaterhouseCoopers nedávno podotkla, že průměrný evropský sedlák každý rok tratí 53 eur z hektaru kvůli erozi půdy. Více než v Česku odtéká zemina jenom na Slovensku a také v Dánsku, které má jedno z nejintenzivnějších zemědělství na světě.

Jakási pozornost se věnuje rychlosti, s jakou půdu na okrajích velkých měst konzumují nové sklady, supermarkety a obytné komplexy; staveniště každý týden pohltí asi čtyři hektary českých polí. Nicméně jde o sice spektakulární, leč menší část problému. Mnohem naléhavěji potřebujeme mluvit o tom, co děláme s ornicí, která nám ještě zbývá. Když ve statistikách pozemků ohrožených vodní erozí sečteme položky silně ohrožené, velmi silně ohrožené a extrémně ohrožené, suma sumárum dostaneme 1,4 milionu hektarů, což je 47 procent celkové rozlohy zemědělské půdy.

Z hnojiv život nevyrobíme

Mělká údolí českých a moravských řek pokrývají úrodné, několikametrové vrstvy hlíny. Labe, Morava, Ohře a Dyje v nich poklidně plynou a lemují je lužní lesy. Celá tahle důvěrně známá krajina vznikla poměrně nedávno, až během středověku. Vytvořili ji kolonisté, když desítky nebo stovky kilometrů odtud káceli horské hvozdy. Zemina začala ve velkém stékat z obnažených svahů a ukládat se v nížině. Tento zážitek se nám podařilo pozapomenout a nyní podnikáme další pokus, co naše půda vydrží.

Bez půdy není úroda. Ale ornice sama o sobě nestačí. Úroda nemusí být ani v případě, že bude půdy hojnost. Šlo by to přirovnat k počítači: můžeme mít pole plná naprosto bezchybného hardware, nicméně bez softwaru bude na obrazovce blikat jen slovo ERROR. Softwarem v tomto případě budiž mikroskopická zoologická zahrada pod našima nohama.

Ornice totiž není jenom směs rozemletých minerálů. Dobré výnosy utváří také život v půdě. A v jedné hrsti zeminy je více bakterií než lidí na celém světě. Jediný čtvereční metr louky obsahuje asi padesát kilometrů houbových vláken, desítky tisíc hlístů (mikroskopických zvířátek se vzhledem červíčka) a tisícovky roztočů, stovky žížal, mravenců a stonožek. Myriády miniaturních zvířátek nám pod nohama utvářejí roztodivný svět – ale hlavně doslova vyrábějí úrodu. Recyklují živiny, rozkládají organickou hmotu a promíchávají ji s minerály.

Během minulých sto padesáti let jsme se naučili používat průmyslová hnojiva. Proto dnes dokážeme do půdy víceméně bez omezení přidávat důležité živiny jako fosfor a dusík. Jenomže tato moderní řešení nás ukolébala. Zvykli jsme si, že máme po ruce pohodlný recepis: když je problém, něco na pole přisypeme. Vyrobit z těchto hnojiv podzemní život však nejde.

Náprava potrvá tisíc let

Vysoké dávky agrochemikálií podzemní hemžení naopak hubí. A hlavně v důsledku jejich používání v ornici ubývá organické hmoty – čili humusu, který v polích zadržuje vodu, pomáhá udržovat půdu nadýchanou jako piškotové těsto a slouží jako spižírna se živinami. Po tisíciletí se humus vracel do země v chlévském hnoji. Teď, když jej nahradil onen magický prášek, organická hmota postupně mizí. A navíc se při orbě rychleji rozkládá. Země tak chudne a přichází o svou životadárnou sílu.

Skoro jsme zapomněli, že slovo hnojit pochází od slova hnůj. Přitom by stačilo na pole vyprazdňovat část našich popelnic. Každý rok totiž vyhodíme na skládky nebo spálíme téměř dva miliony tun kompostovatelného odpadu – kuchyňských zbytků, trávy, listí ze zahrad… Kompost je přitom prvotřídní zdroj humusu a mohl by opět nastartovat koloběh organické hmoty v půdě. Kdyby se ovšem městům vyplatilo jej sbírat a zemědělským podnikům vracet jej do ornice. Prozatím je pro všechny pohodlnější krmit pole průmyslově vyráběnými hnojivy, zatímco organické živiny posíláme na skládku.

Čas od času se vynoří obava, že právě kvůli ubývání orné půdy naše země upadá do závislosti na dovážených potravinách. Takové hlasy však kupodivu nedoceňují rozměr problému. Supermarkety sice opravdu jsou plné francouzských či holandských brambor, rajčat z Maroka, paprik a cuket z Andalusie – jenomže to je způsobené lacinou konkurencí, nikoli nedostatkem české půdy. Ubývání zeminy postupuje plíživě. Pokud nezačneme o naše pole lépe pečovat, budeme to napravovat příštích tisíc let.



Autor pracuje v institutu Glopolis