Slovo globalizace po více než dvě desítky let shrnovalo přesvědčivě naše zkušenosti se světem vytvořeným kontejnerizací: svět se mění v globální síť dislokovaných aktivit, bez hierarchií a přikázaných směrů, žádný její uzel nezastupuje vládnoucí centrum, důsledky idejí se šíří tou sítí nepředvídaně, nikdo neví, jaká idea ji protrhne a jaká ji naopak zpevní.

V globálním prostředí dopady našeho jednání ovlivňují nepředvídatelně životní světy miliard lidí, i když je stále vnímáme lokálně. „Vskutku nevíme, jakého typu člověka by bylo zapotřebí… aby se zmenšila obrovská mezera mezi globální formou světa a lokálními dušemi“ – napsal Peter Sloterdijk.

V minulých dvou desetiletích mocenské hyperoligarchie zdůvodňovaly heslem globalizace svůj boj proti dohodám, jimiž demokratické národní státy spoutaly kapitál v minulém století. Vyhlašují je za neudržitelné v podmínkách globalizované ekonomiky, v níž si musíme udržet konkurenceschopnost. Na konci minulého desetiletí se ale ukázalo, že to heslo je larva, z níž se zrodilo heslo jiné, nastolující novou brutální technologii moci. Mám na mysli heslo dluh, v jehož jménu se ustavují „vlády rozpočtové odpovědnosti“, které provádějí rozsáhlou exekuci sociálních, politických, kulturních i ekonomických práv občanů ve jménu nadpolitické povinnosti národů „splatit své dluhy“. Ano, exekuce našich práv je odpolitizována a vyhlášena za pouhá „technicky nezbytná“ opatření, která všechny vlády musí prosazovat bez ohledu na konsensus voličů. Vládní a opoziční programy se tak redukují na dluhem vynucenou odpolitizovanou agendu, proti níž žádná politická opozice není legitimní.

Heslo homo debitor staví zástupce kapitálu do role univerzálního věřitele, zatímco občanům je určena role dočasně bezprávných dlužníků, kteří mohou svá práva uplatnit až potom, co splatí svůj dluh. Lidstvo-dlužník je ale současný Sisyfos, jeho dluh je nesplatitelný.

Slovo globalizace kroužilo až donedávna v blízkosti přívlastků, šířících důvěru v budoucnost, jako například postindustriální, postideologická, postmoderní, postmaterialistická (společnost). Ta slova nasákla technologickým a internetovým optimismem, zdálo se, že se formuje nová postkapitalistická společnost, založená na „rozvoji člověka“, v níž se konflikty mezi kapitálem a prací, mezi ideologií a historickou pravdou, mezi nedostatkem a smyslem vyřeší vědecko-technicko-kulturní revolucí. Na horizontu se nadějně rýsovaly nové formy účasti veřejnosti na politickém rozhodování, zdálo se dokonce, že konec komunismu znamená definitivní vítězství liberální demokracie (evropské, americké, latinskoamerické, asijské, postkomunistické, rozvojové) nad všemi revolučními alternativami. Pak ale přišla finanční krize a rozhořčení občané ve statisícových davech protestovali v ulicích New Yorku, Madridu nebo Říma pod heslem My jsme 99 % (globalizací podvedeného) lidstva.

Zaprvé, politika byla v demokratických státech bojem „o legitimní reprezentaci celku společnosti uvnitř společnosti“, globalizace ji zredukovala na obchodování s různými zdroji kontejnerizovaného konsensu. Reprezentace celku společnosti je legitimní jen tehdy, když svůj nárok na univerzální platnost neopírá o autoritu mocných či staré tradice, ale o „civilizační statky“, jak Jan Patočka nazval soustavy idejí, srozumitelné „v principu“ celému lidstvu – například libera lismus, konzervativismus, socia lismus, individualismus, solidarismus. Argumenty vytěžené z civilizačních statků nám dovolují odemknout historická univerza, zamknutá tradicí, autoritou či strachem; bez zakořenění v civilizačních statcích politika trpí nepřekonatelným deficitem legitimnosti. Vypuzena globalizací z veřejných prostorů národních států politika nenašla žádnou novou globální půdu, v níž by mohla zapustit kořeny. Je právem vnímána jako boj o vliv mezi planetárními korporacemi, který se dávno vymkl demokratické kontrole (viz třeba dokument Zeitgeist na YouTube).

Zadruhé, důsledkem vykořenění politiky z civilizačních statků je úpadek elit a následná oligarchizace společnosti. Vláda elit se opírá vždy o kulturní hegemonii, zakořeněnou v civilizačních statcích, zatímco oligarchie vládnou performativně – dosahují svých cílů lobováním a skrytými transakcemi mezi mocenskými centry. Elity jsou ve společnosti vzorem morální legitimnosti, oligarchie naopak oportunismu, využívají pouze různé legality ve svůj prospěch a to vyvolává v Evropě a USA vlnu identitárních a moralistických populismů. Proti neomezenému oportunismu těchto hyperoligarchií jsme se ještě nenaučili politicky protestovat, vždyť kořeny protestních politických hnutí byly v civilizačních statcích, ty už ale nejsou vlastní půdou politiky.

Zatřetí, ve společnosti komunikační hojnosti je politika jako boj mezi alternativními politickými programy nahrazena stálými výbuchy rozhořčení občanů nad „poměry“, permanentním a bezmocným skandálem. Komunikační hojnost internetového věku nastolila novou viditelnost, občané vidí do zákulisí politiky, kultury, ekonomiky, sociálních vztahů, rodin, nekončící masa zpráv o nedemokratickém zákulisí demokratické společnosti se valí přes všechny hráze. Vyvolává ale jen bezmocné rozhořčení nad „zkorumpovaností všeho“.

Je to začarovaný kruh. Sen o politice bez zákulisí se nikdy nesplní, v podmínkách nové viditelnosti bude mít i každá další vláda své zákulisí a to vyvolá další vlnu rozhořčení, příklad Věcí veřejných je výmluvný. Zákulisí je totiž jen metaforický výraz pro transakční náklady – tedy náklady na vyjednávání o řešení konfliktů mezi různými legitimními instancemi uvnitř společnosti (i rodiny třeba). Je to antropologická konstanta všech rozhodovacích procesů ve skupinách živých bytostí.