Racisme eller national overlegenhedsfølelse er troen på, at ens eget folk sprogligt, kulturelt, historisk, racemæssigt eller religiøst gør ret i at betragte sig selv som stående over alle andre på kloden. At der ikke findes skyggen af videnskabeligt belæg for at antage en sådan medfødt overlegenhed for noget folk, hindrer ikke, at mange stadig dyrker forestillingen om den, det være sig bevidst eller ubevidst.

Det er ikke mere end få årtier siden, at sorte mennesker i USA og Sydafrika blev udsat for diskrimination og raceadskillelse, og det er under 200 år siden, at de stadig blev holdt som slaver i de amerikanske sydstater. Først i nyere tid blev der indledt et opgør med det racistiske tyranni.

Som journalist fra Iran har jeg forladt mit hjemland, hvor ytringsfriheden trædes under fode og mindretal forfølges. Jeg kommer fra et land, hvor minoriteter, det være sig kurdere, arabere, turkmenere, balucher eller azarier, ikke nyder de samme rettigheder som det persiske flertal.

I frygt for at miste sin magt bestræber regimet sig på at assimilere og undertrykke alle legitime frihedsbevægelser. Det har stået på i 40 år, og tusindvis af mennesker har i denne periode måttet lade livet som følge af det iranske diktaturs voldsregime.

I 2014 søgte jeg asyl i Danmark. Mit håb var, at jeg med base her kunne bruge de rettigheder, som det danske demokrati sikrer, til at kæmpe videre imod racismen i mit hjemland.

Overlegenhedsfølelse

Efter snart fem år i Danmark må jeg sande, at selv i et land, der har næsten 200 års demokratiske erfaringer at trække på, trives de overlegenhedsfølelser, som racismen bygger på, fortsat.

Der går næppe en dag, uden at flygtninge og indvandrere diskuteres i danske medier, på arbejdspladser og blandt politikere. Ja, det virker, som om de flygtninge, der er kommet til Danmark, i mange menneskers bevidsthed står som det største enkeltproblem, danskerne overhovedet har at slås med.

Som en del af det kurdiske mindretal i Iran og offer for iransk racisme, må jeg tilstå, at jeg har oplevet en lignende foragt i Danmark. Jeg har det som en fisk uden vand. Jeg har altid forsøgt at se nøgternt på tingene. Og her må jeg konkludere, at livet som flygtning i Danmark har vist sig uventet barsk. Man er nødt til at være stærk, hvis man ikke skal fortvivle og give op.

Hvid tortur

Hvid tortur kalder man en torturform i Iran. Den består i at berøve offeret alle sanseindtryk og holde vedkommende i total isolation.

Jeg spørger mig selv, om ikke begrebet også kunne finde anvendelse på de plagsomme metoder, der tages i brug af den danske regering på tilskyndelse fra Dansk Folkeparti imod de migranter og flygtninge, der havner i Danmark.

Store menneskelige omkostninger har det, når ofre for denne hvide tortur mister al sindsro, henfalder i depression eller anspores til desperationshandlinger som selvmord. Jeg betragter mig selv som offer for en sådan tortur. Jeg forsøger altid at mobilisere hele min indre styrke, men let er det ikke, når det så klart kommunikeres, at jeg ikke hører til her.

Denne hvide tortur har udløst selvmord i flere af Danmarks lukkede flygtningelejre, men ingen vil tale om det.

Da jeg i 2015 arbejdede for en dansk avis og foreslog, at vi tog netop dette emne op, afviste redaktøren min idé. Han mente, at disse selvmord måtte udspringe af personlige problemer, som avisen ikke kunne følge op på.

Danske politikere er end ikke i stand til at have medlidenhed med børn. Også disse gøres til gidsler i et beskidt politisk spil. F.eks. findes der i Sjælsmark-lejren omkring 100 børn, hvoraf flere ikke får mulighed for at gå i en normal skole i Danmark, hvilket naturligt nok har givet anledning til protester fra de familier, der lever i lejren. Selv efter flere demonstrationer imod dette er der dog kun sket få og små forbedringer.

At menneskerettigheder trædes under fode i Iran, skyldes, at der i mit hjemland ikke er demokrati. Tværtimod er Iran underlagt et brutalt diktatur. Men at det sker i Danmark, der har mere end 200 års erfaring med demokrati, er helt uforståeligt for mig.

Uforståelig politik

Det er uforståeligt for mig, at Danmark fremstiller sig selv som forsvarer for menneskerettigheder og medmenneskelige værdier, samtidig med at det planlægges at sende flygtninge til en øde ø, der tidligere var testcenter for virussygdomme – en beslutning, som menneskerettighedsaktivister og -eksperter da også har fordømt som nedværdigende og inhuman.

Det er også uforståeligt for mig, hvordan DF, der betragter flygtninge og udlændinge som tyvagtige og terroristiske og kræver deres øjeblikkelige hjemsendelse, kan tro, at de med denne tilgang kan skabe en fredelig sameksistens i samfundet.

Hvordan skal Danmark fremover kunne spille en positiv rolle i verden, når Socialdemokratiet hylder næsten samme ideer som DF og støtter nogle af deres inhumane planer imod flygtninge og udlændinge?

For mig betyder socialisme social retfærdighed, lige rettigheder, frihed og demokrati. Socialisme er imod apartheid og diskrimination. Imod racisme og radikalisme. Men den ’socialisme’, jeg har oplevet i Danmark, er helt ny for mig. Sandheden er, at den er på vildspor.

Situationen for asylansøgere i Danmark bliver værre dag for dag og er nu nået dertil, at politikere og borgere vil blande sig i, hvordan disse mennesker lever, og bestemme, hvad disse ikkedanskere skal spise, drikke, og hvordan de skal gå klædt.

Tilsyneladende handler det om at skabe et samfund med en homogeniseret befolkning, hvor alle er af samme race, dyrker samme religion og taler samme sprog. Er dette bestræbelsen, går den stik imod demokratiet og religionsfriheden.

Muslimer er de første ofre

Også islamofobien i Danmark forstærkes dag for dag. Danske medier flyder over med propaganda, hvis sigte er at fremmane et rædselsbillede af verdens muslimske samfund.

Virkeligheden er tværtimod, at muslimer selv er de første ofre for radikal islam. Ligesom det også er muslimer, der står i forreste række for at sætte deres liv på spil i kampen mod islamiske terrorister.

Mit eget folk, kurderne, har nu i flere år udkæmpet en blodig kamp imod IS, der har kostet os mange dræbte og sårede. Over 3.000, overvejende muslimske, kurdere har mistet livet i Irakisk og Syrisk Kurdistan, og yderligere tusinder er blevet kvæstet eller invalideret under krigen.

Hvor mange danske soldater har mistet livet i krigen mod IS? En krig udkæmpet på vegne af hele verden.

Selv i supermarkeder overfalder racistiske typer nu muslimske ansatte, kræver dem fyret og møder forståelse fra ledende DF-politikere. Hvorfra stammer dette had, hvis ikke fra racistiske tankegange?

For mig at se bliver racismen systematisk udbredt af regeringen og de medier, den og dens meningsfæller taler igennem.

Racisme er et produkt af mennesker, og derfor kan også kun mennesker ændre den bagvedliggende tankegang. Der er ikke noget i vores dna, der disponerer os for at hade hinanden. Alle er vi produkter af den kultur, der omgiver os. Vi kan lære vores børn at møde andre mennesker med kærlighed frem for had. Vi kan lære dem at respektere andre kulturer i stedet for at søge at fornægte eller eliminere dem. Vi kan lære dem at lytte til anderledes stemmer frem for at kvæle dem.

Det er kun gennem uddannelse, at vi kan fremme et sådant mere tolerant fællesskab, og det vil kræve en langsigtet indsats. Men det er en helt nødvendig indsats, for undlader vi at gøre det, er det kun de racistiske og religiøse ekstremister, der drager fordel af det.