Jeg tog på min blog i Berlingske for nylig det meget kontroversielle emne omskæring op, idet jeg talte for en aldersgrænse, og det udløste mange forskellige, også stærkt negative reaktioner. Det var for så vidt ventet. De religiøse grupper, jøder og muslimer, som det berørte, var naturligvis ikke tilfredse, og de forsvarede deres ret til at fastholde en religiøs praksis. Omskæring er for jøderne obligatorisk, fordi det ligger i den pagt, de har indgået med Gud, hvorimod det for muslimerne er lidt mere flydende, da det ikke står i Koranen, men bliver anset for at være profetens sædvane.

Men reaktionerne fra jøderne og muslimerne adskilte sig på særlig vis fra hinanden. Hvor jøderne, som trods alt havde det mest følsomme forhold til emnet, var saglige og velargumenterede, var de muslimske kommentarer mestendels personlige og nedladende, ja, mange gange direkte perverse og perfide. Dertil kom, at mange af de muslimske repræsentanter, som skulle være gået for at være kloge og veltalende, lagde deres kommentarer sådan an, at man blev kastet for løverne i forhold til den føromtalte kategori af kommentarer. Selvom disse i offentligheden skulle gælde for at være moderate, gjorde de ikke noget for at forsvare min ret til at ytre mig, men kastede – måske netop i kraft af deres kløgt og veltalenhed – mere benzin på bålet, idet de i deres udsagn implicit henvendte sig til det bagland, de kendte så udmærket.

Det er tankevækkende, fordi denne samlede gruppe af muslimer ofte klager over tonen i debatten i Danmark. Det gør de især med adresse til Dansk Folkeparti. Men den ene har sådan set ikke noget at lade den anden høre, snarere tværtimod. Bliver man først skydeskive for denne gruppe muslimers mishag, åbnes der virkelig for en kloak af nogle af sprogets værste gloser. Ve den, der lægger sig ud med muslimerne som den gruppe, nogle af dem opfatter sig som del af, og man bliver genstand for de værste beskyldninger og forhånelser!

En typisk figur, der bliver brugt imod mig, er overløberen. En bemærkning lyder således: »Hun minder mig mere og mere om en kvindelig version af Naser Khader.« For det første er det unfair at inddrage Naser Khader i en sag, han intet har med at gøre. Khader og jeg agerer ud fra to forskellige positioner, han en konservativ, jeg en socialist, men alligevel skal vi puttes i samme boks. For det andet er det utroligt uforskammet at tale om mig i tredje person. Der tales hen over hovedet på mig, men med det klare sigte, at netop JEG skal læse det. Det er med andre ord regulær mobning! For det tredje er Khader åbenbart den ultimative version af en overløber, og deri ligger, at jeg er gået fra deres lejr og over i fjendens lejr. At jeg var blevet »omvendt«, lød således også en af bebrejdelserne. Derefter bliver det ofte tilføjet, at jeg udtrykker mine synspunkter for at tækkes danskerne og for min politiske karrieres skyld. Det understøttes ikke sjældent af, at de omtaler danskerne som »kuffar«, det arabiske ord for vantro. Derved bliver der etableret en klassisk »os-og-dem«-modsætning, men denne gang skabt af muslimerne selv.

En anden iagttagelse er deres referencer til lokale etniske modsætninger i de kulturer, hvorfra de kommer: »Hun er armener, jøde eller kurder – Intet tyrkisk ved hende... (sic!)« At være armener, jøde eller kurder er for nogle etniske tyrkere – uanset hvilken etnicitet jeg i øvrigt måtte have – nogle af de værste skældsord, man kan bruge. Det går på, at man ikke er en del af det rigtige selskab, men tilhører nogle mindre værdige uden for. Altså diskriminerer de klart. Derudover afslører det nogle mennesker, der endnu er fanatisk forankrede i deres nationalitet, og det er så meget desto mere alarmerende, som at de sandsynligvis er født og opvokset i Danmark, derunder har frekventeret en dansk skole.

En tilsvarende udsondring og ekskludering viser de med sætningen: »Hun er alawi og dermed ikke muslim…« Alawi er en særlig gren inden for islam, som af de to andre grene, shia og sunni, bliver set ned på, men brugen af betegnelsen her tilsigter den samme virkning som de ovennævnte.

Og så er der de meget grove sexistiske angreb. Jeg vægrer mig ved at citerer disse dybt underlødige udsagn, men for dem, der vil have syn for sagn, kan jeg screenshot for screen- shot dokumentere, hvad der er blevet skrevet. Det er i sig selv krænkende som individ og som kvinde at skulle lægge øre til sådan et sprog, men blandt muslimer er der det særlige æresbegreb for familien, der gør, at når et familiemedlem – især hvis det er et kvindeligt medlem – bliver talt sådan til, er det et angreb på HELE familien, hvilket gør det så meget desto mere krænkende. Det ved de typer, der siger disse ting, godt! Derfor er det en særlig raffineret form for social kontrol, der skal få mig til at overveje, om det er det værd at være anledning til tilsvarende angreb igen.

Jeg kan således konstatere, at der tegner sig et meget entydigt billede af en kultur, der slet ikke kan komme overens med, hvad vestlig debatkultur går ud på, endsige at den nogensinde har erkendt at være ankommet til et land, hvor denne kultur hersker. At enhver kan forfægte SIT synspunkt, uanset hvor lidt den anden bryder sig om det, og at man fremfører sit synspunkt med argumenter, hører ikke med til kulturens selvforståelse.

I stedet for er mobning og mistænkeliggørelse denne kulturs måde at føre sig frem på, og den bedriver denne adfærd ud fra en antagelse om egen overlegenhed. Sidstnævnte kommer til udtryk i følgende bemærkning: »Du er enten armener eller marxist/leninist. De bøger er skrald i dag, mens Koranens ord holder alle sine.« Udover at de to første betegnelser har den samme karakter af skældsord som dem, jeg behandlede foroven, er der her tale om en pure afvisning af kristendommen og sekulariseringen. Der henvises i stedet for til fortællingen om, at islam vil bestå i modsætning til de nævnte hhv. etnisk-religiøse og ideologiske grupperinger.

Den tyske digter Hans Magnus Enzensberger behandler denne holdning i sit fantastiske essay »Skrækkens mænd«. Et essay om den radikale taber og om islamismen: »For det første er troen på egen overlegenhed religiøst funderet. For det andet kolliderer den med dens iøjnefaldende underlegenhed. Det fører til en narcissistisk krænkelse, som kræver kompensation.« Islamismen oplever hver eneste dag, at Vesten materielt, politisk og kulturelt er den langt overlegen, og det giver sig udslag i et kæmpe mindreværdskompleks, som paradoksalt nok udløser en forestilling om ditto storhed, en typisk narcissistisk figur. Ud fra denne foregøglede position ser islamismen sig i sin gode ret til at se ned på og mobbe alle andre. Enzensberger skriver videre: »Således findes der f.eks. to fuldstændig usammenlignelige følelser: ens egne og de andres. At såre de vantros er en dagligdags øvelse.« Islamismen lægger kun vægt på egne følelser og har ikke sans for andres. Derfor praktiserer den dette uindskrænkede behov for at se ned på og mobbe andre uden at argumentere samtidig med, at den hævder sin egen ret til at føle sig krænket.

Jeg mener, at det er på tide, at det muslimske debatniveau bliver hævet. Muslimer må lære, at der er en verden uden for dem selv, som har lov til at have SINE synspunkter, uden at det skal falde dem til last, og her mener jeg, at de såkaldt moderate muslimer forsømmer deres forpligtelse. De må kunne indprente deres bagland, at respekten for individet er hovedhjørnestenen i enhver diskussion. Det hører med til den vestlige dannelsesfortælling, at Narcissus bliver helbredt. Som det er nu, lader omtalte muslimers debatniveau meget tilbage at ønske.