I fredags måtte jeg endnu en gang mindes om, at det københavnske natteliv er en lukket fest – kun for hvide, blåøjede etniske danskere.

Har du brunt hår, mørke øjne, og – Gud forbyde det – mellemøstlige ansigtstræk, er det umuligt at komme ind på de fede diskoteker. Det kommer bare ikke på tale!



Selv om du har taget dine forholdsregler, kontaktet diskoteket på forhånd og bestilt bord, holdt dig inden for dresscoden og opført dig afdæmpet og roligt i køen og fremvist dørmanden dit ID, lige meget hjælper det. Han er ligeglad med din alder, dit tøj, din fremtoning, for så snart han kan se, at du har arabiske ansigtstræk, er du sikker på at blive afvist.

LÆS MERE

I fredags skulle jeg sammen med nogle venner ud og fejre, at vi netop havde startet en ny forening for unge akademikere. Humøret var højt. Men da snakken faldt på, at vi skulle i byen, kunne jeg mærke, at min mave vendte og drejede sig: Jeg har prøvet det så mange gange før. Orker jeg virkelig at blive afvist igen?

Det ødelægger altid mit gode humør, når jeg ser mine etnisk danske venner vade direkte ind forbi dørmanden, mens jeg som den eneste står tilbage. Det minder om noget, som jeg helst ikke vil tro på eksisterer i Danmark, men desværre gør det: diskrimination.

Følelsen af magtesløshed og mindreværd gennemborer mig, hver gang jeg tænker tilbage på de gange, jeg er blevet afvist i døren Ala'a Mohsen





Følelsen af magtesløshed og mindreværd gennemborer mig, hver gang jeg tænker tilbage på de gange, jeg er blevet afvist i døren. Alligevel vælger jeg at vende tilbage. Måske ændrer det sig en dag, tænker jeg.



Vi aftaler at tage på Miami Café & Bar på Gammeltorv. Jeg har aldrig været der, men jeg kan allerede mærke nervøsiteten, da vi sætter kursen mod baren. To af vores venner er allerede blevet lukket ind på baren. Den ene en etnisk dansk pige, den anden en nydansker.

Sådan har det altid været i det københavnske byliv: Har du som nydansker en pige med, er det altid lettere at komme ind.



Midt i min dybeste frustration over, at jeg lige om lidt skal afvises i døren, beslutter jeg mig for at filme hændelsen fra start til slut. Hvis jeg bliver afvist, ville jeg oploade videoen på nettet. Netop for at vise, hvor racistisk det københavnske natteliv kan være og har været i rigtig, rigtig mange år.





I over 15 år har vi i den offentlige debat diskuteret diskrimination i nattelivet. Især unge nydanskere har i flere omgange været i medierne med deres historier. Politikere på begge fløje har i flere sammenhænge taget afstand fra det, der minder om systematiske afvisninger af nydanskere på de danske diskoteker. 15 år er der gået! Og der er ikke sket en pind.

Vi bliver fortsat behandlet som et uønsket klientel i nattelivet. Som forventet bliver jeg og mine tre venner afvist i døren. Ingen af os har en kriminel baggrund eller er berusede, og vi er alle i gang med uddannelser eller i arbejde.





Dørmanden begrunder det med, at der er et lukket arrangement på stedet. Vi går ind på barens hjemmeside, og der står ikke et ord om et arrangement. Dørmanden har løjet os direkte op i ansigtet.

Mens filmen ruller, står jeg og ser på, mens dørmanden lukker andre ind, som netop er ankommet – selvfølgelig etniske danskere. Hvad fanden sker der?! Vi befinder os ikke i Sydafrika med apartheid, men midt i hjertet af København. Året er 2013!

Tænk, at man kan blive afvist på baggrund af sin hudfarve! Ala'a Mohsen





Jeg spørger flere af personerne, der stod i køen, om de kender noget til et arrangement. Det er der ingen af dem, der gør. Jeg spørger vagten igen, hvorfor han ikke ville lukke os ind. Han ignorerer mig, jeg er det rene luft for ham.

Da mine to venner kommer ud af diskoteket, nægter han ligeledes at give dem et svar. De må ikke få at vide, hvorfor vi ikke måtte komme ind.



De går ind og henter deres ting og forlader baren. Samtidig kommer en anden dørmand ud, som ret hurtigt bliver irriteret over, at jeg filmer. Han sviner mig til. Her sker så det mest absurde. Jeg, der lige har været udsat for diskrimination, ringer til Københavns Politi for at anmelde det.

Politiet svarer som altid, at vi bare kan tage et andet sted hen. Jeg insisterer og siger, jeg gerne vil tale med en politiassistent. Det har de bestemt ikke tid til, svarer han.



Da jeg fortæller ham, at jeg har filmet hændelsen, får piben straks en anden lyd, jeg bliver stillet videre til en politiassistent, og for første gang den aften bliver jeg taget alvorligt. Vi aftaler at sende dem vores råmateriale fra båndet og en klage.

LÆS ARTIKEL