Debatten om udenlandsk arbejdskraft er røget helt af sporet. Måske det var til at forudse, når en debat om flygtninge og ikke-vestlige indvandrere konstant blandes sammen med en debat om virksomhedernes adgang til udenlandsk arbejdskraft.

Kendsgerningen er, at statsminister Lars Løkke Rasmussen (V) overdriver, når 21 justeringer i indviklede regler om udenlandsk arbejdskraft sælges som en slags garanti imod, at økonomien kører af sporet. Der skal mere end ca. 1000 højtuddannede udlændinge til at gøre en forskel for noget som helst.

Socialdemokraternes leder, Mette Frederiksen, og Dansk Folkepartis leder, Kristian Thulesen Dahl, skaber ubegrundet frygt, når de samme 21 regelændringer udråbes som en trussel om løndumping.

Det er på tide at få skilt skidt og kanel i debatten om udenlandsk arbejdskraft.

Der er en sær og uforklarlig forskel i danskernes syn på frihandel og udenlandsk arbejdskraft.

En meningsmåling, som Landbrug & Fødevarer har lavet i forbindelse med tænketanken Axcelfutures globaliseringsprojekt viser, at frihandel er omtrent lige så populær som kongehuset.

Når det gælder den udenlandske arbejdskraft mener imidlertid kun godt en tredjedel af danskerne, at udenlandsk arbejdskraft bidrager mere til statskassen, end den koster. En fjerdedel af danskernes mener, at udenlandsk arbejdskraft bidrager mindre, end den koster.

Tænk over det.

En person i den arbejdsdygtige alder rejser til Danmark for at arbejde, betaler skat og trækker ikke i særlig grad på velfærdsydelser.

Hvordan kan regnestykket nogensinde blive negativt?

Det er det heller ikke. Finansministeriet har beregnet, at hver erhvervsindvandrer i gennemsnit bidrager med 76.000 kroner årligt til de offentlige kasser. Personer på forskerskatteordningen bidrager med 223.000 kroner til statskassen, viser beregninger fra uddannelsestænketanken DEA.

Og så har regnestykket ikke engang taget højde for den produktion, som erhvervsindvandrerne skaber i de virksomheder, som de er ansat i. Finansministeriet vurderer, at 35.000 offentligt ansatte skulle fyres, og at velstanden målt ved bruttonationalproduktet ville dykke med 162 milliarder kroner eller fire Storebæltsbroer, hvis de ca. 200.000 fuldtidsbeskæftigede udlændinge rejste i morgen.

Betyder det, at alt er godt, og at vi bare skal slå dørene op til al slags udenlandsk arbejdskraft? Nej, det gør det ikke, og det er der faktisk heller ingen, der seriøst foreslår.

Danmarks medlemskab af EU indebærer, at højt og lavt uddannet arbejdskraft kan vandre frit ud og ind af Danmark, så længe de danske løn- og arbejdsvilkår overholdes. Det er prisen for, at den danske arbejdskraft kan vandre den anden vej.

Når det imidlertid gælder arbejdskraften uden for EU, sørger regeljunglen og bureaukratiet for stort set kun at tiltrække højtuddannet arbejdskraft og at holde grænsen lukket for lavtuddannet arbejdskraft.

Som vismand Torben Tranæs forklarede ved tænketanken Axcelfutures globaliseringskonference, kan der være en andel af den lavtuddannede danske arbejdskraft, hvis løn og beskæftigelse kan være negativt påvirket af erhvervsindvandring.

Derfor har vi politisk besluttet stort set at lukke for lavtuddannet arbejdskraft fra lande uden for EU, men at åbne dørene lidt mere for den højtuddannede arbejdskraft, fordi højtuddannet udenlandsk arbejdskraft er en ubetinget overskudsforretning for både statskassen og velstanden.

Og hvor mange mennesker er det så, at Løkke, Mette og Tulle skændes om i disse dage, lyder det gode spørgsmål?

Ja, den ophedede debat om regeringens 21 justeringer i virksomhedernes adgang til at hente arbejdskraft uden for EU handler om ca. 8000 personer eller omkring 0,3 procent af den samlede beskæftigelse. Det er nemlig antallet af erhvervsindvandrere, som kommer fra lande uden for EU.

Der ville kun være én sikker effekt af, at det tal blev fordoblet, nemlig en stensikker milliardgevinst til statskassen og højere velstand. Men det vil kræve lidt mere end 21 regeljusteringer.