Osobno se već duže vrijeme zalažem za reorganizaciju sustava lokalne i regionalne samouprave, na način da se višestruko smanji broj jedinica lokalne samouprave – općina i gradova, kojih danas brojimo 556. Na ovom ste blogu već mogli čitati na tu temu u tekstu “Lokalni i regionalni gordijski čvor“. No da tema ne bi ostala na paušalnoj ocjeni, jer “svi znamo” kako se po usitnjenim općinama puno troši, odlučio sam potražiti podatke o potrošnji, te potom te podatke i matematički obraditi. Sadržaj je preopširan za jedan post, pa ćete o temi moći čitati u tri dijela. Prvi dio, današnji tekst, bavi se oslikavanjem sadašnjeg stanja. U drugom dijelu ću opisati matematički model kojim se potrošnja u jedinicama lokalne samouprave veže uz njihovu veličinu. U trećem, posljednjem dijelu biti će opisani simulirani efekti spajanja jedinica lokalne samouprave. Kada pričamo o potrošnji općina i gradova, pravo mjesto za informacije je web stranica Ministarstva financija, gdje su objavljeni svi proračuni općina i gradova u periodu 2010-2012 (link). Zbog kvalitetnije informacije sve veličine koje koristim u ovoj analizi odnose se na prosjek iznosa u te tri godine. S druge strane, prije dvije godine je proveden popis stanovništva. Kako su rezultati popisa sramežljivo počeli izlaziti na svjetlo dana, tako imamo svježu informaciju o veličini (broju stanovnika) gradova i općina (link). Objedinjavanjem tih podataka, počinje se graditi slika o potrošnji u općinama i gradovima. I ta slika ruši podosta izgrađenih predrasuda i stereotipa. Na slijedećoj karti (kliknite za sliku u većoj rezoluciji) tako imamo bojama istaknute općine i gradove obzirom na njihovu relativnu potrošnju za plaće zaposlenika. Iznose koji se u jedinicama lokalne samouprave potroše na godišnjoj razini za plaće zaposlenika, podijelio sam s brojem stanovnika. Time dobivamo iznose koje se u pojedinim općinama i gradovima godišnje izdvaja za plaće zaposlenika po svakom stanovniku. Već prvi pogled na sliku daje neke zanimljive (i meni neočekivane) rezultate. Prvo, za primijetiti je da se u jadranskom dijelu zemlje troši više – i to bez obzira na financijsku snagu ili slabost općine ili grada. Visoka izdvajanja za plaće po broju stanovnika imaju i bogatije istarske sredine, kao i siromašnije općine u dalmatinskoj zagori. Također ova slika ruši i jednu predrasudu (ili očekivanje) s kojim sam se susreo – da su jedinice lokalne samouprave na sjeveru Jadrana racionalnije u potrošnji, te da se kod njih shodno tome očekuje manja potrošnja za zaposlenike. Upravo suprotno – u Istri i Primorsko-goranskoj županiji nalazimo velik broj općina i gradova koji troše natprosječno velike iznose. To potvrđuju i podaci o deset najrastrošnijih gradova i deset najrastrošnijih općina. Ukupno čak osam jedinica troši više od 2000 kuna po stanovniku za plaće svojih zaposlenika. Za primijetiti je ulazak i glavnog grada, Zagreba, u skupinu najrastošnijih -ostali veliki gradovi (Split, Rijeka, Osijek) zbog većeg broja stanovnika, troše manje od 1500 kn po stanovniku za plaće. Zagreb se, usprkos brojci od 790 000 stanovnika, uspio plasirati među prvih deset najrastrošnijih gradova. Istaknuo bih rušenje još jednog stereotipa – onoga o Bračanima kao štedljivim (da ne kažem, škrtim) ljudima – sve bračke općine spadaju u gornje razrede što se tiče potrošnje na zaposlenike, a njih tri (Sutivan, Milna i Bol) po izdvajanjima za zaposlene ulaze među Top 10 općina u cijeloj zemlji. Kada ističemo najrasipnije, red je da spomenemo i najštedljivije gradove i općine. U tablicama s desne strane nalazi se popis deset najštedljivijih općina i deset najštedljivijih gradova, barem kada su u pitanju rashodi za zaposlenike. Kao što i gornja karta daje naslutiti radi se pretežno o mjestima u istočnoj i sjeverozapadnoj Hrvatskoj. Također treba primijetiti da najštedljivija općina, Gradec u Zagrebačkoj županiji, za plaće zaposlenika troši 37 (!!) puta manje sredstava (po stanovniku) od najrastrošnije općine, Sutivan iz Splitsko-dalmatinske županije. Kod gradova taj omjer nije tako drastičan: Pleternica u Požeško-slavonskoj županiji na plaće zaposlenika troši “samo” 17 puta manje novca od Umaga u Istarskoj županiji. Kada su u pitanju izdvajanja iz lokalnih proračuna za naknade za rad predstavničke i izvršne vlasti – dakle za plaćanje lokalnih političara – karta Hrvatske pokazuje sličan trend kao i kod troškova za zaposlene, ali sa još istaknutijim kontrastima. I ovoga puta veću sklonost potrošnji nalazimo u priobalnom dijelu zemlje. U deset najrastrošnijih općina tako se nalaze četiri istarske općine, dvije iz Šibensko-kninske, te tri iz Splitsko-dalmatinske županije. Kod gradova se pak ističe Zadarska županija sa četiri grada među deset gradova koji najviše plaćaju svoje političare. U tablici niže možete vidjeti koje općine i gradovi najviše cijene, i plaćaju, ljude koji u njihovim sredinama donose lokalne političke odluke. No s druge strane, kod isplata naknada lokalnim političarima, neke općine pokazuju da se, kad se hoće, može i volontirati. Tako sedam općina tijekom tri godine nije isplatilo ni kune na ime naknada za rad predstavničkih i izvršnih tijela. To su Donja Voća i Visoko u Varaždinskoj županiji, Donji Vidovec u Međimurskoj županiji, Proložac u Splitsko-dalmatinskoj, Slavonski Šamac u Brodsko-posavskoj, Štitar u Vukovarsko-srijemskoj, te Trpanj u Dubrovačko-neretvanskoj županiji. Ukoliko pak usporedimo najmanje izdvojen iznos za plaćanje naknada političarima s najvećim takvim iznosom, dolazimo do zaključka da u općini Lanišće u Istarskoj županiji lokalna zajednica svoje političare plaća 2500 puta više nego li to čine u Postirama u Splitsko-dalmatinskoj županiji. Uspoređujući gradove Obrovac svoje političare (po stanovniku) plaća 30 puta više nego li Zlatar. Svi nam ti brojevi prvenstveno govore da je naćin plaćanja naknada za predstavnička i izvršna tijela u Hrvatskoj izrazito neusklađen (a sličan zaključak se može izvesti i za plaće zaposlenika u jedinicama lokalne uprave i samouprave). U Hrvatskoj se na godišnjoj razini u prosjeku za te naknade isplati gotovo 190 milijuna kuna – što znači da se prosječno, po stanovniku, izdvaja 44 kune godišnje za plaćanje lokalnih političara. Priloženi podaci pak govore da se u pojedinim općinama za rad političara isplaćuje i deset puta veći iznosi, a u gradovima i do pet puta veći iznosi. Razumna je pretpostavka da naknade za rad političarima u lokalnim sredinama trebaju biti vezane uz veličinu sredine za koju donose odluke (a slična pretpostavka bi trebala vrijediti i za izdvajanja za plaće). No podaci demantiraju razum, te je očigledno da političari u pojedinim sredinama značajno više cijene svoj angažman. Nameće se zaključak da je to pitanje ipak potrebno regulirati. Već danas, i bez zadiranja u veličinu i broj općina i gradova, što je zahtjevan ali ne i neizvediv postupak, Vlada može zakonski regulirati i ograničiti iznose koje lokalni političari isplaćuju sami sebi iz lokalnih proračuna. Nadam se da je ovaj prvi u nizu tekstova dao dobar pregled trenutnog stanja – tko i koliko u općinama i gradovima troši, kako za plaće lokalnih zaposlenika, tako i za naknade lokalnim političarima. Iako već, kao što sam napisao, i ti podaci mogu i trebaju biti poticaj za određenu zakonsku regulaciju, to nije mjesto gdje ova analiza staje. U slijedećem tekstu, s možda malo više matematike, opisati ću model kojim se troškovi vežu uz veličinu općina i gradova na prosječnoj razini. Zaključno, na kraju će nas ta analiza dovesti do okvirnih podataka što se u Hrvatskoj isplati spajati i kolike bi uštede taj proces mogao donijeti.