Vineri noaptea. Vorbesc cu tovarăşul meu şi ne enervăm pe marşul anti-avort care se întâmplă a doua zi, la prânz. E pentru prima oară când B.O.R. însăși ia iniţiativa să organizeze un marş anti-avort. Nu Provita, nu alte ONG-uri pentru viaţă, ci Biserica Ortodoxă Română, ca instituţie. Acest lucru se întâmplă după cele 3 milioane de semnături strânse de Coaliţia Pentru Familie ca să schimbe definiţia căsătoriei în constituţie, ca să prevadă că familia se întemeiază în urma uniunii dintre „un bărbat și o femeie”. Existenţa mea şi a tovarăşelor mele, ca femei queer, devine din ce în ce mai indezirabilă în societatea asta care alunecă progresiv spre dreapta, în asentiment cu radicalizarea fascistă din lume la momentul actual.

Poză din Vice

Seara mergem la un fast-food să ne luăm mâncare. În autobuz doi bărbaţi mă întreabă agresiv dacă-s băiat sau fată. Deşi sunt deja obişnuită cu remarci de genul, de fiecare dată rămân puţin contrariată, gândindu-mă cine oare îi dă legitimitatea unui om să meargă spre un alt om necunoscut în autobuz şi să o/îl întrebe: “Tu ce dracu’ eşti? Băiat sau fată? Sau eşti bulangiu?”.

Mai târziu ne gândim ce să facem legat de marşul anti-avort. Să mergem acolo cu pancarte critice nu pare o idee bună, suntem prea puţini şi ne punem în pericol. Ne hotărâm să desenăm pe asfalt şi pe pereţi pe traseul marşului. E 3 dimineaţa, nu găsim nicăieri vopsea. Până la urmă luăm nişte spray de pantofi de la Carrefour, care, surpinzător, funcţionează. Ajungem pe Dimitrie Cantemir, observăm cu bucurie că deja au trecut alte grupuri pe acolo înaintea noastră şi au lăsat nişte mesaje. Eu desenez pe unde mai apuc, prietenul meu mă păzeşte.

Când mă pregătesc să scriu Corpul meu, alegerea mea, prietenul meu strigă: Poliţia! Nu ştim cum să reacţionăm, o luăm la fugă. Maşina de poliţie ne urmăreşte, într-un final ne prind, ne înjură, ne pun cătuşe şi ne bagă cu forţa în maşină. Întreb dacă pot să sun pe cineva, mă întreabă: Eşti minor? Îi zic că nu sunt minorĂ şi atunci îmi zice că n-am de ce să sun pe cineva. Îi întreb de ce ne-au pus cătuşe. Îmi zice să închid gura. La secţie ne scot din maşină, la fel de violent, şi ne împing pe scări. Sunt vreo 5-6 poliţişti în jurul nostru, ne verifică ghiozdanele, ne confiscă sprayurile de pantofi, ne ţin nişte discursuri moraliste, toți mă întreabă, pe rând, dacă-s băiat sau fată, în timp ce se uită cu scârbă la mine în buletin, iar unul vine şi zice: “Ăştia dezbrăcaţi şi daţi cu spray din cap până în picioare, să vadă cum e.” Până la urmă ne zic că e contravenţie şi ne dau amendă. Ne lasă să plecăm.

Sâmbătă la prânz. Mă trezesc şi mă gândesc să ies la marş să fac nişte poze. Prietenul meu nu vrea să iasă. Pe drum mă întâlnesc cu alt tovarăş, fac poze cu telefonul, în faţa marşului, copii cu baloane care strigă veseli despre cum ei au dreptul la viaţă, preoţi, familii, bărbaţi cu tricolorul cu cruci pe el şi costume naţionale. Devin din ce în ce mai mulţi. În spatele meu mă trage cineva de traistă. Mă întorc, un băiat sportiv în trening. “Auzi, tu ai sprayuri acolo?”. Îi zic că nu şi îl întreb ce caută în traista mea. Mai mergem puţin, mai fac nişte poze, aud că mă strigă unii din spate “Futu-ţi morţii mă-tii de bulangiu, nu mai fotografia aici!”. Mă întorc. Vreo 7 băieţi sportivi, bine făcuţi, porniţi violent spre mine. Au în mâini aceleaşi pancarte cu dreptul la viaţă pe care le au mulţi alţi oameni din marş. Îi zic prietenului să plecăm. Băieţii spre noi. Ne întoarcem să plecăm şi simt cum mă lovesc cu picioarele în spate. Unul cred că avea bocanci. Foarte multă poliţie în jur, jandarmi, foarte multe familii cu copii şi mulţi preoţi, nu intervine nimeni să ne ajute.

Ne grăbim, ne îndepărtăm de marş, pe străduţe. Ajungem la Parcul Carol unde ne întâlnim cu alt prieten, care a fost mai devreme reţinut de jandarmi că făcea şi el poze la marş şi nu a mai fost lăsat să fotografieze. Stăm de vorbă, ne pornim spre casă. Pe Mărăşeşti, aproape de Budapesta, la vreo 400 de metri distanţă vedem că vine spre noi un grup de băieţi. Nu îmi dau seama dacă aceiaşi de mai devreme sau alţii. Ne zicem să o luăm mai bine la dreapta pe străduţă, la pas. Băieţii văd cum cotim şi încep să alerge după noi. Fugim. Ne întoarcem, o iau şi ei după noi pe străduţă. Fugim cât de tare putem. Mă doare piciorul de la lovitura de mai devreme şi mi-e greu să alerg. Fugim. Îi zic prietenului meu să mă ia de mână că mi-e frică. Străduţele sunt goale, mă gândesc că trebuie neapărat să găsim un bloc să intrăm, dar nu e niciun bloc, sunt doar case. Fugim. Ajungem într-o fundătură, până aici ne-a fost, mă gândesc. Noroc că e o poartă deschisă. O curte cu oameni. Intrăm acolo, îi rugăm să ne lase să stăm câteva minute că aleargă unii să ne bată. Ne întreabă dacă să cheme poliţia. Nu, nu chemaţi, am fost lovită într-o mare de poliţie mai devreme, n-au făcut nimic. Faptul că ne apără poliţia e o iluzie. Chemăm un taxi, mergem la nişte prietene acasă, într-un final suntem în siguranţă.

Azi la Marşul pentru Viaţă am fost agresată de nişte fascişti doar pentru felul în care arăt. Doar prezenţa mea fizică a atras violenţa. Nu aveam niciun mesaj, nu am zis niciun cuvânt. Străzile sunt din ce în ce mai periculoase pentru femei queer, pentru persoane nonconforme cu genul, pentru oameni cu aspect fizic diferit de cel convenţional. De la “Eşti băiat sau fată?” din fiecare zi, până la primit bocanci în spate e o trecere rapidă. Simpla noastră existenţă în spaţiul public ne aduce agresiune. Nu mai suntem în siguranţă nicăieri. Unde e rezistenţa? Unde e solidaritatea? Poate e momentul să ne trezim.