Circulă zilele astea un fel de îngrijorare: „Mă, și dacă DNA merge prea departe?”.

E neclar ce anume face DNA de merge prea departe. Reținerile, arestările, dosarele din instanță sunt toate trecute prin cenzura judecătorilor, a apelurilor și recursurilor.

Arestul Central nu e Guantanamo (serios, oricât de atrăgătoare ar fi imaginea unui senator-hoț ținut în izolare și pus să asculte Marilyn Manson, așa ceva nu e posibil în România). Mai departe, deciziile instanțelor nu au fost dovedite ca fiind influențate de altceva decât de competența magistrațior. Atâta câtă e.

Iar când n-a fost așa, consecințele au fost, ca să folosesc un eufemism, neplăcute.

„Nimeni nu mai semnează nimic prin instituții publice. Le e frică”. Auzi propozițiile astea de la tot felul de oameni. De la guvern la unii activiști civici.

Din nou, ceață. De ce anume le e frică? De procurori care interpretează legea prea larg? Câte astfel de cazuri au fost? A detectat cineva o tendință a procurorilor de a juca ruleta cu arestări, barbut cu rețineri și blackjack cu trimiteri în judecată? Serios?

Fiat justitia et pereas mundus – Să fie dreptate chiar de s-o prăbuși lumea. De asta se tem mulți astăzi. De pierirea lumii pe care o știm.

Există îngrijorarea că și ceea ce s-o fi făcut bun în timpul Marelui Jaf de 25 de ani, se va duce naibii, odată cu Elena, Radu, Dan, Miron, Sebastian și alții care văd sau se pregătesc să vadă arestul din interior. O să mă iertați, dar cred că există o variantă românească a Sindromului Stockholm. „Au furat, dar sunt ai noștri.”

Teoria (cu Victor Ponta și Ziarul Financiar printre adepți) care aproape scuză furtul justificând clemența prin locurile de muncă create de hoți e înfiorător de similară cu logica medievală a legării de glie.

Existența șerbilor cu televizor plat e justificată prin existența stăpânului. Dacă stăpânul pățește ceva, i-a luat dracul și pe nefericiți. Să luăm aminte așadar. Să nu smintim echilibrul.

Sunt, în raţionamentul ăsta, o aroganţă şi o inadecvare de dimensiuni colosale. I-aş spune „Teoria Românească a Prosperităţii Create de Hoţi„. Aş breveta-o, dar drepturile aparţin premierului României şi principalei publicaţii economice a ţării.

Să fim serioși. Crede cineva, sincer, că inginerii de la SIVECO au sa moară de foame dacă se prăbuşeşte compania?

Până acum, asfaltul de pe străzi nu s-a evaporat lăsând locul noroiului, odata cu arestarea lui Teodor Barna, elevii din școli nu au trecut la abacuri după începerea cercetărilor în dosarul Microsoft iar vechea artă a combinațiilor politice nu a dispărut o dată cu eliminarea din scenă a lui Viorel Hrebenciuc. Să ne relaxăm un pic.

Vlad face aici un sumar inventar al dezastrului. Citiți-l. Asta e România care ar putea să dispară. România feudală, înapoiată, umilă și umilită.

Faptul că există o pătură subțire care trăiește în condiții decente nu e o dovadă că România funcționează. Din contră, numărul mic al oamenilor ăştia arată nivelul dezastrului. Sunt prea puţini oameni care trăiesc bine în România. Şi nu ei trebuie salvaţi, ci ceilalţi, mulţi care trăiesc în mizerie dependentă şi lipsă de speranţă.

Merge DNA prea departe? Nu cred. Din contră, DNA s-a trezit târziu, iar eu încă am dubii că entuziasmul ăsta va dura. Am şi nişte întrebări asupra momentului ales de DNA cât şi a felului în care e alimentată fervoarea din ultimele luni… Dar NU am nicio dovadă că se greşeşte, cu atât mai puţin că se greşeşte cu intenţie.

Merge DNA prea departe? Cât de departe e departe? Nu cumva ne-a lovit miopia şi ne-am obişnuit cu ceaţa?

Şi mai e ceva care ţine de structura societăţii: ar fi fost posibilă curăţenia asta fără intervenţii externe? Un răspuns ar putea lămuri şi şansele de reuşită ale efortului anticorupţie de zilele astea.

Mă amuzam zilele trecute, comparând statul român cu un şarpe veninos care îşi înghite coada. Cred în continuare că ăsta nu e un lucru rău. Dar dacă şarpele renaşte pe aceleaşi coordonate, atunci n-o să mai avem niciun Ceauşescu sau Iliescu pe care să dăm vina.

Ceea ce face DNA e util. Dar nu suficient.