Karl Christensen var en af de mange, som ikke kunne lade være. Han var sabotør under Anden Verdenskrig og med til at iværksætte den første større industrisabotage i København. Faren tænkte han ikke over.

Annonce

Karl Christensen mindedes krigen med et glimt i øjet, da Amager Bladet besøgte ham for 25 år siden i anledning af 50-årsdagen for Danmarks befrielse. Det var i 1995. For selv om det var en alvorlig tid, var der også lyspunkter. Under besættelsen mødte han sin kone Elin - på linie 16. Sporvognen stoppede brat. Elin røg over i Karls arme, og så var det kærlighed ved første blik.

Men der var lange perioder under krigen, hvor de ikke så hinanden. Karl var blandt andet eftersøgt, fordi han tidligere havde været Spaniensfrivillig. I 1936 drog Karl Christensen, der var aktiv i Kommunistpartiet, sammen med 12 andre danskere, nogle svenskere og tyske emigranter, til Spanien. Målet var at at gå aktivt ind i den spanske borgerkrig for at bekæmpe facismen. Han var med i antiluftsstyrkerne, hvor han blandt andet var med til at nedskyde både tyske og italienske bombefly.

Han blev i Spanien i ti måneder, men måtte tage hjem som ledsager for en kammerat, der var blevet ramt af en granat. Karl kom aldrig tilbage til Spanien.

Da Danmark blev besat 9. april 1940, var Karl parat til at lave sabotage med det samme.

»Vi var fire kammerater, heraf kendte jeg den ene fra tiden i Spanien. Vi mødtes 10. april for at danne en modstandsgruppe. Dagen efter spurgte jeg på kommunisternes partikontor, om vi måtte lave sabotage. Svaret var klart nej, ledelsen ønskede ikke aktiv modstand på det tidspunkt. Årsagen var, at DKP på det tidspunkt stadig var legalt, og at Stalien havde indgået en ikke-angrebspagt med Hitler. Den holdt til den 22. juni 1941, hvor Hitler angreb Sovjet. Derefter kom der for alvor gang i sabotagen,« berettede Karl til Amager Bladet.

Han blev aktiv sabotør og medstifter af Kommunistiske Partisaner - KOPA, som senere blev døbt til Borgerlige Partisanere - BOPA. I begyndelsen eksperimenterede Karl og hans venner med fosfor, men fiduser fra andre satte hurtigt skub i produktionen af brandbomber.

Det skete i Karl Christensens lejlighed på Nørrebro. Han boede på femte sal og kunne derfor nemt gemme materialer til bomberne og sin pistol, en kaliber 6,35, under tegltaget. Brandbomberne blev hældt over i skurepulversdåser, ind under jakken og så afsted på cykel mod målet.

Annonce

Sveden kølede

»Vi saboterede de tyske jernbanevogne, og det skete blandt andet på Dybbølsbro. Vi prøvede os frem, men de første gange virkede brandbomberne ikke; vi fandt hurtigt ud af, at blandingen ikke kunne tåle rystelserne fra cykelturen. Jeg husker det tydeligt, vi kravlede med det satans skidt i lommerne, først under pigtråden for at komme i nærheden af vognene og så langs banen forbi vagterne. Det var mest tanken om den blanding, der udløste det psykiske pres.«

Den første større industrisabotage planlagde Karl og vennen Johan. De havde udset sig Nordbjærg og Wedells Baadeværft ved Nordhavn. Karl cyklede ud for at se, hvilke muligheder der var for at lave sabotage. Han kontrollerede, hvilken rute de tyske soldater patruljerede efter, og hvordan de kunne komme under pigtråden. Samme eftermiddag 26. juli 1942 cyklede de ud til værftet, som producerede tyske hurtigbåde.

»Vi havde min pistol og seks patroner med, to brandbo og en flaske benzin, hældt på flødeflaske samt en knibtang. Vi kravlede op ad en brændstabel, vippede ruderne ud, og jeg hoppede ned for at tænde brandbomberne. Johan havde pistolen, vi havde aftalt, at han skulle skyde vagten, hvis han kom. Det skulle gå stærkt, jeg satte fut i en bunke savsmuld, og så var det med at kravle op i en fart. Da jeg kom op, så vi vagten komme. Vi stivnede og håbede, at han hurtigt ville forsvinde. Vi hørte på samme tidspunkt ilden begynde at buldre. Sveden drev ned ad ryggen og nærmest kølnede, men endelig gik vagten, og vi stak af. Vi hoppede op på cyklerne, og da vi nåede Århusgade, kunne vi høre brandbilerne. Vi kørte ud til Kalkbrænderihavnen, hvor vi så værftet brænde. Bagefter drak vi en øl på Østerbrogade,« forklarede Karl Christensen, der i dag ville være fyldt 107 år.

Under slukningsarbejdet kom et par brandmænd til skade. Det blev aldrig opdaget, hvem der havde saboteret bådværftet, der var så stort, at det i dag ville have svaret til skader for godt 100 millioner kroner.

Annonce

Under jorden

Den 7. november 1942 blev Karl Christensen arresteret af det danske politi, fordi han havde været Spaniensfrivillig. Han sad i Vestre Fængsel til januar 1943. Derefter blev han flyttet til Horserød, hvor han opholdt sig frem til løsladelsen i april.

I begyndelsen af 1944 var Karl Christensen med til at oprette de militære grupper, som skulle være klar til kamp ved en eventuel allieret invasion af Danmark. Han havde forskellige opgaver, den sidste var at hente maskinpistoler ved Svanemøllehavnen. Derefter måtte han gå under jorden i 1944 og frem til krigens afslutning.

»Jeg fandt ud af, at jeg var eftersøgt af hippoerne. Jeg er helt sikkert blevet stukket, men har aldrig fundet ud af hvem,« fortalte han.

Annonce

Budskabet kom

»4. maj 1945 sad jeg sammen med en kammerat; vi hørte engelsk radio, og pludselig kom der en særmelding fra London. Jeg kan næsten ikke beskrive den oplevelse; første gang meldingen kom, troede vi ikke rigtigt på det, men anden gang sukkede jeg dybt. Jeg var lettet, for vores næste opgave skulle have været at beskadige et olielager ved Nordhavnen, og her var jeg næsten sikker på, at vi ville miste nogle af vores folk fra kompagniet.

Budskabet kom derfor som en stor lettelse. Lidt efter lidt kom folkene fra Kompagni Robert forbi med løbesedler. Hele aftenen diskuterede vi, hvad der nu skulle ske i fremtiden. Klokken 24.00 kom Viggo løbende med den første udgave af Politiken, hvor overskriften lød: »Vilhelm Buhl danner regering«.»