I sit regeringsgrundlag taler Lars Løkke Rasmussen om visioner for et ’friere, rigere og rimeligere’ Danmark. Men han glemmer at fortælle, at friheden og rigdommen primært vil komme til at gælde for de i forvejen frie og rige. Og det er alt andet end rimeligt. Konsekvensen af det politiske grundlag, som Venstres mindretalsregering i går lagde frem, vil uvægerligt blive et land præget af større ulighed, mindre bæredygtighed og mere lukkethed om sig selv og sine ydre grænser.

Vi taler om et Danmark, der vil blive trukket socialt skævt af den sænkning af topskatten, som planlægges finansieret næste år af et loft over kontanthjælpen. Et Danmark, der forsøger at lukke landegrænserne for forfulgte fra krige, vi selv deltager i. Et Danmark, der med en ny integrationsydelse og asylansøgere med indtægt på SU-niveau stik imod afgivne løfter vil sende flygtningebørn under fattigdomsgrænsen.

Vi taler også om et Danmark, der definitivt vil miste sin position som humanitær stormagt, når regeringen beskærer ulandsbistanden til en verden, der ikke siden Anden Verdenskrig har haft mere brug for hjælp. Et Danmark, der med nedlæggelsen af Irak-Kommissionen vil ophøje løgne og manipulationer under Danmarks krigsdeltagelse til retfærdighed. Et Danmark, der vil vælge sorte erhvervsinteresser foran grøn omstilling.

Det er det Danmark, Lars Løkke Rasmussens Venstre-regering vil efterlade sig, hvis regeringsgrundlaget føres ud i livet. Noget godt at sige om det? Ja, at Lars Løkke Rasmussens regering langt fra har magt som agt.

Med den nye regering kastes Danmark ud i en periode præget af politisk usikkerhed og ustabilitet. Landets fremtid er således lagt i hænderne på en statsminister og et parti, der regerer med blot 34 mandater og på baggrund af en stribe nederlag.

Mens Lars Løkke Rasmussen forsøger at kigge frem, har de fleste fortsat vanskeligt ved at glemme, at Danmarks nye statsminister for bare et år siden af mange partifæller blev forkastet som værdig partiformand. Han blev ved folketingsvalget forkastet af kernevælgere i titusindvis. Og han blev efter valget forkastet af de borgerlige støttepartier, der afviste at spænde bæreselerne ud under et regeringsprojekt, de vel i sidste instans ikke tror på, at Lars Løkke Rasmussen kan løfte.

Det er fra det moralske og politiske lavpunkt, Lars Løkke Rasmussen og hans 16 ministre nu skal forsøge at rejse sig. Men paradoksalt nok er det netop, når andre har opgivet håbet, at Lars Løkke Rasmussen tidligere har vist sig stærkest i tro og vilje.

Venstre har tidligere regeret landet med en endnu mindre mindretalsregering. Det var i 1973 under ledelse af Poul Hartling. Dengang varede det i 14 måneder. Mange drager i dag paralleller, men midt i mange ubesvarede spørgsmål tyder ikke meget på, at Venstres nye mindretalsregering vil lide samme skæbne.

Lars Løkke Rasmussen synes således rede til at give køb på bærende dele af sin egen politik for at skabe de fornødne flertal med såvel de borgerlige støttepartier som den socialdemokratisk-radikale opposition.

I udlændinge- og værdipolitikken danser Venstre velvilligt efter Dansk Folkepartis pibe. På velfærdsområdet er vejen banet for brede forlig over midten med Lars Løkke Rasmussens undsigelse af hans egen nulvækst i den offentlige sektor.

Som største borgerlige parti har Dansk Folkeparti brug for at vise den ansvarlighed, partiet med vanlig populisme undslog sig ved at afvise at gå i regering. Derfor må Kristian Thulesen Dahl forventes at strække sig langt for at vise sine vælgere resultater.

Som nyvalgt socialdemokratisk formand har Mette Frederiksen brug for at vise handlekraft. Det kan forhåbentlig allerede i efteråret sikre en nødvendig justering af dagpengereformen, ligesom Socialdemokraterne og de radikale trods alt må søge at trække Venstre-regeringen i en mere socialt ansvarlig og bæredygtig retning.

De allerede verserende rygter om Venstre-regeringens snarlige død kan derfor meget vel vise sig stærkt overdrevne.

Men kønt bliver det næppe, når nederlagets regering skal regere. Det ligner mere frihed til de i forvejen frie. Større rigdom til de rige. Flere nederlag til de fortabte. Og mere sort erhvervspolitik end grøn omstilling.