Tilbage på caféen på Ydre Nørrebro sad jeg over kaffe med Jesper Larsen og undrede mig: Når man hører ham tale og læser hans blogindlæg og kommentarer på sociale medier, virker han som en mand, der aldrig er i tvivl. Som en mand, der er overbevist om, at han kender sandheden.

Hvordan kan du være så sikker på, at du har sandheden, at du bruger så meget af din fritid og egne penge?

“Se, det er netop den etablerede presses problem: I påstår, at der findes en objektiv sandhed – at I er klogere. Men i stedet bør I melde klart ud, hvilken kulør I har – ligesom jeg gør. Men befolkningen i Danmark er begyndt at forstå, at mediernes kritiske dækning af Rusland blot er løgn og krigsretorik.”

Jeg vil sige, at det, du fortæller mig lige der, er præcis det, jeg er blevet advaret mod … Hvordan kan du være så sikker på, at du taler sandt, og at det er medierne, der lyver?

“Fordi jeg tjekker, hvad de – i gåseøjne – eksperter og kommentatorer, I interviewer, fortæller. Ligesom jeg tjekker de rapporter, I henviser til, men som I sikkert aldrig selv har læst. Hvis der eksempelvis står ‘Putin siger, at’ eller ‘den russiske ambassadør i Danmark siger, at’, så finder jeg ud af, om det er refereret korrekt. Det har betydet, at jeg ikke længere tror på udenrigspolitik i danske medier.”

Men kan du ikke frygte, at det netop er dig, der er blevet et offer for Ruslands misinformation?

“Jeg har haft tvivlen. Men jeg har den ikke nu. Overhovedet. Jeg er selvfølgelig ikke blind, og jeg kan sagtens være uenig med fortællinger fra Rusland. Men hvis I er så sikre på, at I har ret, og at jeg lyver, så inviter mig i Debatten, og debatter det med mig. Men det tør man ikke. Derfor har personer som jeg ingen stemme i offentligheden,” siger han.

Interviewet er slut, og vi siger pænt farvel.

Lige over midnatstid samme aften modtager jeg en mail fra Jesper Larsen. I emnefeltet har han i sjov skrevet “Fra russisk spion”. Han har regnet på, at det ikke vil koste ham mere end 6.173 kroner at flyve og bo på et godt hotel på Krimhalvøen i en uge.

“Derfor er snakken om, hvem der betaler mine rejser, ret forfejlet,” skriver han. Det er “en afledningsmanøvre fra at høre på, hvad jeg mener.”