På bare få uger har Rasmus Paludan formået at indsamle de nødvendige vælgererklæringer for at være opstillet på stemmesedlen til folketingsvalget.

Pernille Vermund er fuldt solidarisk med Stram Kurs og foretrækker endda Paludan i Folketinget frem for Socialdemokratiet. Og i mellemtiden plejer Dansk Folkeparti deres alliance med Marine Le Pen.

Disse grupperingers ultimativt største succes er skabelsen af en ny politisk korrekthed, hvor grov modstand og modvilje over for den muslimske befolkning er blevet pop i politik.

I dag er det ikke længere tabuiseret at give udtryk for had til muslimer og islam, mens det at advare mod tendenserne længe har medført alt fra tilsvining til trusler. Derfor er tiden inde til at holde Rasmus Paludan op som et spejl og kigge indad.

I danske medier får Rasmus Paludan alle slags kreative navne, selv om han opfylder alle kriterier, eksperter bruger til at identificere en radikaliseret person med en politisk mission.

Havde han været muslim, havde han utvivlsomt stået på de politiske hadprædikantlister, men hans etnicitet og kristne tro skåner ham fra den klassificering. I P1 Debat den 30. april udtalte han sågar, at såfremt muslimer skulle tiltale danskere, så skulle de først bede om tilladelse.

Denne selvophøjelse er en rød tråd, der samler alle radikaliserede grene uanset rødder. Hvis de dertil har en klar mission om at omstyrte Grundlovens grundlæggende fundament, er gruppen også defineret som ekstremister.

At medierne længe har kaldt Paludan »islamkritiker« er udtryk for netop tabuiseringen og den nye politiske korrekthed, der dikterer milde ordvalg.

Mobber børn

Imens er ord som »luder«, »homo«, »affald«, »pest« og »pædofil« bare et lille udpluk af de eder, Rasmus Paludan kalder muslimske børn, hver gang han opsøger dem i deres lokale miljø. Det første er i øvrigt et ord, som undervisningsministeren ville straffe et helt gymnasie for, efter hun angiveligt blev kaldt luder af en enkelt elev.

Efter at have talt med enkelte beboere på Nørrebro om optøjerne, er mit indtryk, at den gennemgående frustration bunder i, at man tillader hadtale i områder, hvor børn leger. Det burde være deres lokale og trygge omgivelser.

Enhver ansvarlig forælder griber ind, hvis deres børn oplever mobning og had, og i dette tilfælde skyldes det ovenikøbet deres børns etniske eller religiøse baggrund.

Havde Rasmus Paludan stået foran den jødiske privatskole Carolineskolen og fået tilladelse til at udgyde antisemitiske tilråb mod små jødiske børn, kaldt dem affald, ludere og pest, så havde samfundet haft en konsekvent reaktion i solidaritet med børnenes tarv.

Det samme ville gøre sig gældende, hvis han havde stået foran en offentlig folkeskole og kaldt etnisk danske pigebørn for ludere.

Hvorvidt han skal have retten til at brænde koranen af, er en fordummende debat. Koranen er papir. Han har ret til at give sin mening til kende uden at møde vold.

Men den ret gør ikke, at højrefløjen ikke har pligt til at påpege det absurde i at forsøge at legitimere, at han opsøger minoritetsbørn og udøver mobning og psykisk vold i strid med barnets tarv ved at henvise til ytringsfriheden.

Elitens naivitet

Trump er det fineste eksempel på, hvorledes omverdenen undervurderede den strategi, hvor politik går hånd i hånd med underholdning, og nu ser vi naiviteten igen.

Vi er alle grebet af Rasmus Paludans fantastiske evne til at underholde, ligesom vi var det med Mogens Glistrup, Dansk Folkeparti og Nye Borgerlige. Og ligesom dem er han naturligvis også et stort hit for danske medier.

Det er stadig os som medieforbrugere, der afgør, hvad medierne finder relevant og irrelevant at dække. Med den massive skare af følgere, Rasmus Paludan har haft de seneste par år, har han for længst vist sig som relevant. At ignorere ham var gårsdagens naivitet, ligesom den er komplet umulig i dag.

Rasmus Paludans medvind og succes er et spejl, der længe har været dugget og undervurderet af Danmarks intellektuelle elite, der dominerer vores politiske debat. Han er et symptom på en efterhånden generaliseret vrede mod muslimer, og selv om vi bryster os af en fri debat, så er denne radikaliserede kurs et kolossalt tabu i vores samfund.

Berøringsangst

I kredsen af debattører med muslimske rødder har vi længe praktiseret selvkritik og forkastet enhver undskyldning for ikke at bidrage til det danske samfund. Selv har jeg oplevet, at min kritik af minoritetsmiljøer er blevet mødt med trusler, og det har begrænset min bevægelsesfrihed at stå frem som et eksempel på en, der også tør vende kritikken mod egne rækker.

Denne konsekvente tilgang har været gennemgående hos minoritetsdebattører, så hos os er berøringsangsten for at tale om reelle integrationsproblemer forduftet.

Men ligesom med den nye politiske korrekthed er der i mellemtiden opstået en ny berøringsangst, der konstant forties; hvis du omtaler den stigende modstand over for muslimer, så har du berøringsangst over for integrationsproblemerne og bagatelliserer disse, lyder den vanlige anklage.

På den måde har den dominerende politiske kurs ikke bare formået at beskytte den islamofobiske bølge mod kritik, men også pakket den ind i bobleplast, som var den en slags sandhedens orakelsyn.

Hvor langt vil I gå?

Det politiske centrum har længe rettet deres kurs efter frustrerede befolkningsgrupper, og strategierne har formået at forføre nogle af Dansk Folkepartis vælgere tilbage til centrumpartierne.

Det har dog ikke afvæbnet Dansk Folkepartis fortsatte indflydelse, og med Nye Borgerlige og Stram Kurs lige i nakken på Dansk Folkeparti er spørgsmålet, hvor langt de regeringsbærende partier er villige til at gå.

Den politiske debat under valgkampen kommer til at ligne en kampplads om opmærksomhed, og det cirkus vil afsløre det store kompromis, dominerende partier længe har haft indgået.

Stram Kurs kommer nok ikke ind i Folketinget, men Stram Kurs vil utvivlsomt provokere sine konkurrenter i Dansk Folkeparti og Nye Borgerlige ud i nye yderligheder, der vil sætte øvrige partiers principper på spil.

Hvordan vil Lars Løkke Rasmussen og Mette Frederiksen mon håndtere deres alliance med Dansk Folkeparti, når partiets konkurrenter vil kræve mere konsekvent politik?

Vores demokratiske spilleregler har aldrig begrænset politikernes ret til at trække i håndbremsen og sige fra.

Stram Kurs og Nye Borgerlige kalder derfor på en større moralsk stillingtagen i de regeringsbærende partier, nemlig om de vil værne om de principper, værdier og normer, der er affødt af historiske tragedier. Historiske tragedier, der opstod som følge af de samme politiske visioner, vi finder hos Stram Kurs.

Hvis det politiske centrum ikke snart tager stilling til, hvor langt de er villige til at gå for at behage disse politiske strømninger, vil undladelsens pris være politiske kompromiser langt værre end Dansk Folkepartis paradigmeskifte, der var resultatet af deres gidselstagen af VLAK’s seneste finanslov.