Mandag formiddag kunne en glad og stolt formand for Klimarådet, Peter Møllgaard, præsentere det længe ventede svar på det af regeringen stillede spørgsmål: Hvordan når vi bedst og billigst målet på 70 procent CO2-redaktion målt fra 1990-niveauet. Det kan lade sig gøre, og endda til en pris svarende til bare 1 pct. af Danmarks BNP årligt, lød det opmuntrende budskab.

Men glæden varede ikke mere end til mandag aften, hvor klimaminister Dan Jørgensen i DR Deadline skød planens vigtigste forudsætning: ‘Forureneren betaler’, godt og grundigt ned. For når forureneren er CO2-tunge virksomheder og landmænd, der sikrer danske arbejdspladser og vækst, eller den enlige mor til tre, så dur det ikke, lød det fra ministeren, der ikke kom med bud på, hvem der så skal punge ud.

Dan Jørgensen har ellers været kendt som en progressiv klimapolitiker, der med Svend Auken som forbillede var særdeles aktiv i at få strammet EU’s klimapolitik. Dan Jørgensen har skrevet flere bøger om en nødvendig klimaindsats, bl.a. ‘Grønt håb – Klimapolitik 2.0’, der proklamerer, at kampen for klimaet vil bidrage til en bedre verden med mindre fattigdom og flere grønne job, og at vi med en klar klimakurs ‘vil blive mere innovative og konkurrencedygtige. Vi vil blive sundere, når vi lidt oftere tager cyklen i stedet for bilen, og når kødet får en mindre fremtrædende plads på køkkenbordet…’

Men når han i Deadline fastslår, at ‘Vi kommer ikke til at gøre det her på en måde, som fører til mere ulighed’, er det ganske tydeligt, at klimaministeren er Mette Frederiksens minister, før han er klimaets minister. Statsministeren selv lægger ikke skjul på, at Anker Jørgensen er hendes forbillede, og at hun først er rød før hun er grøn. Det er sådan set en ærlig sag. Problemet opstår, når hun og Dan Jørgensen forsøger at sætte lighedstegn mellem de to ting og insisterer på, at klimapolitikken også skal være socialpolitik.

Hvis vi skal gøre os håb om politiske tiltag, der tager de nødvendige livtag med vores spise-, forbrugs- og transportvaner, må vi lave klimapolitik på klimaets præmisser og så samle eventuelle bivirkninger på ligheden i samfundet op i socialpolitikken. Og vi må udfordre ideen om, at lighed handler om, at alle har samme muligheder for at købe røde bøffer, køre i SUV’er til indkøbscenteret og fejre nytår på Phuket.

Samme øvelse må ske, når det gælder erhvervslivet. Her må vi se på, hvad der er nødvendighedens klimapolitik for at nå det fastsatte mål, og så sikre vækst-støtte, samle tabte arbejdspladser op mv. via erhvervspolitiske tiltag sideløbende.

Klimarådets rapport peger på nødvendigheden af en CO2-afgift, der stiger til 1500 kr. frem til 2030. Helt i tråd med sagkundskabens anbefalinger. Det vil selvsagt være en økonomisk mavepuster for den CO2-tunge industri, og sende både arbejdspladser og CO2-udledningen til udlandet, hvorfor en afgift ikke kan stå alene. Klimarådet har selv foreslået en model med bundfradrag til de ramte virksomheder, så de kompenseres, samtidig med at incitamentet til at finde CO2-begrænsende løsninger bevares. Men frem for at gå ind i diskussionen om mulige veje til at sikre fortsat vækst i et samfund, hvor CO2 er en kostbar ressource, så afviser både Dan Jørgensen og erhvervsorganisationerne helt tanken om en CO2-afgift af den størrelse.

Afvisningen af Klimarådets forslag overrasker desværre ikke, men fastslår endnu engang, at det 70 procents mål, som både et bredt politisk flertal og erhvervslivet har købt ind på på papiret, endnu ikke har materialiseret sig i en nødvendig forståelse af, at det koster ‘plejer’ livet. Skal målet nås, kræver det et helt andet og nyt udgangspunkt for såvel civilsamfund som erhvervsliv. Vi skal derfor ikke alene have en ambitiøs klimapolitik – alle andre politikområder må følge op med nye løsninger, så vi kan leve og trives i en CO2-fri fremtid.

I de seneste dage har regeringen med sin Corona-indsats vist, at den faktisk har vilje og mod til at lade nødvendighedens politik føre an, og samle op med andre politiske tiltag, der kan kompensere for det tabte. Forskellen på corona og klimaet er, set med politiske briller, at regeringen ville komme til at bøde hårdt for en manglende corona-indsats i den aktuelle regeringsperiode. Konsekvenserne af en tøvende klimaindsats ser vi først rigtigt om mange år. Ikke desto mindre er konsekvenserne mindst lige så alvorlige, og en markant og modig indsats nu lige så nødvendig.

Så kære politikere og erhvervsliv: Vil I ikke være søde at samle Klimarådets plan op igen og levere input, der bygger til de nødvendige klimatiltag frem for at rive fundamentet ned.

/trb

Illustration: Lasse Gorm Jensen

Lederen udtrykker Ingeniørens holdning, der fastlægges af vores lederkollegium.