På en lun fredag i juli 2011 trådte 20-årige Ahmed ind ad døren til en moské i det indre Aarhus.

Ahmed var oprevet. Hans mor var lige død. Hans gymnasium mistænkte ham for at være ekstremist, han skulle gå et år om, og politiet havde ransaget hans hjem og gennemtrawlet hans computer. Han følte, at det danske samfund drev klapjagt på ham, fordi han var muslim.

Ahmed knælede og bad fredagsbøn blandt andre muslimer med somalisk baggrund. Han mærkede moskéens glatte rød-hvide tæppe mod sin pande. Da han så op, fik han øje på en fyr, han kendte sporadisk.

Efter bønnen fortalte Ahmed den unge mand sin historie, og de gik ind i et tilstødende rum. Et nyt bånd blev skabt, forklarer Ahmed.

»Han var meget solidarisk med min historie. Jeg var ikke den eneste dreng, der følte mig klemt. Alle kunne fortælle om en form for hetz i skolen eller på gaden, som, de følte, var begået mod dem. Men der i drengekredsen kunne jeg mærke varmen strømme imod mig. Fra den første dag var jeg en »bror«.«

Mødet i moskeen blev skelsættende for Ahmed. Han indledte en mental rejse.

En rejse, der skulle føre ham dybt ind i den islamiske radikalisering. Ahmed lod sit skæg vokse. Når han mødtes med de andre i femmands-gruppen, iførte han sig en sort knælang kjortel. Han fik sin gang i det vestlige Aarhus i Grimhøj Moskeen, som mange unge, der er draget til Syrien, har frekventeret.

I en periode mødtes han hver dag med drengegruppen i en lejlighed på Gudrundsvej i Brabrand. I lejligheden tronede et stort billede af en lysende Al-Aqsa Moské. Moskéen, der ligger i det israelsk besatte Østjerusalem, er efter Mekka og Medina islams tredjehelligste sted.

»Da jeg var længst ude den sommer, følte jeg sympati for den al-Qaeda-allierede al-Shabbab-gruppe. Utroligt, uhyggeligt nok,« fortæller Ahmed til Berlingske, da vi møder ham på en tyrkisk restaurant i Aarhus-bydelen Gellerup.

Ahmed illustrerer med al tydelighed radikaliseringens mekanik. Tandhjulene, der griber ind i hinanden og trækker et menneske ind i det firkantede verdensbillede af had og forenklinger. Han var i en tilstand og en periode af sit liv, hvor han var et let bytte for radikale kræfter.

Flere af drengene fra Ahmeds gruppe er rejst til Syrien, og et par af dem er ikke kommet tilbage, fortæller han. Nogle af dem har også tilsluttet sig terrorgruppen Islamisk Stat.

Men Ahmeds historie viser også, at ligesom der er en vej ind i radikaliseringen, er der også en vej ud af den.

En mentor, der selv er muslim og arbejder sammen med Østjyllands Politi og Aarhus Kommune, viste Ahmed, at koranen åbner for fortolkninger. At der ikke behøver at være en kløft mellem det at være muslim og leve i et vestligt samfund. At man kan være en god muslim i Danmark.

Radikaliseringens ABC

På en typisk dag den sommer stod Ahmed op og tog til Grimhøj Moskeen i det vestlige Aarhus. Over middag, ved 13-14-tiden, bad han middagsbøn sammen med de andre drenge.

»Vi snakkede og diskuterede og gik derfra over til lejligheden og spiste. Som regel lavede vi selv vores mad,« fortæller Ahmed.

»Vi studerede koranen og diskuterede, hvad der er tilladt, og hvad der ikke er tilladt.«

Ahmed fandt aldrig ud af, om der rent faktisk boede nogen i lejligheden. Men faktum er, at den var et frirum for drengene.

De blændede op for TVet og så ofte først danske nyheder.

»Det gav os en vis kvalme. Vi blev bekræftet i, at danskerne holder sammen, og at vi ikke var gode nok. Der var mange stereotyper om muslimer, og vi stillede derfor om til arabiske kanaler. Vi kunne bedre identificere os med Al-Jazeera. Tit gik vi derpå over til YouTube og lyttede til imamer, der prædikede.«

En af favoritterne var Anwar al-Awlaki, den Yemen-baserede al-Qaeda-prædikant, som USA i 2011 dræbte i et drone-angreb. Han var kendt for at prædike hellig krig og angreb på vestlige mål.

Det var på det tidspunkt, i slutningen af juli 2011, at en af vennerne fra gruppen foreslog Ahmed at tage til Pakistan for at lære islam på ny, fra grunden. Vennen, der var i begyndelsen af 30erne, havde selv været på en religionsskole, en såkaldt madrasa, i Pakistan.

»Han sagde, »hvad synes du om den ide? Det kan være godt for os, som er udstødte at få en frisk start«. Han anbefalede det varmt. Jeg følte, han havde fat i noget. Måske kunne det gøre mig til en endnu bedre muslim,« fortæller Ahmed, der også involverede sin far i planerne.

Faren overtalte sin søn til at gennemføre en HF-uddannelse, inden han måtte forlade Danmark.

Måske var Ahmed aldrig havnet i de radikaliserede drenges selskab, hvis hans sag var blevet håndteret anderledes. Inden gymnasiet var Ahmed på pilgrimsrejse til Mekka, og han kerede sig om sin religion.

Han gik i forsvarsposition, når han oplevede, at nogen angreb den. I en religionstime i 2.g havnede Ahmed i en ophedet diskussion, hvor han nok var lige lovlig aggressiv, erkender han. Bagefter var piger i klassen utrygge, og episoden kom gymnasiets rektor for øre. Han kontaktede Østjyllands Politi.

Anmeldelsen endte hos afdelingen for personfarlig kriminalitet, og en forårsdag i 2011 ransagede politiet familiens lejlighed. Også Ahmeds computer blev gennemsøgt. Politiet endte med at frafalde sigtelsen mod ham, men gymnasiets rektor fortalte Ahmed, at uden eksaminer kunne han ikke fortsætte i 3.g med sine klassekammerater.

»Jeg fik stress og kunne ikke sove om natten. Jeg forsømte min skole. Jeg gik rundt i et tomrum. Jeg følte, at samfundet svigtede mig. De sagde: »Du er muslim. Du er ekstremist«. Jeg følte mig ikke radikaliseret på det tidspunkt. Men det blev nærmest en selvopfyldende profeti.«

En menneskelig utryghed

Når drengene sad og snakkede i sofaen i lejligheden på Gudrunsvej, bredte der sig ofte en stemning af at være sat uden for samfundet.

Politiske prøveballoner fra eksempelvis Dansk Folkeparti så drengene som hele Danmarks holdning til muslimer. Et af de tandhjul, der fører drenge som Ahmed ind i radikalisering, er at føle sig ekskluderet.

»Når jeg dengang så gamle kammerater, der havde danske venner eller arbejdede for kommunen, tænkte jeg: »Hvad har de gang i? Hvordan kan de føle sig som en del af samfundet, når de har sorte eller brune ansigter?«,« fortæller Ahmed og uddyber:

»Jeg begyndte at se alting i et os-og-dem-perspektiv. Jeg så verden i sort-hvid.«

Preben Bertelsen, professor i psykologi ved Aarhus Universitet, understreger, at følelsen af at være uden for normalsamfundet kan danne grobund for ekstremisme.

Preben Bertelsen er en af hovedkræfterne bag den såkaldte Aarhus-model, det samarbejde mellem politi, kommune og psykologer, der har bremset strømmen af unge mænd, der er rejst fra Aarhus til Syrien, og har fået flere ud af radikalisering. Samarbejdet er verdensberømt for sin tilgang.

»Hvis der er én fælles historie for unge, der bliver radikaliserede, så er det eksklusion. På overfladen er de velintegrerede, men i bund og grund oplever de sig udenfor. De er søgende og finder derfor et alternativt fællesskab,« siger Preben Bertelsen og advarer imod, at vi »stirrer os blinde på islam«:

»Islam er ikke i sig selv den primære årsag. Men det, vi skal forstå, er, at det er den dybe, livslange oplevelse af eksklusion, utryghed og søgen efter et enkelt tankesæt at forstå verden med, der får de unge til at tolke deres religion i en bestemt, snæver retning,« siger Preben Bertelsen.

Vendepunktet

I september 2011, efter godt en måned som HF-studerende, fik Ahmed en opringning fra den kriminalpræventive sektion under Østjyllands Politi. Han fik besked på, at hans sag var uheldigt håndteret. Ville Ahmed komme forbi til en kop kaffe?

»Min første reaktion var, at jeg ikke ville have noget med dem at gøre. Hvad kunne jeg bruge en undskyldning til? Jeg ville alligevel rejse til Pakistan, fortalte jeg politiet. Men noget i mig sagde, at jeg ligeså godt kunne troppe op. De giver mig alligevel aldrig fred,« fortæller Ahmed.

På mødet blev han introduceret til sin mentor, der selv er muslim og har tyrkiske rødder. Herefter begyndte arbejdet med at rotere og justere Ahmeds radikaliserede verdensbillede. Og de ugentlige møder.

»I begyndelsen kaldte jeg ham en forræder. Men han udfordrede mig på mit fundament. Mentoren sagde, at man sagtens kan være en god muslim her i Danmark. Han lyttede til mig og indvendte: »Måske kan du også se tingene på en anden måde«.«

I starten kropsvisiterede Ahmed sin mentor for mikrofoner. Han var paranoid og ville sikre sig, at han ikke blev aflyttet eller overvåget. I lang tid vendte Ahmed også tilbage til sin drengegruppe, og de udstyrede ham med modargumenter til at angribe mentoren.

»Men langsomt faldt mine parader. Han lærte mig, at det er en del af muslimernes historie at udvandre. Måske er det Guds vilje, på arabisk kadr; skæbnen, at du er minoritet i Danmark – og ikke er i Pakistan eller Syrien. Da jeg var færdig med HF, var jeg overbevist om, at jeg ikke skulle til Pakistan,« siger Ahmed.

Ahmeds mentor ønsker at være anonym, så han kan fortsætte sit arbejde med de udsatte unge uden at kompromittere nogen. De to ses stadig.

»Hvis du ser på profetens liv, har han aldrig modarbejdet det samfund, der omgav ham. Og demokrati er en uigenkaldelig nødvendighed for nutidens samfundsform. Jeg fortalte ham også, at jeg selv var drevet af at være en god muslim i det samfund, jeg lever i. At man ikke kan være muslim og terrorist, eller terrorist og muslim.«

Men de to talte også om risikoen ved en rejse til Pakistan. Ahmed kunne havne som en brik i et større spil uden at kunne gennemskue spillets mål.

»Jeg mindede ham om, at islam er en fredsreligion. Der er en masse fælles værdier mellem kristendom og islam. Lad os fokusere på dem.«

Det er aldrig kommet til et opgør mellem Ahmed og hans gamle vennekreds. Venskabet løb ud i sandet.»Jeg håber virkelig, at andre radikaliserede unge kan blive inspireret af min historie. Det utrolige er, at jeg ikke bad om den håndsrækning. At den kom fra en klar himmel.«

Efterskrift: Ahmed er i dag 24 år, han er gift og i gang med at uddanne sig til økonom. Ahmed ønsker at være anonym, men hans identitet er kendt af avisen. Berlingske har fået Ahmeds historie bekræftet af Østjyllands Politi og af Ahmeds mentor.