Forestil dig, at du bor i Afrika. Langt ude på landet. I Eritrea. Du er fattig og bliver snart tvunget ind i militæret, der har et forfærdeligt ry. Du ved, at du i realiteten skal tvangsarbejde i en udefineret årrække. Bagefter venter nød og elendighed. Du har imidlertid en anden mulighed, hvis du tør tage en chance.

Du kan betale en menneskesmugler for at komme til Nordeuropa. Fra familiemedlemmer i Danmark ved du, at danskerne behandler flygtninge godt, og efter en politisk skandale i København har det danske parlament fredet folk fra Eritrea.

Det siger din bror, som befinder sig i København. I Eritrea har du set, at menneskesmuglerne nu reklamerer for Danmark som destination. Hvad venter du på?

Det er let at forstå, hvorfor gode folk fra Eritrea og lignende lande vil til Nordeuropa. Netop derfor er vi nødt til at åbne en seriøs debat om selve grundlaget for vores accept af flygtninge. Alt andet er symptombehandling. Og Eritrea-sagen illustrerer, at FN’s flygtningekonvention står over det danske folks vilje i en sag, der er vigtig for danskerne. Man taler allerede om et »flygtningevalg« næste år.

Sagen er, at et flertal tilsyneladende tvivler på det smarte i, at Danmark modtager flygtninge i tusindvis fra regioner, der er helt anderledes end vores egen. En reel bekymring, når man ser på kriminalitetsstatistikkerne i de store danske byer. Mens FN’s flygtningekonvention kort sagt dikterer, at vi skal tage imod alle, som er personligt forfulgt. Konventionen vender vi tilbage til.

Lad os først se på Eritrea, hvor en primitiv landbrugssektor beskæftiger omkring 80 pct. af landets indbyggere. Eritrea er et af verdens fattigste lande, herunder et lavt uddannelsesniveau. Mennesker fra Eritrea har, alt andet lige, dårlige forudsætninger for at klare sig i et moderne dansk samfund. Det er et misforhold, der på sigt kan skabe store frustrationer hos asylansøgeren (og hans børn). Forståelige frustrationer.

Fra 2010-12 havde Eritrea store vækstrater som følge af udenlandske investeringer i landets minesektor. Men væksten er klinget af til ca. to pct. i år ifølge Den Afrikanske Udviklingsbank. Eritrea vil med andre ord sandsynligvis være et fattigt land i mange år fremover. Rent demografisk er udviklingen i Eritrea bemærkelsesværdig. For ti år siden havde landet 4,8 mio. indbyggere, i 2015 er tallet 6,7 mio., og om 35 år har Eritrea 14,3 mio. indbyggere (ifølge Verdensbanken).

Det er tal, vi bliver nødt til at tage alvorligt. Med den nuværende danske politik vil den demografiske udvikling i Eritrea helt givet betyde en øget tilstrømning af landets borgere til Danmark. En del af dem vil drukne i Middelhavet. Og en parallel analyse kunne man lave for en række lignende lande.

Tilbage til FN’s flygtningekonvention under UNHCR. Den er fra 1951 og er etableret med Anden Verdenskrig i frisk erindring, dengang store flygtningestrømme skyllede igennem Europa. I reglen til nabolandene. De danske jøders flugt til Sverige er velkendt og sigende for, hvordan man dengang opfattede flygtninge. Lad os se på UNHCR’s definition af en flygtning:

»En person, der som følge af velbegrundet frygt for forfølgelse på grund af sin race, religion, nationalitet, tilhørsforhold til en særlig social gruppe eller sine politiske anskuelser befinder sig uden for det land, i hvilket han har statsborgerret, og som ikke er i stand til - eller på grund af velbegrundet frygt ikke ønsker - at søge dette lands beskyttelse.«

At det kan være vanskeligt at bestemme, hvem der rent faktisk er forfulgt i hjemlandet og derfor skal have asyl ifølge konventionen, er Eritrea-sagen et godt eksempel på. Imidlertid taler vi som bekendt om mange millioner mennesker, og tallet vokser med befolkningsvæksten. Det er ikke et skræmmebillede, men en banal betragtning.

Flygtningen, der får asyl, har ifølge konventionen en række rettigheder, herunder religionsfrihed, adgang til juridisk bistand, adgang til lægehjælp, uddannelse og socialhjælp etc. Desuden sikrer konventionen flygtningen rettigheder i forhold til ejendoms- og arbejdsmarkedet.

Alt det (og meget mere) ved menneskesmuglerne naturligvis, og de driver deres forretning med særlig fokus på FN’s flygtningekonvention, som altså i høj grad dikterer den demografiske og kulturelle udvikling i Danmark.

Samtidig tager Danmark 500 kvoteflygtninge om året. I modsætning til ovenstående asylregler, er der tale om en demokratisk beslutning. Folketinget har fastsat tallet for kvoteflygtninge, mens EU-kommissæren med ansvar for indre anliggender, svenske Cecilia Malmström, i august revsede Danmark for ikke at tage flere. Den kritik afviste daværende justitsminister Karen Hækkerup.

Samtidig kom der fra januar til november over 12.000 asylansøgere til Danmark. Eller over 24 gange så mange, som Folketinget på demokratisk vis har besluttet, at vi skal modtage. Ikke alle ansøgere får endeligt asyl, men ifølge konventionen har de krav på det, såfremt de altså er forfulgt.

Kriteriet for at blive kvoteflygtning i Danmark er i praksis, at man kommer fra en kultur, der ligner vores mest muligt. Det kan man mene om, hvad man vil, men kriterierne er udformet i en demokratisk proces.

I efteråret var jeg så heldig at møde nogle af kvoteflygtningene i forbindelse med en historie til Kristeligt Dagblad (se www.latin-amerika.dk). De var fra Colombia, et spansktalende katolsk land, som jeg har rejst i, og som via sin europæiske historie faktisk har en del fællestræk med Danmark. Jeg kender en del colombianere i København, og de har let ved at falde til, når man ser bort fra klimaet. Den colombianske familie flygtede fra FARC, som terroriserer store områder i den sydlige del af landet. Og de var taknemmelige for at være i Danmark, hvilket mange millioner flygtninge jo vil være.

Med befolkningstilvæksten in mente ligner det imidlertid skruen uden ende, hvis ikke vi på demokratisk facon sætter nogle rammer. Det kan vi sagtens gøre samtidig med, at vi fokuserer på at udvikle nærområderne. Historisk set er det handel, der har løftet fattige lande frem. Bistandsprojekter kan være hensigtsmæssige, men det er handlen (herunder handelsaftaler), der løfter hele nationer, og sideløbende kan Danmark støtte på andre måder via nødhjælp, politisk pres etc.

Hvis danskernes modstand mod det voksende antal flygtninge fortsætter, kan en folkeafstemning om lovgrundlaget – FN-konventionen – være en overvejelse værd. Men kan man fratræde en konvention? Ja, det er muligt. Eksempelvis fratrådte Bolivia i 2012 FN’s »Single Convention om Narcotic Drugs«. Præsident Evo Morales trak simpelthen landet ud i protest mod, at koka-blade, som har været en del af Andesregionens kultur i årtusinder, ifølge konventionen er ulovlige. Året efter fik han en sejr, da FN’s medlemslande anerkendte koka-blade som kulturarv i Bolivia. Og landet gentiltrådte konventionen.

Hvis Danmark efter en folkeafstemning fratræder FN’s flygtningekonvention, vil det næppe gå stille af. Vi vil helt sikkert få Sverige på nakken. Og andre. Men logikken og den demografiske udvikling taler for, at de selv på et tidspunkt bliver nødt til at diskutere flygtningekonventionens sympatiske, men vidtgående rammer.

Det er også vigtigt at sige, at vi ser en stor grad af vellykket integration i Danmark. Men hvis flertallet ikke vil være med længere, er det næppe en god idé at modtage store fremmedartede befolkningsgrupper. På de sociale medier er kommentarerne ofte skræmmende.

FN’s flygtningekonvention er et produkt af Anden Verdenskrig, og den har en helt særlig status blandt humanister. Næsten religiøs. Alligevel bliver den aldrig udtryk for en absolut sandhed. Konventionen udtrykker prisværdige principper, til gengæld er den forældet og udemokratisk.