Mit (foreløbige) farvel til fodbold

For lidt mere end et år siden skrev jeg under på en 3-årig kontrakt. Nu sidder jeg her og er stoppet med at spille fodbold. Måske er fodboldbranchen bare ikke noget for mig.

AF VIKTOR AHLMANN

Er det dét, jeg vil? Er det virkelig dét, jeg vil?

Det spørgsmål har jeg stillet mig selv mange gange det seneste års tid. Efter længe at have tumlet med det, kom jeg til sidst frem til, at det var det ikke. Måske er fodboldbranchen bare ikke noget for mig.

Det endte med et lejeophold i først Vendsyssel og siden Jammerbugten, før kontrakten blev ophævet og turen gik til Norge. Der, altså i Norge, brød jeg sammen og tog definitivt min beslutning

Det er ellers ikke meget mere end et år siden, at jeg skrev under på en 3-årig kontrakt med AaB. Jeg så nogle fremtidige muligheder for mig i AaB-trøjen, og jeg troede, at jeg igen skulle have chancen. Nu sidder jeg her lidt over et år senere og er stoppet med at spille fodbold. Karrieren er sat på standby.

Kort efter jeg havde skrevet under, blev Lars Søndergaard præsenteret som ny AaB-træner. Da jeg skrev under, vidste jeg godt, at der ville komme en ny træner. Det så jeg som en mulighed, for selvom man selvfølgelig ikke starter helt fra nul, så er det altid nogle nye øjne, som bedømmer én. Men Lars så ikke min vej.

Det endte med et lejeophold i først Vendsyssel og siden Jammerbugten, før kontrakten blev ophævet og turen gik til Norge. Der, altså i Norge, brød jeg sammen og tog definitivt min beslutning.

En rutschebane

Det seneste års tid er det gået op for mig, at jeg måske bare ikke har mentaliteten til at være i fodboldbranchen. Det er et specielt game. Den ene dag er du på toppen, den næste dag er du i kulkælderen. Det er bare en rutschebanetur.

Når fodbold er bedst, så er det ubeskriveligt. Det samme er den følelse, når tingene bare lykkes for én. Når det hele bare klikker og går op i en højere enhed. Det gode mål, den gode aflevering eller den gode assist. Det er en følelse, som jeg får svært ved at finde andre steder, og som jeg virkelig kommer til at savne. For det var fedt. Det kan ikke beskrives.

Læs også: "The Dane is fucking crazy"

Jeg fik debut med min storebror, jeg har spillet den sidste kvalifikationsrunde til Champions League og har spillet Europa League. Det er der andre spillere, der aldrig kommer til at prøve, og det oplevede jeg som teenager.

Fodboldverden har med andre ord været god mod mig. Men den har også været hård.

Overvåget konstant

Som fodboldspiller har man primært ét mål: At man skal spille i weekenden. Det er det eneste, man har i hovedet hele ugen. Man skal gøre det så godt, som man kan, for at man kan spille i weekenden. Du skal præstere hver dag, og det er et stort pres.

Der er hele tiden øjne, der følger én og vurderer én. Hver eneste dag. Selvom det umiddelbart er få timer, så er man så fokuseret på at præstere. Hele ens hverdag er bygget op om det. Det, synes jeg, har været rigtig hårdt.

Jeg har flere gange oplevet at forlade en træning med bøjet hoved. ”Du var ringe i dag, nu kommer du heller ikke til at spille næste weekend”. Det har været svært at håndtere

Den der ”overvågning” tager bare kræfter. Det, at det hele tiden bliver vurderet, om man tager den rigtige beslutning, det rigtig løb eller lægger den rigtige aflevering, kan æde ens energi. Man bliver nærmest vurderet, fra man træder ind på anlægget.

Det er sikkert hårdere, når man ikke spiller. En mand som Rasmus Würtz kan du jo ikke tage af. Men han ved også, at han skal levere til træning, og det gør han også. Det sidder bare på rygraden, at han skal levere hver eneste dag. Jeg har i hvert fald ikke oplevet en træning i AaB, hvor de rutinerede spillere som eksempelvis Würtz ikke har givet sig lige så meget som de unge, der prøver at vinde en plads på holdet.

Jeg tror bare ikke, at de tænker lige så meget over det efter træning. De har vænnet sig til, at sådan er gamet. De har større erfaring – både på og uden for banen.

Jeg har flere gange oplevet at forlade en træning med bøjet hoved. ”Du var ringe i dag, nu kommer du heller ikke til at spille næste weekend”. Det har været svært at håndtere.

Sammenhold kan være en hæmsko

Som ungdomsspiller er det kun gået en vej for mig. Opad. Og siden jeg startede i AaB som 12-årig, har jeg altid glædet mig til at komme til træning. Der er selvfølgelig dage, der har været tungere end andre, men overordnet set har glæden altid været der. Bare ikke det sidste års tid. Jeg har selvfølgelig haft det fint med drengene, men jeg har ikke haft den glæde ved spillet og selve træningen, som jeg har behov for at have, hvis jeg skal dedikere mit liv til fodbold.

Jeg har brug for at trives. Ikke bare for at udvikle mig, men også for at kunne fungere i min hverdag. Lige nu gavner det mig ikke at spille fodbold

Jeg har ikke genfundet glæden ved fodbold. Jeg har tænkt, at det måske kan skyldes, at man som fodboldspiller har det så godt i AaB. Det er en speciel klub, hvor der er et specielt sammenhold. Det har jeg også snakket med andre tidligere AaB-spillere, der er skiftet væk, om. Der er bare en anden mentalitet i klubben, end man finder så mange andre steder. Det er en stor gevinst, når man spiller i klubben, men det er nok også en hæmsko, når man skifter.

Jeg har altid haft det sådan, at jeg har brug for at have det godt. Jeg har brug for at trives. Ikke bare for at udvikle mig, men også for at kunne fungere i min hverdag. Lige nu gavner det mig ikke at spille fodbold.

Brød sammen

En normal arbejdsdag for en fodboldspiller er ingen ting. Man møder ind, spiser morgenmad, træner, spiser frokost og tager hjem igen. Men det er det uden for fodboldbanen, der tager tiden. At være fodboldspiller er en livsstil, som går langt ud over det, man laver på anlægget. Du skal restituere, spise rigtigt, sove rigtigt og skal give afkald på meget. Du får også meget igen, hvis du trives, men hvad så, hvis man ikke trives?

Det er en ekstrem livsstil. Og det seneste år har jeg overvejet, om det er en livsstil for mig. Efter en uge i Norge fandt jeg efter et års overvejelse frem til, at det er det nok ikke. Jeg har ikke rigtig vendt det med nogen. Jeg har derimod tumlet med det selv. Man snakker ikke om følelser i omklædningsrummet.

Læs også: Ligegyldigt hvem jeg står over for, tror jeg på, jeg er bedre

Så da jeg ringende hjem til mine forældre, brød jeg helt sammen. ”Jeg har ikke lyst til at spille fodbold mere”, fortalte jeg. De kunne godt mærke, at de kunne ikke snakke mig til at bruge en uge mere i Norge på at overveje tingene. De kunne høre, at jeg havde været alle overvejelserne igennem.

Dagen efter opkaldet tog jeg hjem.

Frygtede klubbens reaktion

I Fram var de gudskelov meget forstående. Og det bekræfter egentlig bare den følelse, jeg havde med klubben. For jeg følte, at det var en god klub med nogle dejlige mennesker. At det var et sted, jeg godt kunne se mig selv være. Men jeg kunne samtidig mærke, at jeg stadigvæk ikke glædede mig til at komme til træning.

De står i en stram situation deroppe. De kæmper for at undgå nedrykning, og som jeg sagde til dem, så ville jeg ikke kunne se mig selv i øjnene, hvis vi rykkede ned, og jeg kun havde leveret 70 pct. af det, jeg kunne. De var forstående og sagde, at jeg bare skulle give et kald, hvis jeg ville spille fodbold igen om nogle måneder.

Det var det, jeg frygtede mest, for jeg ville have det svært med at sige, at jeg gerne vil hjem nu, og at jeg ikke ville forsøge. Heller ikke bare en uge mere

Det var en samtale, jeg frygtede, men det viste sig at være en af de bedste samtaler, jeg har haft i forbindelse med min beslutning. Jeg havde forventet, at de ville tale mig fra det. ”Giv det lige en uge mere”. Det var det, jeg frygtede mest, for jeg ville have det svært med at sige, at jeg gerne vil hjem nu, og at jeg ikke ville forsøge. Heller ikke bare en uge mere.

Det handler, som jeg snakkede med træneren om, også om respekt for andre mennesker, at jeg ikke spiller seks livsvigtige kampe deroppe på halv energi. Man skal respektere sine holdkammerater.

Ikke definitivt

Jeg stopper ikke, fordi jeg vil gøre det, alle andre unge gør. At jeg føler, jeg går glip af noget. Jeg er stoppet, fordi jeg har brugt ekstremt meget tid på et arbejde og en livsstil, som jeg ikke længere synes er sjov. Det er det, det handler om. Jeg synes ikke det er sjovt, og jeg gider ikke bruge så meget tid og energi på noget, hvor jeg ikke har det godt og ikke synes, det er sjovt at møde ind hver dag.

Det er ikke en forhastet beslutning. Jeg har virkelig tænkt over tingene. Fodbold er en hård branche, og hvis man ikke har det godt i den, skal man nok kigge efter noget andet.

Jeg har ikke fundet svar på, hvad det er, jeg gerne vil. Det skal bare ikke være fodbold. I hvert fald ikke lige nu

Måske får jeg lysten tilbage. Det kan være, at jeg på et tidspunkt finder mig selv i en eller anden 2. divisions-klub, hvis de vil have mig. Hvem ved? Beslutningen er ikke definitiv, men lige nu trænger jeg til en pause fra fodbold.

Jeg er kun 21 år. Jeg er ung, og jeg kan gøre, hvad jeg har lyst til. Arbejde, rejse, læse. Jeg har ikke fundet svar på, hvad det er, jeg gerne vil. Det skal bare ikke være fodbold. I hvert fald ikke lige nu.

Viktor Ahlmann

Født den 3. januar 1995

Foreløbigt forhenværende angriber

Har tidligere spillet i AaB, Vendsyssel FF, Jammerbugt FC og Fram Larvik

Tilmeld dig Spillernes Stemmes nyhedsbrev