På baggrund af en intern undersøgelse retter og beklager Information 11 artikler ud af ca. 150 artikler skrevet af freelancejournalist Annegrethe Rasmussen i 2014 og 2015.

Vores læsere skal kunne stole på, at vi fortæller, hvorfra oplysninger og udsagn i avisens artikler og anmeldelser stammer. Det er desværre ikke tilfældet i de pågældende artikler. Vi har konstateret en række forhold med manglende og forkert kildeangivelse og kritisabel journalistisk etik. Det beklager vi.

På Information tager vi nu initiativer for at minimere risikoen for, at der sker brud på god citatskik og de almindelige standarder for journalistisk etik i fremtiden.

Hvad har vi fundet?

Information har i en række artikler brugt andre medier som forlæg for vores artikler uden den nødvendige kildeangivelse. I nogle af artiklerne er der tale om oversættelser med enkelte sproglige variationer. I andre artikler er der tale om parafraseringer/omskrivninger, hvor Information selv bidrager med ord og formuleringer, men hvor der stadig er alt for stor lighed mellem Informations artikel og de artikler, der har dannet forlæg.

I flere af artiklerne nøjes Information med til sidst i artiklen at kildeangive det medie, artiklens idé, vinkel og indhold er baseret på i forbindelse med et mundtligt citat. Derfor kan Informations læser kun tro, at alene det pågældende citat er hentet fra et andet medie, selv om det altså ikke er tilfældet. Det er kritisabelt, og der er ikke tale om gråzoner men grove overtrædelser af basale journalistiske standarder.

I tre boganmeldelser har Information ikke alene støttet sig for tæt op ad andre mediers tekster, men tillige bragt citater, der fejlagtigt tilskrives de bøger, der anmeldes. Citaterne findes beklageligvis ikke i bøgerne, men derimod i tekster bragt i amerikanske medier.

I to tilfælde er der tale om bearbejdede uddrag af bøgerne i The Atlantic og The New York Times. I et tredje tilfælde er der tale om et citat fra en anmeldelse i New York Times. Det er yderst kritisabelt og efterlader Information med et troværdighedsproblem i forhold til de pågældende anmeldelser.

Desuden viser undersøgelsen, at vi i to artikler har bragt mundtlige citater, hvor kilderne efter alt at dømme ikke har udtalt, hvad de er citeret for. Det er et alvorligt brud på god citatskik.

Hvordan sikrer Information, at det ikke sker igen?

Vi kan desværre ikke udelukke risikoen for fejl og svigt. Vi har i dag retningslinjer for, hvordan vi omgås materiale fra andre medier. Dem vil vi gennemgå, revidere og udbrede til nuværende såvel som kommende medarbejdere. Vi vil sikre os, at vores regler er tilgængelige og tydelige for redaktører og medarbejdere – fastansatte som freelancere. Vi vil fremover have skærpet fokus på dette i redigeringen af avisen.

Det daglige arbejde med at udgive Information er – og skal være – baseret på en tillid til skribenterne.

Hvor går grænsen for, hvad man som journalist kan tage fra andre medier?

Som journalist er det selvfølgelig helt i orden at lade sig inspirere af andre medier. Det gør vi dagligt. Og hvis man som journalist husker at henvise til sine kilder, og hvis kildeangivelsen sker i umiddelbar forbindelse med de steder, hvor teksten/oplysningerne/tankerne er taget fra, er der ganske vide rammer for, hvor meget man kan inddrage andre mediers oplysninger i egne artikler.

Men man må ikke tage andres arbejde og udgive det for sit eget. Det handler både om konkrete formuleringer, analyser og citater fra kilder – såvel mundtlige som skriftlige.

Hvordan blev Information opmærksom på fejlene?

Freelancejournalist Annegrethe Rasmussen blev i december opsagt på altinget.dk efter en sag om plagiat. Annegrethe Rasmussen har i en årrække skrevet for Information, og vi blev bl.a. via en artikel i Weekendavisen opmærksom på kritisable forhold i hendes produktion for Information. Derfor iværksatte vi denne interne undersøgelse af i alt ca. 150 artikler bragt i Information i 2014-15.

Journalist Morten Frich har gennemført undersøgelsen, der alene handler om Informations relation til læserne. Den handler således ikke om grundlaget for Informations opsigelse af Annegrethe Rasmussen, der beroede på, at vi ikke længere havde den nødvendige tillid.

Hvem er ansvarlig for fejlene?

I dette – som i alle andre tilfælde – påhviler det endelige ansvar Informations ansvarshavende chefredaktør. Det følger af medieansvarsloven. Information vil rette henvendelse til og beklage over for de pågældende medier.

/ Christian Jensen

Intern undersøgelse v. journalist Morten Frich

Artikel 1: »Hey Owen, hvornår blev duuu og jeg så gode venner?«

http://www.information.dk/494211

Information skrev 12. april 2014 om Pulitzer-vinderen Ron Suskinds bog om sin søn, der fik en diagnose for autisme i en alder af tre år.

Det oplyses i anmeldelsen, at bogen begynder:

»Indtil han fyldte tre år, var han et engageret, talende og livligt barn. ’Jeg elsker dig,’ ’Hvor er mine Ninja Turtles?’ ’Lad os købe en is!’ Men så blev han stille. Han begyndte at græde utrøsteligt. Han stoppede med at sove. Han ville ikke se nogen i øjnene. Hans eneste ord var ’juice’.«

Sådan skrev Information:

»Indtil han fyldte tre år, var han et engageret, talende og livligt barn. ’Jeg elsker dig,’ ’Hvor er mine Ninja Turtles?’ ’Lad os købe en is!’ Men så blev han stille. Han begyndte at græde utrøsteligt. Han stoppede med at sove. Han ville ikke se nogen i øjnene. Hans eneste ord var ’juice’. Jeg var lige startet på jobbet som indenrigsreporter for The Wall Street Journal. Min hustru, Cornelia, der også er journalist, var hjemme med ham, og hver dag kunne hun fortælle en ny rædselshistorie. Han kunne ikke længere drikke selv. Han svajede rundt med øjnene lukket. ’Det giver ingen mening,’ sagde jeg hver aften, når jeg kom hjem. ’Man kan ikke vokse baglæns.’ Var der sket noget med ham, mens vi havde været uopmærksomme? Havde han slået sit hoved, spist noget han ikke kunne tåle? Det føltes som om vi ledte efter spor efter en kidnapning.«



Sådan indleder den prisvindende forfatter og journalist, Ron Suskind – der tidligere har arbejdet for Wall Street Journal, New York Times og magasinet Esquire – sin nyeste bog, Life Animated.

Det er ikke korrekt, sådan begynder bogen ikke. Det gør derimod et bearbejdet uddrag af bogen foretaget af Ron Suskind i en artikel i New York Times 7. marts 2014 under overskriften »Reaching My Autistic Son Through Disney«.

Kapitel 1 i Suskinds bog begynder med en gribende gennemgang af en video, som forældrene næsten ikke kan holde ud at se længere, fordi den så tydeligt viser deres søn, før han gik ind i sig selv. En søgning i e-bogen på barnets tre citater – ’Jeg elsker dig’, ’Hvor er mine Ninja Turtles?’, ’Lad os købe en is!’ – giver nul resultater. Citatet stammer altså ikke fra bogen.

Resten af Informations anmeldelse af Suskinds bog rummer alene citater, som både optræder i det bearbejdede uddrag af bogen og i selve bogen og altså ikke citater, der ikke ville kunne findes i det bearbejdede uddrag. Ligeledes kan de øvrige oplysninger, der bringes i anmeldelsen, findes i det bearbejdede uddrag.

Ifølge Information har Ron Suskind »skrevet en uforglemmelig gribende bog om sin søns historie.« Information konkluderer i sin slutningen af anmeldelsen: »Man snyder sig selv for en af de mest gribende og sande fortællinger om menneskelig viljestyrke og transformation, hvis man vælger ikke at læse Life, Animated, som er lang og vidunderligt velskrevet – og lige udkommet.«

Den valgte fremgangsmåde sår tvivl om grundlaget for Informations anmeldelse, herunder bedømmelsen af bogen. Anmeldelsen lever ikke op til Informations standard for kritik – heller ikke selv om den var påført korrekt kildeangivelse til det bearbejdede uddrag i New York Times.

Information har forelagt anmelderen af bogen, Annegrethe Rasmussen (AG), dette, men hun har ikke ønsket at svare på avisens spørgsmål. Dog skriver AG i en kommentar til denne interne undersøgelse, at hun bekræfter teksten er skrevet ud fra en bearbejdning af bogen, og at dette burde være fremgået.

Fejlen rettes og beklages i avisen og på Information.dk:

Berigtigelse

»Information bragte 12. april 2014 en anmeldelse af Pulitzer-vinderen Ron Suskind’s bog om sin søn, der fik en diagnose for autisme i en alder af tre år. Bogen bærer titlen Life, Animated: A Story of Sidekicks, Heroes, and Autism.

Det oplyses i anmeldelsen, at bogen begynder:

»Indtil han fyldte tre år, var han et engageret, talende og livligt barn. ’Jeg elsker dig,’ ’Hvor er mine Ninja Turtles?’ ’Lad os købe en is!’ Men så blev han stille. Han begyndte at græde utrøsteligt. Han stoppede med at sove. Han ville ikke se nogen i øjnene. Hans eneste ord var ’juice’.«

Det er ikke korrekt, sådan begynder bogen ikke, og barnets citater findes ikke i bogen. Det gør de derimod et bearbejdet uddrag af bogen foretaget af Ron Suskind i en artikel i New York Times 7. marts 2014 under overskriften »Reaching My Autistic Son Through Disney«.

Den fejlagtige kildeangivelse sår tvivl om grundlaget for Informations anmeldelse, herunder bedømmelsen af bogen, og lever ikke op til Informations standard for kritik.

Det beklager vi.«

Bemærk: Direkte afskrift – derudover lægger Informations anmeldelse af bogen sig særdeles tæt op af formuleringer og indhold af et bearbejdet uddrag af bogen i New York Times

New York Times 7. marts 2014 Information In our first year in Washington, our son disappeared.



Just shy of his 3rd birthday, an engaged, chatty child, full of typical speech — “I love you,” “Where are my Ninja Turtles?” “Let’s get ice cream!” — fell silent. He cried, inconsolably. Didn’t sleep. Wouldn’t make eye contact. His only word was “juice.”

I had just started a job as The Wall Street Journal’s national affairs reporter. My wife, Cornelia, a former journalist, was home with him — a new story every day, a new horror. He could barely use a sippy cup, though he’d long ago graduated to a big-boy cup. He wove about like someone walking with his eyes shut. “It doesn’t make sense,” I’d say at night. “You don’t grow backward.” Had he been injured somehow when he was out of our sight, banged his head, swallowed something poisonous? It was like searching for clues to a kidnapping. Familien Suskind var lige flyttet til den amerikanske hovedstad, da det skete. Deres snart treårige søn begyndte at forsvinde for øjnene af sin far og mor:



»Indtil han fyldte tre år, var han et engageret, talende og livligt barn. ’Jeg elsker dig,’ ’Hvor er mine Ninja Turtles?’ ’Lad os købe en is!’ Men så blev han stille. Han begyndte at græde utrøsteligt. Han stoppede med at sove. Han ville ikke se nogen i øjnene. Hans eneste ord var ’juice’. Jeg var lige startet på jobbet som indenrigsreporter for The Wall Street Journal. Min hustru, Cornelia, der også er journalist, var hjemme med ham, og hver dag kunne hun fortælle en ny rædselshistorie. Han kunne ikke længere drikke selv. Han svajede rundt med øjnene lukket. ’Det giver ingen mening,’ sagde jeg hver aften, når jeg kom hjem. ’Man kan ikke vokse baglæns.’ Var der sket noget med ham, mens vi havde været uopmærksomme? Havde han slået sit hoved, spist noget han ikke kunne tåle? Det føltes som om vi ledte efter spor efter en kidnapning.«



Sådan indleder den prisvindende forfatter og journalist, Ron Suskind – der tidligere har arbejdet for Wall Street Journal, New York Times og magasinet Esquire – sin nyeste bog, Life Animated. After visits to several doctors, we first heard the word “autism.” Later, it would be fine-tuned to “regressive autism,” now affecting roughly a third of children with the disorder. Unlike the kids born with it, this group seems typical until somewhere between 18 and 36 months — then they vanish. Some never get their speech back. Families stop watching those early videos, their child waving to the camera. Too painful. That child’s gone. Bogen handler om hans søn Owen, der fik diagnosen ’autist’ som treårig. Lidt senere blev diagnosen forfinet til ’regressiv autisme’, der typisk rammer børn, når de er mellem 18 og 36 måneder gamle. Deres udvikling går baglæns, regrederer. Nogle taber helt evnen til at kommunikere med omverdenen – for evigt. In the year since his diagnosis, Owen’s only activity with his brother, Walt, is something they did before the autism struck: watching Disney movies. “The Little Mermaid,” “Beauty and the Beast,” “Aladdin” — it was a boom time for Disney — and also the old classics: “Dumbo,” “Fantasia,” “Pinocchio,” “Bambi.” They watch on a television bracketed to the wall in a high corner of our smallish bedroom in Georgetown. It is hard to know all the things going through the mind of our 6-year-old, Walt, about how his little brother, now nearly 4, is changing. They pile up pillows on our bed and sit close, Walt often with his arm around Owen’s shoulders, trying to hold him — and the shifting world — in place. Then Walt slips out to play with friends, and Owen keeps watching. Movie after movie. Certain parts he rewinds and rewatches. Lots of rewinding. But he seems content, focused. Året før Owen viste sygdomstegn, var han begyndt at se Disney-film med sin bror, Walt, der er to år ældre. Det var i begyndelsen af 1990’erne, hvor underholdningsgiganten slog igennem med fuld kraft ved hjælp af nye tegneserieversioner af klassiske eventyr. Det er hjemmevideoernes årti og Den lille Havfrue, Skønheden og Udyret, Aladdin og senere Dumbo, Fantasia, Pinocchio og Bambi bliver fælles gods for børn over hele verden.

Suskind sætter scenen: De to brødre sidder tæt sammen med puder, Walt holder armen om Owen, og verden synes tryg for en stund. Men når filmen slutter, og storebroderen går ud for at lege med sine venner, bliver den lille siddende. Film efter film og lidt senere – da han bliver større og lærer selv at spole tilbage – gentagelse efter gentagelse af den samme film.

We ask our growing team of developmental specialists, doctors and therapists about it. We were never big fans of plopping our kids in front of Disney videos, but now the question seemed more urgent: Is this good for him? They shrug. Is he relaxed? Yes. Does it seem joyful? Definitely. Keep it limited, they say. But if it does all that for him, there’s no reason to stop it. Hjemme hos familien Suskind gennemlever forældrene et forløb, som vil være bekendt for voksne, hvis børn bliver ramt af mentale sygdomme. Arsenalet af specialister, læger og terapeuter vokser for hver måned, der går, men ingen behandling kan tilsyneladende hjælpe Owen. Forældrene spørger, om det mon er godt med alle de videofilm.

»Ikke hele tiden, men hvis han er glad for dem, så skal de voksne ikke holde op med at vise filmene,« er beskeden. So we join him upstairs, all of us, on a cold and rainy Saturday afternoon in November 1994. Owen is already on the bed, oblivious to our arrival, murmuring gibberish. . . . “Juicervose, juicervose.” It is something we’ve been hearing for the past few weeks. Cornelia thinks maybe he wants more juice; but no, he refuses the sippy cup. “The Little Mermaid” is playing as we settle in, propping up pillows. We’ve all seen it at least a dozen times, but it’s at one of the best parts: where Ursula the sea witch, an acerbic diva, sings her song of villainy, “Poor Unfortunate Souls,” to the selfish mermaid, Ariel, setting up the part in which Ursula will turn Ariel into a human, allowing her to seek out the handsome prince, in exchange for her voice. When the song is over, Owen lifts the remote. Hits rewind. “Come on, Owen, just let it play!” Walt moans. But Owen goes back just 20 seconds or so, to the song’s next-to-last stanza, with Ursula shouting:

Go ahead — make your choice!

I’m a very busy woman, and I haven’t got all day. It won’t cost much, just your voice!

He does it again. Stop. Rewind. Play. And one more time. On the fourth pass, Cornelia whispers, “It’s not ‘juice.’ ” I barely hear her. “What?” “It’s not ‘juice.’ It’s ‘just’ . . . ‘just your voice’!”

I grab Owen by the shoulders.

“Just your voice! Is that what you’re saying?!”

He looks right at me, our first real eye contact in a year. “Juicervose! Juicervose! Juicervose!”

Walt starts to shout, “Owen’s talking again!” A mermaid lost her voice in a moment of transformation. So did this silent boy. “Juicervose! Juicervose! Juicervose!” Owen keeps saying it, watching us shout and cheer. And then we’re up, all of us, bouncing on the bed. Owen, too, singing it over and over — “Juicervose!” — as Cornelia, tears beginning to fall, whispers softly, “Thank God, he’s in there.”

Suskind fortæller:

»Så vi kravler ovenpå, hele familien en kold og regnvåd lørdag eftermiddag i november 1994. Owen sidder allerede på sengen og han ænser os ikke. ’Juicervose, juicervose,’ siger han. Det har han sagt igen og igen på det seneste. Hans mor, Cornelia, tror han måske gerne vil have juice, men det vil han ikke. Han nægter at drikke. Vi ser Den lille Havfrue,og den onde heks, Ursula, synger sin sang, Poor Unfortunate Souls, til havfruen Ariel. Ursula vil forvandle Ariel til et menneske, så hun kan være sammen med sin elskede, den smukke menneskeprins. Men der er en pris. Havfruen skal aflevere sin stemme som betaling. Da sangen er færdig, vil Owen høre den igen. Hans storebror protesterer: Lad nu filmen køre, tigger han. Men Owen spoler tilbage til slutningen af sangen:

»Go ahead – make your choice! I’m a very busy woman, and I haven’t got all day. It won’t cost much, just your voice!«

Suskind fortæller, at Owen spoler tilbage fire gange. Familien sukker, men pludselig forstår Cornelia, hvad det går ud på. Hun hvisker: »Det er ikke ’juice’ han siger. Han siger:’ ‘just your voice’!«

Ron Suskind griber sin lille søn i armen:

»Er det det, du siger? ’Just your voice! Er det det?!«

Owen ser på sin far. Det er første gang i 12 måneder, at den lille dreng kigger sin far i øjnene:

»Juicervose! Juicervose! Juicervose!« gentager han.

Walt råber:

»Owen kan tale igen.«

Forældrene ser lamslåede på hinanden. Er det historien om en havfrue, der har mistet sin stemme, som appellerer til deres dreng? Owen ser på sin familie, der hopper rundt på sengen, mens de alle synger, »Juicervose! Juicervose! Juicervose!«

Hans mor begynder at græde, mens hun hvisker:

»Gudskelov, han er et sted derinde. Han findes stadigvæk.«

The speech therapist tamped down our enthusiasm. Dr. Alan Rosenblatt, our trusted developmental pediatrician, did, too. He explained that echolalia is a common feature in kids like Owen…



… Do those kids know what the words mean, we pressed Rosenblatt. “Usually not,” he said. Owens taleterapeuter og behandlere fortæller Ron og Cornelia, at regressive autister har det med at foretage ’ekkotale’. Det er helt almindeligt, at autistiske børn kopierer sætninger, de har hørt, men det betyder ikke nødvendigvis, at børnene har forstået budskabet, lyder det. Three weeks after the “juicervose” dance, we are at Walt Disney World…



… But by midafternoon, it’s clear that Owen isn’t self-talking in the streams of gibberish or flapping his hands as he usually does. Some, but not much. He seems calm and focused — following the group, making eye contact — and oddly settled, with a slight smile, eyes alight, just as he is while watching the movies on our bed. Owen seems at home here,..



…On the way out of Magic Kingdom, when Walt spots the Sword in the Stone near the carousel, we can’t help indulging in fantasy…



“You can do it, Owie,” Walt whispers. “I know you can.” Owen looks evenly at his brother and Merlin, and then steps to the anvil and lifts the sword true. Did he understand what Walt was saying? Did he just imitate what he saw his brother do?



It’s Walt’s 9th birthday, September 1997, in our new house near Chevy Chase Circle. Owen is 6½. After roughhousing with buddies in the backyard at the end of his party, Walt gets a little weepy. He’s already a tough, independent kid, often the case with siblings of disabled kids. But he can get a little sad on his birthdays. As Cornelia and I return to the kitchen, Owen walks in right behind us.

He looks intently at us, one, then the other. “Walter doesn’t want to grow up,” he says evenly, “like Mowgli or Peter Pan.”

We nod, dumbly, looking down at him. He nods back and then vanishes into some private reverie.

It’s as if a thunderbolt just passed through the kitchen. A full sentence, and not just an “I want this” or “Give me that.” No, a complex sentence, the likes of which he’d not uttered in four years. Actually, ever.

We don’t say anything at first and then don’t stop talking for the next four hours, peeling apart, layer by layer, what just happened. Beyond the language, it’s interpretive thinking that he’s not supposed to be able to do: that someone crying on his birthday may not want to grow up. Not only would such an insight be improbable for a typical 6-year-old; it was an elegant connection that Cornelia and I overlooked.

It’s as if Owen had let us in, just for an instant, to glimpse a mysterious grid growing inside him, a matrix on which he affixed items he saw each day that we might not even notice. And then he carefully aligned it to another one, standing parallel: The world of Disney.

After dinner is over and the boys retreat upstairs to their attic lair, Cornelia starts to think about what to do now. It’s like he peeked out from some vast underground and then vanished. He’s done this before, but never quite like this. “How on earth,” she says almost to herself, “do you get back in there?” I feel she’s asking me. She has been the one lifting the burden each day, driving him to therapists and schools, rocking him to sleep as he thrashes at 3 a.m. I’m the one who tells stories, does voices, wears a propeller hat. Her look says, “Find a way.”

Soon I’m tiptoeing up the carpeted stairs. Owen’s sitting on his bed, flipping through a Disney book; he can’t read, of course, but he likes to look at the pictures. The mission is to reach around the banister into his closet and grab his puppet of Iago, the parrot from “Aladdin” and one of his favorite characters. He has been doing lots of Iago echolalia, easy to identify because the character is voiced by Gilbert Gottfried, who talks like a busted Cuisinart. Once Iago’s in hand, I gently pull the bedspread from the foot of Owen’s bed onto the floor. He doesn’t look up. It takes four minutes for Iago and me to make it safely under the bedspread.

Now crawl, snail-slow, along the side of the bed to its midpoint. Fine.

I freeze here for a minute, trying to figure out my opening line; four or five sentences dance about, auditioning.

Then, a thought: Be Iago. What would Iago say? I push the puppet up from the covers. “So, Owen, how ya doin’?” I say, doing my best Gilbert Gottfried. “I mean, how does it feel to be you?!” I can see him turn toward Iago. It’s as if he is bumping into an old friend. “I’m not happy. I don’t have friends. I can’t understand what people say.” I have not heard this voice, natural and easy, with the traditional rhythm of common speech, since he was 2. I’m talking to my son for the first time in five years. Or Iago is. Stay in character. “So, Owen, when did yoooou and I become such good friends?” “When I started watching ‘Aladdin’ all the time. You made me laugh so much. You’re so funny.” tre uger efter tager familien på tur til Disneyland, og her observerer de, at Owen undergår en forvandling. Han siger godt nok ikke noget, men hans normalt uforståelige lyde stopper. Han lader til at føle sig hjemme i Disneys fantasiverden, og da hans bror beder ham om at hive sværdet ud af stenen, som Merlin gør det i filmen om Kong Arthurs riddere, gør Owen det uden videre. Igen kan hans far og mor ikke tro deres egne øjne. Owen følger ellers typisk ingen instruktioner og virker ikke, som om han forstår, hvad nogen siger til ham.







Tiden går, og Owen bliver seks år gammel. Familien fejrer Walts niårs fødselsdag. Vi skriver september 1997, og familien er flyttet til velhaverbyen Chevy Chase uden for Washington. Gæsterne er gået hjem og fødselsdagsbarnet er på grådens rand. Han forsvinder ind på sit værelse. Det hele har været lidt for meget med gæsterne og larmen; hans lillebror går ud i køkkenet efter de to forældre. Suskind beretter:

»Owen ser op på os begge med et målrettet blik. ’Walter har ikke lyst til blive voksen,’ konstaterer han tørt, ’lige som Mowgli eller Peter Pan’. Vi nikker i total forbløffelse, vi ser ned på den lille dreng. Han nikker venligt tilbage og går sin vej. Det er, som om lynet lige er slået ned i vores køkken. Vores søn har ikke sagt ’vil have’ eller ’giv mig det’, han har talt i en hel, endda kompleks sætning. Noget vi aldrig nogensinde før i hans liv har hørt. Vi kan ikke holde op med at tale sammen i de næste fire timer. Ud over det rent sproglige, har Owen demonstreret en evne, han ifølge eksperterne ikke ejer. Han har fortolket det, at hans bror græder over en fødselsdagsfest som et udtryk for, at Walt ikke har lyst til at blive større. Ikke nok med at det er ret avanceret for en seksårig. Det er også en fortolkning, som hverken Cornelia eller jeg havde tænkt på.«

Suskind fortæller, at han og Cornelia har det, som om de er blevet lukket ind – bare for et øjeblik – i en hemmelig verden, som Owen bærer rundt på inde i sig selv. En matrice med hvilken han fortolker sin omverden: Disney.



Forældrene taler videre over aftensmaden. De diskuterer, hvordan de skal få adgang til deres søns bevidsthed. Det er, som om han forsvinder og så dukker op igen. Cornelia bruger al sin vågne tid på Owen. Hun har opgivet at arbejde, hun går til terapi hver dag, hun får ham til at sove, selv om det tager timer hver nat. Nu er det farens tur, tænker Ron Suskind. Hvad skal han gøre? Og hvordan?

Han fortæller i bogen:

»Jeg lister op ad trappen. Owen sidder på sengen. Han kan ikke læse, men han kigger på billederne i en Disney-bog. Det er en af hans yndlingsfortællinger om Aladdin. Min plan er, at jeg skal få fat på den hånddukke, han har, som forestiller Jago, papegøjen fra historien, og forsøge at tale gennem ham. Jeg kravler ind i værelset, og det lykkes mig at få Jago på min hånd, det tager fire minutter, før jeg langsomt får dukken ind under Owens dyne, uden han bemærker det. Jeg forsøger at øve mig på at tale som Gilbert Gottfried – der har en karakteristisk diktion, og som lægger stemme til Jago i filmen – og jeg forsøger at sige noget, som Jago ville sige: Nå, Owen, hvor’n går det?’ siger jeg og fortsætter: ’Jeg mener, hvordan føles det at være dig?!’ Owen vender sig om og ser ud, som om han har set en gammel ven: ’Jeg er slet ikke glad. Jeg har ingen venner, og jeg forstår ikke, hvad folk siger til mig,’ lyder det. Jeg har ikke hørt min søn tale med sin normale stemme, helt afslappet og med en normal rytme, siden han var to år gammel. Jeg taler med min søn for første gang i fem år. Eller rettere: Jago taler med ham. Jeg må for alt i verden forblive i rollen: ’Hey Owen, hvornår blev duuu og jeg så gode venner?’ Owen svarer: ”Det var da jeg begyndte at se Aladdin hele tiden. Du fik mig til at grine. Du er så sjov.« A week after the Iago breakthrough, we decide to try an experiment. Owen usually picks the animated movie whenever we gather in front of the 26-inch Magnavox in the basement. On this night, we pick it for him: “The Jungle Book.”…



… Mimicry is one thing. This isn’t that. The movements, the tone, the emotions seem utterly authentic, like method acting. Weekenden efter foretager hele familien et eksperiment. De spiller forskellige roller fra en anden af Owens yndlingsfilm, Junglebogen. Owen kan synge alle sangene. Og han vælger specielle sætninger ud med perfekt diktion og accent. »Det er ikke ekkotale – det er mere som en karakterskuespiller,« konstaterer Suskind.

Artikel 2: Måske kan angst også være en styrke

http://www.information.dk/485813

Information anmeldte 25. januar 2014 Scott Stossels bog om angst, My Age of Anxiety: Fear, Hope, Dread and the Search for Peace of Mind. Information kaldte den en »blændende erindringsbog« og »en fabelagtig fortælling«.

Der er nogle alvorlige fejl i anmeldelsen, som sår tvivl om kildegrundlaget.

AG begynder anmeldelsen med fire lange citater helt uden mellemlæg i sin indledning.

»Lad os sige, at du er en del af publikum, og jeg er på talerstolen. Og jeg har forberedt mig. Fire timer tidligere har jeg taget et halvt milligram Xanax (hvis jeg venter for længe går min ’kamp- eller flugt- reaktion’ så meget i overdrive, at medicin ikke er nok til at dæmpe angsten). For omkring en time siden har jeg taget yderligere et halvt milligram og måske 20 milligram Inderal. Jeg har brug for et helt milligram Xanax plus Inderal – en medicin mod forhøjet blodtryk eller en betablokker – for at dæmpe det sympatiske nervesystems reaktion og for at holde mine fysiologiske reaktioner på den følelse af angst jeg har over at stå foran et publikum, nede. Ellers overmander sveden, rysteture, kvalme, bøvsen, mavekramper og forsnævring i hals og bryst mig.« »Sandsynligvis har jeg skyllet pillerne ned med whisky eller, mere sandsynligt, vodka, hvis lugt er mere neutral. For selv to Xanax og en Inderal er ikke nok til at berolige mine tanker, der flyver forvirret rundt, og medicinen kan heller ikke fjerne den trykken, jeg har i bryst og hals, som ofte når et punkt, hvor jeg ikke kan tale. Jeg har brug for alkohol til at få reaktionerne ned i tempo, for at undertrykke de tilbageværende fysiske reaktioner, som lægemidlerne ikke kan dæmpe. Faktisk har jeg sandsynligvis drukket mit andet glas for mellem 15 og 30 minutter siden, under forudsætning af at jeg har kunnet slippe væk lige før introduktionen. Jeg har også altid nogle Xanax i en lomme og en miniflaske vodka eller to i den anden lomme.« »Jeg har været kendt for at tage en diskret slurk i sidste øjeblik, lige før jeg går på scenen, fordi selv da oplever jeg stadig den angst, der giver mig lyst til at drikke mere. På det tidspunkt er mine hæmninger bedøvede og min dømmekraft svækket af spiritus og benzodiazepiner. Men hvis jeg har formået at ramme the sweet spot – den perfekte kombination af timing og dosering, hvor den kognitive og psykomotorisk sløvende virkning af narkotika og alkohol har nedkæmpet min angst – ja så har jeg det godt oppe på scenen: nervøs men ikke elendig, lidt omtåget, men stadig i stand til at tale tydeligt.« »Har jeg derimod taget for meget – for meget Xanax eller for meget spiritus – vil jeg lyde sløret og ikke så overbevisende. Og har jeg omvendt ikke selvmedicineret nok, så sveder jeg voldsomt, mens min stemme bæver svagt og min opmærksomhed vender sig indad, eller mere sandsynligt: Så er jeg forsvundet fra scenen, før jeg overhovedet nåede op på den. Helt bogstaveligt.« Sådan indleder Scott Stossel – chefredaktør på det respekterede ugemagasin The Atlantic – sin nye 416 sider lange bog My Age of Anxiety: Fear, Hope, Dread and the Search for Peace of Mind om den lammende, altoverskyggende angst, som han har kæmpet med hele sit liv. Og som har styret ham lige så længe.

Men sådan indleder Scott Stossel ikke sin bog. Han indleder derimod sin bog med en scene fra sit bryllup. Først på side 80 finder man den scene, som refereres i anmeldelsen.

Magasinet The Atlantic bragte i deres januar-februar nummer et bearbejdet uddrag fra den nye bog. Og dette bearbejdede uddrag indledes, præcis som Informations anmeldelse fejlagtigt angiver, at bogen begynder.

I en email til Information fra anmelderen fastholder AG, at der er én og kun én kilde til anmeldelsen:

»Artiklen taler for sig selv. Bogen er eneste kilde og alle citaterne findes i bogen, som jeg jo har læst.«

Dette kan ikke være sandt. For der optræder i Informations anmeldelse formuleringer, som alene optræder i Atlantics bearbejdede uddrag, ikke i Stossels bog.

I Stossels bog står der f.eks. side 80:

»Let’s say I’m speaking to you at some sort of public event. Here’s what I’ve likely done to prepare.«

Informations citat lyder:

»Lad os sige, at du er en del af publikum, og jeg er på talerstolen. Og jeg har forberedt mig.«

The Atlantic:

»Let’s say you’re sitting in an audience and I’m at the lectern. Here’s what I’ve likely done to prepare.«

Et andet eksempel:

I Stossels bog står der:

»Four hours or so ago, I took my first half milligram of Xanax. (I’ve learned that if I wait too long to take it, my sympathetic nervous system goes so far into overdrive that medication is not enough to yank it back.)«

Informations citat lyder:

»Fire timer tidligere har jeg taget et halvt milligram Xanax (hvis jeg venter for længe går min ’kamp- eller flugt- reaktion’ så meget i overdrive, at medicin ikke er nok til at dæmpe angsten).«

The Atlantic:

»Four hours or so ago, I took my first half milligram of Xanax. (I’ve learned that if I wait too long to take it, my fight-or-flight response kicks so far into overdrive that medication is not enough to yank it back.)«

Der er tale om to eksempler, hvor Informations citat ikke kan stamme fra bogen, men svarer nøje til teksten i The Atlantic trods anmelderens forsikring på e-mail om det modsatte.

Det virker uforståeligt, at Information gengiver og anmelder en bog med citater fra et uddrag i The Atlantic, når disse henføres til bogen. Det virker endvidere uforståeligt, at Information har forvekslet bogens og uddragets begyndelse. Det er en skærpende omstændighed, at AG i forbindelse med Informations undersøgelse fremsender e-mailen, hvor hun taler usandt om, at Stossels bog og kun Stossels bog er kilden til artiklen.

Information har stillet AG en række direkte spørgsmål, som hun ikke har ønsket at besvare, se dog AG’s indlæg.

Fejlene rettes og beklages i avisen og på Information.dk:

Berigtigelse

»Information bragte 25. januar 2014 en anmeldelse af Scott Stossels bog om angst, My Age of Anxiety: Fear , Hope, Dread and the Search for Peace of Mind.

Anmeldelsen giver sig ud for at citere Stossels bog i første citat:

»Lad os sige, at du er en del af publikum, og jeg er på talerstolen. Og jeg har forberedt mig. Fire timer tidligere har jeg taget et halvt milligram Xanax (hvis jeg venter for længe går min ’kamp- eller flugt- reaktion’ så meget i overdrive, at medicin ikke er nok til at dæmpe angsten).«

Ordene »…og jeg er på talerstolen« og »min ’kamp-eller flugt-reaktion’« findes ikke i bogen. Derimod findes de i et bearbejdet uddrag fra bogen, som magasinet The Atlantic bragte i januar 2014.

Ifølge anmeldelsen indleder Stossel sin bog med, hvordan Stossel medicineres for at kunne tale offentligt. Rigtigt er det, at The Atlantics uddrag begynder her. Bogen indleder retteligen med en scene fra hans bryllup.

Den fejlagtige kildeangivelse sår tvivl om grundlaget for Informations anmeldelse, herunder bedømmelsen af bogen, og lever ikke op til Informations standard for kritik.

Vi beklager fejlene.«

Bemærk: Oversættelse svarer til The Atlantics bearbejdede uddrag – ikke bogen – og alle tekstuddrag i Information er også i The Atlantic

The Atlantic januar/februar udg. 2014 Information Let’s say you’re sitting in an audience and I’m at the lectern. Here’s what I’ve likely done to prepare. Four hours or so ago, I took my first half milligram of Xanax. (I’ve learned that if I wait too long to take it, my fight-or-flight response kicks so far into overdrive that medication is not enough to yank it back.) Then, about an hour ago, I took my second half milligram of Xanax and perhaps 20 milligrams of Inderal. (I need the whole milligram of Xanax plus the Inderal, which is a blood-pressure medication, or beta-blocker, that dampens the response of the sympathetic nervous system, to keep my physiological responses to the anxious stimulus of standing in front of you—the sweating, trembling, nausea, burping, stomach cramps, and constriction in my throat and chest—from overwhelming me.)



I likely washed those pills down with a shot of scotch or, more likely, vodka, the odor of which is less detectable on my breath. Even two Xanax and an Inderal are not enough to calm my racing thoughts and to keep my chest and throat from constricting to the point where I cannot speak; I need the alcohol to slow things down and to subdue the residual physiological eruptions that the drugs are inadequate to contain. In fact, I probably drank my second shot—yes, even though I might be speaking to you at, say, 9 in the morning—between 15 and 30 minutes ago, assuming the pre-talk proceedings allowed me a moment to sneak away for a quaff. If the usual pattern has held, as I stand up here talking to you now, I’ve got some Xanax in one pocket (in case I felt the need to pop another one before being introduced) and a minibar-size bottle or two of vodka in the other.



I have been known to take a discreet last-second swig while walking onstage—because even as I’m still experiencing the anxiety that makes me want to drink more, my inhibition has been lowered, and my judgment impaired, by the liquor and benzodiazepines I’ve already consumed. If I’ve managed to hit the sweet spot—that perfect combination of timing and dosage whereby the cognitive and psychomotor sedating effect of the drugs and alcohol balances out the physiological hyperarousal of the anxiety—then I’m probably doing okay up here: nervous but not miserable; a little fuzzy but still able to speak clearly;



But if I’ve overshot on the medication—too much Xanax or liquor—I may seem to be loopy or slurring or otherwise impaired. And if I didn’t self-medicate enough? Well, then, either I’m sweating profusely, with my voice quavering weakly and my attention folding in upon itself, or, more likely, I ran offstage before I got this far. I mean that literally Lad os sige, at du er en del af publikum, og jeg er på talerstolen. Og jeg har forberedt mig. Fire timer tidligere har jeg taget et halvt milligram Xanax (hvis jeg venter for længe går min ’kamp- eller flugt- reaktion’ så meget i overdrive, at medicin ikke er nok til at dæmpe angsten). For omkring en time siden har jeg taget yderligere et halvt milligram og måske 20 milligram Inderal. Jeg har brug for et helt milligram Xanax plus Inderal – en medicin mod forhøjet blodtryk eller en betablokker – for at dæmpe det sympatiske nervesystems reaktion og for at holde mine fysiologiske reaktioner på den følelse af angst jeg har over at stå foran et publikum, nede. Ellers overmander sveden, rysteture, kvalme, bøvsen, mavekramper og forsnævring i hals og bryst mig.«



»Sandsynligvis har jeg skyllet pillerne ned med whisky eller, mere sandsynligt, vodka, hvis lugt er mere neutral. For selv to Xanax og en Inderal er ikke nok til at berolige mine tanker, der flyver forvirret rundt, og medicinen kan heller ikke fjerne den trykken, jeg har i bryst og hals, som ofte når et punkt, hvor jeg ikke kan tale. Jeg har brug for alkohol til at få reaktionerne ned i tempo, for at undertrykke de tilbageværende fysiske reaktioner, som lægemidlerne ikke kan dæmpe. Faktisk har jeg sandsynligvis drukket mit andet glas for mellem 15 og 30 minutter siden, under forudsætning af at jeg har kunnet slippe væk lige før introduktionen. Jeg har også altid nogle Xanax i en lomme og en miniflaske vodka eller to i den anden lomme.«



»Jeg har været kendt for at tage en diskret slurk i sidste øjeblik, lige før jeg går på scenen, fordi selv da oplever jeg stadig den angst, der giver mig lyst til at drikke mere. På det tidspunkt er mine hæmninger bedøvede og min dømmekraft svækket af spiritus og benzodiazepiner. Men hvis jeg har formået at ramme the sweet spot – den perfekte kombination af timing og dosering, hvor den kognitive og psykomotorisk sløvende virkning af narkotika og alkohol har nedkæmpet min angst – ja så har jeg det godt oppe på scenen: nervøs men ikke elendig, lidt omtåget, men stadig i stand til at tale tydeligt.«



»Ha jeg derimod taget for meget – for meget Xanax eller for meget spiritus – vil jeg lyde sløret og ikke så overbevisende. Og har jeg omvendt ikke selvmedicineret nok, så sveder jeg voldsomt, mens min stemme bæver svagt og min opmærksomhed vender sig indad, eller mere sandsynligt: Så er jeg forsvundet fra scenen, før jeg over hovedet nåede op på den. Helt bogstaveligt.«

I also suffer from a number of specific fears and phobias, in addition to my public-speaking phobia. To name a few: enclosed spaces (claustrophobia); heights (acrophobia); fainting (asthenophobia); being trapped far from home (a species of agoraphobia); germs (bacillophobia); cheese (turophobia); flying (aerophobia); vomiting (emetophobia); and, naturally, vomiting while flying (aeronausiphobia). Stossels angst og forbier, der inkluderer flere diagnoser, end pladsen her tillader at remse op, inkluderer blandt andet en stærk angst for lukkede rum, højder, at blive fanget langt fra hjemmet, bakterier, ost, flyvning, opkastning…

My wedding was accompanied by sweating so torrential that it soaked through my clothes and by shakes so severe that I had to lean on my bride at the altar, so as not to collapse. At the birth of our first child, the nurses had to briefly stop ministering to my wife, who was in the throes of labor, to attend to me as I turned pale and keeled over. Han beskriver, hvordan hans var gennemblødt af sved, da han skulle giftes, hans ben rystede, så han måtte læne sig op ad sin brud foran alteret for ikke at kollapse. Ved fødslen af hans første barn besvimede han.

I’ve abandoned dates; walked out of exams; and had breakdowns during job interviews, plane flights, train trips, and car rides, and simply walking down the street. Han har også »forladt stævnemøder, eksaminer, jobsamtaler, lufthavne, tog og biler I sådanne tilfælde har jeg nogle gange været overbevist om, at døden eller noget endnu værre var nært forestående.« Even when not actively afflicted by such acute episodes, I am buffeted by worry: about my health and my family members’ health; about finances; about work; about the rattle in my car and the dripping in my basement; about the encroachment of old age and the inevitability of death; about everything and nothing. Sometimes this worry gets transmuted into low-grade physical discomfort—stomachaches, headaches, dizziness, pains in my arms and legs—or a general malaise, as though I have mononucleosis or the flu. »Og selv når jeg ikke er ramt af akut angst, er jeg præget af bekymring: over mit helbred og min families sundhed, over økonomi, arbejde, over at køre galt i bil eller få en vandskade i min kælder, over alderdom og dødens uundgåelige komme, over alting og ingenting.« En bekymring, der bliver til mavepine, hovedpine, vejrtrækningsproblemer, synkebesvær, svimmelhed, smerter i arme og ben, der føles som influenza.

by age 7 I had worn grooves in the carpet of my bedroom with my relentless pacing, trying to will my parents to come home.



During high school, I would purposely lose tennis and squash matches to escape the agony of anxiety that competitive situations would provoke in me. On the one—the only—date I had in high school, when the young lady leaned in for a kiss during a romantic moment (we were outside, gazing at constellations through her telescope), I was overcome by anxiety and had to pull away for fear that I would vomit. My embarrassment was such that I stopped returning her phone calls. Syv år gammel havde han slidt riller i sit tæppe i soveværelset ved at pace rundt derinde; i gymnasiet tabte han med vilje, når han spillede tennis, for at slippe for konkurrencesituationer, der ville fremprovokere angst.



Den eneste date, han havde i gymnasiet, endte brat, da den unge dame lænede sig ind for at kysse ham, men hvor han uheldigvis blev overvældet af angst og trak sig væk af frygt for, at han ville kaste op på den udkårne. »Jeg var så forlegen, at jeg holdt op med at svare på hendes telefonopkald.«

Here’s what I’ve tried: individual psychotherapy (three decades of it), family therapy, group therapy, cognitive-behavioral therapy, rational emotive behavior therapy, acceptance and commitment therapy, hypnosis, meditation, role-playing, interoceptive exposure therapy, in vivo exposure therapy, self-help workbooks, massage therapy, prayer, acupuncture, yoga, Stoic philosophy, and audiotapes I ordered off a late-night TV infomercial.



And medication. Lots of medication. Thorazine. Imipramine. Desipramine. Chlorpheniramine. Nardil. BuSpar. Prozac. Zoloft. Paxil. Wellbutrin. Effexor. Celexa. Lexapro. Cymbalta. Luvox. Trazodone. Levoxyl. Inderal. Tranxene. Serax. Centrax. St. John’s wort. Zolpidem. Valium. Librium. Ativan. Xanax. Klonopin. Also: beer, wine, gin, bourbon, vodka, and scotch. Here’s what’s worked: nothing. Han har prøvet det meste inden for behandling. Individuel psykoterapi gennem 30 år, familieterapi, gruppeterapi, kognitiv adfærdsterapi, rationel følelsesladet adfærdsterapi, accept-og engagement-terapi, hypnose, meditation, rollespil, massage, bøn, akupunktur, yoga, stoisk filosofiog lydbånd han, havde bestilt fra »reklamer, jeg havde set sent om natten på tv«. Og tonsvis af medicin: Thorazin, Imipramine, Desipramin, Chlorpheniramin, Nardil, BuSpar, Prozac, Zoloft, Paxil, Wellbutri, Effexor, Celexa, Lexapro, Cymbalta, Serax, Perikum, Zolpidem, Valium, Xanax, Rivotril - kombineret med storforbrug af øl, vin, gin, bourbon, vodka og whisky.



Men som han skriver: »Og hvad virkede? Intet af det.«

Actually, that’s not entirely true. Some drugs have helped a little, for finite periods of time.



But none of these treatments has fundamentally reduced the underlying anxiety that seems hardwired into my body and woven into my soul and that at times makes my life a misery. Hvilket ikke er helt sandt. Visse af lægemidlerne har hjulpet ham i kortere tid, nogle op til et halvt år ad gangen. Men intet har fundamentalt reduceret »den underliggende angst, der synes vævet ind i min krop og sjæl og til tider gør mit liv en elendighed«. My life has, thankfully, lacked great tragedy or melodrama. Robert Downey Jr. will not be starring in the movie of my life. I am, as they say in the clinical literature, “high functioning” for someone with an anxiety disorder or other mental illness; I’m usually quite good at hiding it. Han er velfungerende og formår at skjule sin tilstand meget af tiden. Og at arbejde. Hans liv er, som han også medgiver, »fuldkommen udramatisk. Der forekommmer hverken melodrama eller psykopater. Man kan ikke lave hverken film eller bøger om det.« I struggle with emetophobia, a pathological fear of vomiting, but it’s been a while since I last vomited. More than a while, actually: as I type this, it’s been, to be precise, 35 years, two months, four days, 23 hours, and 34 minutes. Meaning that more than 83 percent of my days on Earth have transpired in the time since I last threw up, during the early evening of March 7, 1977, when I was 7 years old.



What this means is that I have spent, by rough calculation, at least 60 percent of my waking life thinking about and worrying about something that I have spent zero percent of the past three-plus decades doing. This is irrational. And yet, an astonishing portion of my life is built around trying to evade vomiting and preparing for the eventuality that I might throw up. Some of my behavior is standard germophobic stuff: avoiding hospitals and public restrooms, giving wide berth to sick people, obsessively washing my hands, paying careful attention to the provenance of everything I eat.



But other behavior is more extreme, given the statistical unlikelihood of my vomiting at any given moment. I stash motion-sickness bags, purloined from airplanes, all over my home and office and car in case I’m suddenly overtaken by the need to vomit. I carry Pepto-Bismol and Dramamine and other antiemetic medications with me at all times. Like a general monitoring the enemy’s advance, I keep a detailed mental map of recorded incidences of norovirus (the most common strain of stomach virus) and other forms of gastroenteritis, using the Internet to track outbreaks in the United States and around the world. Such is the nature of my obsession that I can tell you at any given moment exactly which nursing homes in New Zealand, cruise ships in the Mediterranean, and elementary schools in Virginia are contending with outbreaks. Han kaster heller ikke op. Som han noterer: »Det er i skrivende stund 35 år, to måneder, fire dage, 23 timer og 34 minutter siden, jeg kastede op sidst. Hvilket betyder, at mere end 83 procent af mine dage på jorden er gået, siden jeg sidst kastede op en tidlig aften, 7. marts, 1977, da jeg var syv år gammel.« Men det betyder ikke, at han er holdt op med at bekymre sig: »Jeg bruger vel omkring 60 procent af min vågne tid på at holde øje med de ting, jeg er bange for. Jeg undgår hospitaler og offentlige toiletter, jeg er besat af at vaske mine hænder og meget opmærksom på, hvor alt, hvad jeg spiser, kommer fra. Det er relativt almindeligt.« Han går imidlertid skridtet videre. Han hamstrer små poser beregnet til opkast, og han altid medicin mod maveonder på sig.





»Og som en generel overvågning af fjenden på forhånd, har jeg altid et detaljeret mentalt og opdateret kort med mig over globale forekomster af norovirus (den mest almindelige stamme af mavevirus) og andre former for gastroenteritis. Jeg bruger internettet til at spore udbrud i USA og rundt om i verden. Jeg kan til enhver tid fortælle dig, præcis hvilke plejehjem i New Zealand, krydstogtskibe i Middelhavet, eller grundskoler i Virginia, der kæmper med udbrud.«.

Anxiety and its associated disorders represent the most common form of officially classified mental illness in the United States today, more common even than depression and other mood disorders. According to the National Institute of Mental Health, some 40 million American adults, about one in six, are suffering from some kind of anxiety disorder at any given time; based on the most recent data from the Department of Health and Human Services, their treatment accounts for more than a quarter of all spending on mental-health care. Recent epidemiological data suggest that one in four of us can expect to be stricken by debilitating anxiety at some point in our lifetime. And it is debilitating: studies have compared the psychic and physical impairment tied to living with an anxiety disorder with the impairment tied to living with diabetes—both conditions are usually manageable, sometimes fatal, and always a pain to deal with. In 2012, Americans filled nearly 50 million prescriptions for just one antianxiety drug: alprazolam, the generic name for Xanax. så er angst og de dermed tilknyttede lidelser den mest udbredte officielt klassificerede psykiske sygdom i USA i dag. Angst er mere almindeligt end depression og andre affektive sindslidelser. Ifølge National Institute of Mental Health og det amerikanske sundhedsministerium vil omkring 40 millioner voksne amerikanere - eller en ud af seks - på et tidspunkt af deres liv lide af en eller anden form for angst. Og en ud af fire kan forvente på et tidspunkt at blive ramt af invaliderende angst. I 2012 blev der skrevet 50 millioner recepter på bare en bestemt angstdæmpende medicin alprazolam, det generiske navn for Xanax.



I’ve come to understand that my own nervous disposition is perhaps an essential part of my being—and not just in ways that are bad. “I hate your anxiety,” my wife once said, “and I hate that it makes you unhappy. But what if there are things that I love about you that are connected to your anxiety?

“What if,” she asked, getting to the heart of the matter, “you’re cured of your anxiety and you become a total jerk?” I suspect I might. My anxiety can be intolerable. But it is also, maybe, a gift—or at least the other side of a coin I ought to think twice about before trading in. As often as anxiety has held me back—prevented me from traveling, or from seizing opportunities or taking certain risks—it has also unquestionably spurred me forward. Konklusionen på bogen er interessant. Som Stossel skriver: »Angst han være uudholdeligt. Men måske er det også en gave. Måske er angsten en essentiel del af, hvem jeg er. ' Jeg hader at du er angst' siger min hustru til mig, ' og jeg hader, at du bliver så ulykkelig af angsten. Men hvad nu, hvis det, jeg elsker ved dig, er forbundet med din angst? Hvad nu hvis du bliver rask og det viser sig, at du ender som et totalt fjols.' Måske har hun ret. Min angst er forblevet et blødende sår, som af og til holder mig tilbage og fylder mig med skam - men måske er det også, samtidig, en styrke, en ressource, der måske kan være forbundet med en vis velsignelse."





Artikel 3: To adskilte verdener

http://www.information.dk/539821

Information anmeldte 18. juli 2015 Ta-Nehisi Coates' bog ’Between the World and Me’.

Boganmeldelsen har store sammenfald med en anmeldelse bragt i New York Times 9. juli 2015: ’In ’Between the World and Me,’ Ta-Nehisi Coates Delivers a Searing Dispatch to His Son’. I ét tilfælde er der tale om direkte afskrift.

Anmeldelsen lever ikke op til den forventning, Informations læsere må have, når de læser en anmeldelse i Information: En selvstændig gengivelse, analyse og kritik fra Information baseret på Informations egen læsning af bogen, ikke New York Times.

Information har omarbejdet de fleste formuleringer, så der ikke er tale om direkte afskrift, men efter alt at dømme har Information overtaget de bærende pointer. Alligevel findes der ikke en henvisning til kilden.

I Informations anmeldelse lyder det:

Det taler bogen kun lidt om, og den i lange stræk uforsonlige tone i bogen kan af og til føles som en insisterende prædiken, hvor nuancerne bevidst er udeladt. F.eks. når Coates skriver til sin søn, at »du og jeg lever på bunden af et hierarki, der er bygget på slaveri. Sådan var det i 1776. Sådan er det i dag.«

Information har foretaget en søgning i en e-udgave af bogen på nøgleordet ’1776’. Der forekommer et enkelt resultat:

Der er to iøjnefaldende forskelle på de to citater: Der mangler et ’my son’ i Informations direkte citat, desuden skriver Coates alene ’på bunden’, og intet om ’af et hierarki, der er bygget på slaveri’.

New York Times anmeldelse citerer korrekt fra bogen ved at bryde teksten op. Men hvis man overser, at teksten faktisk er brudt op, så fremkommer et citat meget lig det, Information fejlagtigt tilskriver Coates:

Det bemærkes, at der efter alt at dømme er tale om direkte afskrift fra en anmeldelse fra en af de mest kendte aviser overhovedet om en af årets mest omtalte udgivelser i USA fra en af de mest kendte anmeldere i verden, Michiko Kakutani.

Information har stillet AG en række direkte spørgsmål til dette, men hun har ikke ønsket at svare, se dog AG’s indlæg.

Fejlene rettes og beklages i avisen og på Information.dk:

Berigtigelse

»Information anmeldte 18. juli 2015 Ta-Nehisi Coates bog ’Between the World and Me’. Teksten er en boganmeldelse, men synes at tage udgangspunkt i en anmeldelse af bogen i New York Times snarere end selve værket.

Informations anmeldelse har betydelige sammenfald med de bærende pointer uden kildeangivelse til New York Times’ anmeldelse 9. juli 2015.

Information citerer Ta-Nehisi Coates værk fejlagtigt: »du og jeg lever på bunden af et hierarki, der er bygget på slaveri. Sådan var det i 1776, sådan er det i dag.«

I bogen skriver Coates retteligen:

»Du og jeg, min søn, lever 'på bunden'. Sådan var det i 1776, sådan er det i dag.«

New York Times anmelder citerer korrekt fra bogen ved at bryde teksten op. Men hvis man overser, at teksten faktisk er brudt op, så fremkommer et citat meget lig det, Information fejlagtigt tilskriver Coates.

Der burde være sket korrekt kildeangivelse til New York Times. Samtidig kan teksten desværre ikke regnes som Informations selvstændige boganmeldelse, selv om den præsenterer sig som sådan.

Information beklager fejlen.«

BEMÆRK: Direkte afskrift i den fejlagtige gengivelse af Coates' citat, derudover store sammenfald af pointer og fakta

New York Times 9. juli 2015 Information 18. juli 2015 It takes the form of a letter from Mr. Coates to his 14-year-old son, Samori, and speaks of the perils of living in a country where unarmed black men and boys — Michael Brown, Tamir Rice, Eric Garner, Walter L. Scott, Freddie Gray — are dying at the hands of police officers, an America where just last month nine black worshipers were shot and killed in a Charleston, S.C., church by a young white man with apparent links to white supremacist groups online.



Det åbne brev til Samori, hans snart 15-årige søn, er skarpt og præcist i både sit udtryk og indhold. Teksten er dertil flydende og sat i relief af nylige hændelser, der om noget har vist, hvor megen vold der fortsat bliver udøvet mod den afroamerikanske krop, som er bogens fokus. Michael Brown, Tamir Rice, Eric Garner, Walter L. Scott, Freddie Gray er navne, der i dag er kendte over hele verden, navnene på døde sorte unge mænd og drenge (Tamir Rice var blot 12 år, da han blev skudt af en hvid politibetjent fra en bil, fordi han legede i en park med et legetøjsgevær). Og for blot en måned siden blev ni sorte kristne myrdet i en kirke i Charleston i South Carolina af en forstyrret ung mand med ideer om hvidt overherredømme. “Between the World and Me” (which takes its title from a Richard Wright poem) offers an abbreviated portrait of the author’s life at home, focusing mainly on the fear he felt growing up. Fear of the police, who he tells his son “have been endowed with the authority to destroy your body,” and who also possess a dominion of prerogatives that include “friskings, detainings, beatings, and humiliations.” And fear of the streets where members of crews — “young men who’d transmuted their fear into rage” — might “break your jaw, stomp your face, and shoot you down to feel that power, to revel in the might of their own bodies,” where death might “billow up like fog” on an ordinary afternoon. The “need to be always on guard” was exhausting, “the slow siphoning of essence,” Mr. Coates writes. Han ser tilbage på sin egen barndom i Baltimore, hvor han konstant var bange. Både for de mestendels hvide autoritetsfigurer (først og fremmest politiet og myndighederne) men også for den vold, han så udfolde sig i gademiljøet, hvor angste unge mænd blev forvandlet til bevæbnede hætteklædte gangstere med adgang til biler, damer og stoffer. »Døden var allestedsnærværende som en fugtig tåge om eftermiddagen … det var udmattende altid at være på vagt,« skriver han.

Mr. Coates — a national correspondent for The Atlantic — contrasts this world of the streets with the “other world” of suburbia, “organized around pot roasts, blueberry pies, fireworks, ice cream sundaes, immaculate bathrooms, and small toy trucks that were loosed in wooded backyards with streams and glens.” He associates this clichéd suburban idyll with what he calls “the Dream” — not the American dream of opportunity and a better life for one’s children; not Martin Luther King Jr.’s dream of freedom and equality (which the Reverend King observed was “a dream deeply rooted in the American dream”), but instead, in Mr. Coates’s somewhat confusing use of the term, an exclusionary white dream rooted in a history of subjugation and privilege. Over for denne verden står det, Coates i sin bog kalder »Drømmen«. Drømmen har ikke noget at gøre med den amerikanske drøm – om end man kan sige, at den passer ind i dette, det mest amerikanske narrativ af dem alle. Drømmen udgøres af det (hvide), fredelige forstadsparadis, som den unge Ta-Nehisi kan se på tv og en sjælden gang har lejlighed til at besøge. En anden verden, hvor blonde børn leger fredeligt på villavejene, spiller fodbold og »hvor en teenagedrengs største problem er at finde en pige, der vil være kærester«, hvor mødrene hænger vasketøj op og ser glade på de fædre, der griller i weekenden og kommer hjem sidst på eftermiddagen fra deres arbejde. I Drømmen er der ingen stoffer, bander, narko eller gadevold. Der laves lektier, spilles basketball og spises karamelbeklædte æbler. There is a Manichaean tone to some of the passages in this book, and at times, a hazardous tendency to generalize…



Sometimes Mr. Coates can sound as though he’s ignoring changes that have taken place over the decades, telling his son that “you and I” belong to “that ‘below’ ” in the racial hierarchy of American society: “That was true in 1776. It is true today.” …den i lange stræk uforsonlige tone i bogen kan af og til føles som en insisterende prædiken, hvor nuancerne bevidst er udeladt. F.eks. når Coates skriver til sin søn, at »du og jeg lever på bunden af et hierarki, der er bygget på slaveri. Sådan var det i 1776. Sådan er det i dag.« Such assertions skate over the very real — and still dismally insufficient — progress that has been made. After all, America has twice elected a black president.

overtegnede har svært ved at acceptere påstanden om, at det også er en udtømmende beskrivelse af USA i dag. Et USA, der på trods af de uomgængelige dybe raceforskelle og uretfærdigheder har en sort præsident på 7. år At other moments in this powerful and passionate book, Mr. Coates acknowledges such changes. In fact, his book often reads like an internal dialogue or debate.

He points out that his son has expectations, hopes — “your dreams, if you will” — that he did not have at his age, and that he, himself, does not know “what it means to grow up with a black president, social networks, omnipresent media, and black women everywhere in their natural hair.”

“The grandness of the world,” he tells Samori, sounding a more optimistic note, “the real world, the whole world, is a known thing for you.” hvis en bog skal have berettigelse som andet end et flammende kampskrift til en allerede overbevist menighed, er det vigtigt, at budskabet ikke drukner i indædt retorik. Det gør hovedparten af bogen heldigvis heller ikke. Og derfor kan den anbefales som et af de bedste nyere bud på en forståelse af racerelationerne i USA i dag. Og i øvrigt også en, der trods bogens oprørte tone, ender med et budskab om drømme og optimisme; drømme, som Coates erkender vil være unikke for hans søn, og som han ikke selv nødvendigvis vil kunne begribe.



Artikel 4: Velkommen i min boble

http://www.information.dk/550553

Artiklen er en klumme fra den 2. november 2015 om opsplitningen af USA. Den tager afsæt i AG’s familie og livet i Washington, og det meste af indholdet er helt uproblematisk.

Men klummen indeholder en pointe, som er identisk med L.A. Times' formulering af en pointe fra forfatteren Charles Murray.

Det drejer sig som dette afsnit, der er uden kildeangivelse:

Før 1960’erne deltog amerikanere på tværs af alle klasser i en traditionel fælles kultur baseret på et borgerligt, socialt engagement, der værdsatte dyder som ægteskab, flid, ærlighed og religiøsitet – krediteret som American exceptionalism af Alexis de Tocqueville i klassikeren Demokrati i Amerika.

Denne formulering optræder også i L.A. Times anmeldelse 12. februar 2012 af Charles Murrays bog, ’Coming Apart: The State of White America, 1960-2010’.

Weekendavisen har rejste dette spørgsmål over for AG i forbindelse med researchen til en artikel om dette i december. I en email, som AG har delt med Information, svarer hun:

»Det fremhævede citat er ikke et citat fra LA Times, men derimod fra min egen anmeldelse fra for tre år siden af Charles Murrays nyeste bog. Se det nøjagtige citat her (der anvender Murrays egne ord, som jeg har brugt og som LA Times også synes at have brugt – uden at citere Murray heller).«

Men L.A. Times angiver faktisk – i modsætning til hvad AG oplyser - Murray som kilden til pointen i et indirekte citat.

I mailen linker AG til sin egen anmeldelse af Murrays bog i Information 24. marts 2012. I denne anmeldelse optræder formuleringen rigtigt nok også.

AG’s oprindelige anmeldelse er dog skrevet mere end en måned efter L.A. Times’ anmeldelse – og dermed udelukker kronologien ikke, at der kan være tale om, at formuleringen er overtaget uden kildeangivelse fra L.A. Times.

AG anfører, at der skulle være tale om »Murrays egne ord«.

Information har derfor søgt i en pdf-udgave af Murrays bog. Vi har forgæves søgt på hele citatet, vi har søgt på Tocqueville, ’American exceptionalism’ samt den helt konkrete og ret unikke sammenstilling af ordene ’marriage, industriousness, honesty and religiosity’. Passagen findes ikke pdf-udgaven af bogen.

Information har forelagt AG dette, men har ikke modtaget noget svar, se dog AG’s indlæg.

Information må på den baggrund lægge til grund, at AG har overtaget denne distinkte formulering fra L.A. Times uden kildeangivelse. Det burde være kildeangivet.

Fejlen rettes og beklages i avisen og på Information.dk:

Berigtigelse

»Klummen »Velkommen i min boble«, som Information bragte 2. november 2015, indeholdt denne passage:

»Før 1960’erne deltog amerikanere på tværs af alle klasser i en traditionel fælles kultur baseret på et borgerligt, socialt engagement, der værdsatte dyder som ægteskab, flid, ærlighed og religiøsitet – krediteret som American Exceptionalism af Alexis de Tocqueville i klassikeren Demokrati i Amerika.«

Information er blevet bekendt med, at samme formulering optræder 12. februar 2012 i L.A. Times anmeldelse af en bog af forfatteren Charles Murray, ’Coming Apart: The State of White America, 1960-2010’.

Pointen er Murrays, formuleringen efter alt at dømme L.A. Times’, hvilket burde være nævnt.

Information beklager fejlen.«

Artikel 5: Vi er alle fra det afrikanske kontinent

http://www.information.dk/537403

Information gennemgår i en artikel fra 23. juni 2015 debatten om amerikanske Rachel Dolezal, som udgav sig for at være farvet. Der er generelt gode kildeangivelser i artiklen, men også kritisable fejl og mangler.

Afsættet for Informations artikel er efter alt at dømme en artikel fra Slate 12. juni 2015: Is Rachel Dolezal Black Just Because She Says She Is?

Information præsenterer og citerer sin første kilde sådan her:

I de afroamerikanske politiske miljøer har dommen dog været ensidig negativ. »Man kan ikke som hvid vælge at blive sort, fordi man har lyst til det. Som hvid kan man aldrig bære byrderne med vold og racisme, og man kan altid melde sig ud igen. Det er en hån,« som aktivisten Jamelle Bouie siger det til hjemmesiden Slate.

Dette citat er tilsyneladende ikke korrekt.

1) Jamelle Bouie er ikke aktivist. Han er ’chief political correspondent’ hos Slate og forfatter til en artikel/klumme om Rachel Dolezal-sagen.

2) Jamelle Bouie skriver eller siger tilsyneladende ikke noget sted på Slate.com, sådan som han er citeret af Information.

Korrekte citater og præcision i omgangen med kilder er afgørende for Informations troværdighed.

I Kulturministeriets vejledning for god citatskik hedder det, at et citat f.eks. kan være ulovligt, hvis »citatet er forvansket, fx er omskrevet eller fejlciteret (citatfusk)«.

Information har kontaktet Jamelle Bouie, som skriver i en email:

»I don't believe I was interviewed by your colleague, nor is it accurate to present me as an "activist," when I am not. As far as I know, I've never spoken that quote and neither it nor any variation has appeared in my writing.«

Citatet må derfor anses for at være forkert. Det er et alvorligt brud på god citatskik.

Information har forelagt dette for AG, som ikke har ønsket at svare på spørgsmål, se dog AG’s indlæg.

Fejlen rettes i avisen og på information.dk

Berigtigelse

»I en artikel 23. juni 2015 om Rachel Dolezal, som udgav sig for at være farvet, citerede Information Jamelle Bouie fra Slate.com for følgende:

»Man kan ikke som hvid vælge at blive sort, fordi man har lyst til det. Som hvid kan man aldrig bære byrderne med vold og racisme, og man kan altid melde sig ud igen. Det er en hån.«

Det har ikke været muligt at finde dette citat på Slate.com, og Jamelle Bouie skriver i en email til Information, at han ikke genkender citatet, som noget han - så vidt han husker - på noget tidspunkt har sagt eller skrevet.

Citatet må derfor anses for at være forkert. Det er et alvorligt brud på god citatskik.

I artiklen præsenteres Jamelle Bouie i øvrigt som aktivist. Hans korrekte titel er ’chief political correspondent’ på Slate.

Information beklager fejlene.«

Artikel 6: Gymnasielærer fyret for homo-digt

http://www.information.dk/535167

3. juni 2015 bragte Information en relativt kort artikel, som refererede en historie fra et andet medie - en artikel fra Daily Beast 28. maj 2015: ’Award-Winning Teacher Fired for Reading an Allen Ginsberg Poem’.

Ifølge Informations interne regler skal det fra en sådan artikels begyndelse gøres klart, at historien er hentet fra et andet medie og hvilket.

Information gør ikke fra artiklens begyndelse klart, at historien er hentet fra et andet medie og hvilket. Dette er en klar fejl.

I sidste afsnit henvises der til Daily Beast, men læseren kan ikke få andet indtryk end, at henvisningen alene drejer sig om citatet:

Den lokale avis fordømte også Olio i en leder, mens flere elever på den anden side var rasende og skamfulde over »overhovedet at være elev på et så snæversynet gymnasium«, som en af dem udtrykte det over for onlinemediet Daily Beast.

Ikke alene burde der have været kildeangivet fra artiklens begyndelse – der er heller ingen elever, som over for Daily Beast i et direkte citat udtaler, at de er rasende og skamfulde over »overhovedet at være elev på et så snæversynet gymnasium«.

En tidligere elev refereres rigtigt nok indirekte for noget lignende, men siger ikke noget om »snæversynet«. Selv hvis eleven, hvad der ikke er tilfældet, havde benyttet dette udtryk, er det ikke god citatskik at omformulere et indirekte citat til et direkte, netop fordi journalisten ikke kan vide, hvordan ordene er faldet.

AG oplyser i e-mail til Weekendavisen, som har spurgt til sagen i forbindelse med en artikel i december, at hun ikke ser noget problem; at historien var overalt i amerikanske medier; at der ikke er noget sprogligt overlap, men at indholdet selvfølgelig er det samme; samt at hvor hun faktisk citerer Daily Beast, henviser hun til hjemmesiden.

Information har stillet en række spørgsmål til det fejlagtige citat til AG, men hun har ikke ønsket at svare.

AG oplyser dog, at hun ikke har haft kendskab til Informations interne retningslinjer, selv om de er tilgængelige elektronisk i personalehåndbogen, også for avisens freelancere.

AG’s forklaring ændrer ikke ved, at der hverken er citeret eller kildeangivet korrekt.

Fejlene rettes og beklages i avisen og på Information.dk:

Berigtigelse

»3. juni 2015 bragte Information en artikel, som refererede en historie fra Daily Beast 28. maj 2015: ’Award-Winning Teacher Fired for Reading an Allen Ginsberg Poem’.

Det burde være gjort klart for læseren fra artiklens begyndelse, at historien er hentet fra Daily Beast.

I artiklen citerer Information flere tidligere elever for at være rasende og skamfulde over »overhovedet at være elev på et så snæversynet gymnasium«. Det direkte citat findes ikke i artiklen i Daily Beast.

Det er et alvorligt brud på god citatskik.

Information beklager fejlene.«

Artikel 7: Fremtidens samfund bygges i The Valley

http://www.information.dk/531792

Informations skrev 27. marts 2015 en længere artikel om Silicon Valley.

Artiklen i Information er helt uden konkrete kildeangivelser på nær til sidst, hvor der i en indskudt sætning står om en kvindelig iværksætter, at hun »fortæller i tidsskriftet Business Weekly, at hun mødte de fleste af sine støtter og investorer til møder og fester i Silicon Valley.« Denne kildehenvisning er korrekt.

Weekendavisen har i december rejst kritik af artiklen. Hvor Information opgiver kilden som Business Weekly, peger Weekendavisen – tilsyneladende med rette - på magasinet The Entrepreneur som den egentlige kilde til et par bærende afsnit i artiklen. Der er ikke tale om afskrift, men om en fri gengivelse af fakta hentet fra The Entrepreneur. Det nævnes ikke i Informations artikel, at omtalen af virksomhederne Getaround og LightSail Energy efter alt at dømme stammer fra artiklen Top 30 startups to Watch i magasinet The Entrepreneur fra 15. september 2014.

Der burde være sket kildeangivelse.

AG har ikke ønsket at svare direkte på en række spørgsmål fra Information i den anledning, se dog AG’s indlæg.

Til Weekendavisen har AG oplyst, at det faktuelle indhold alt sammen er offentlige tilgængelige oplysninger, som hun ikke behøver at kildeangive; at hun trak på mange forskellige kilder; samt at historierne om f.eks. Getaround er velbeskrevne i blogs og techmagasiner »en masse«:

»Jeg er selvsagt ikke en ekspert i bioteknologi eller start-ups så det er åbenlyst, at hele det faktuelle indhold, hele artiklen, er noget, jeg har læst andre steder. Men igen er det vigtigt at notere sig, at om end indholdet er det samme, er der intet i dine eksempler, der beviser, at dette kommer fra de to artikler, du nævner. Det kan komme mange steder fra.«

Selv om f.eks. enkelte fakta efter reglerne for god citatskik utvivlsomt kan gengives uden kildeangivelse, og selv om historierne om firmaerne har været fortalt flere steder, burde de ret detaljerede beskrivelser af de pågældende virksomheder og deres historie være kildeangivet.

Samlet set er kildegrundlaget uoplyst for læserne, hvilket kan konstateres ved en almindelig gennemlæsning.

Det påhviler den ansvarlige redaktør at sørge for, at kildegrundlaget gøres klart, hvor det ikke måtte være det før publicering. Dette er ikke sket her.

Informations artikel nævner nogle af de mest berømte firmaer i verden og spørger: »Hvad driver al den virketrang og idérigdom?« Profit er det ikke, derimod »et brændende ønske om at gøre verden til et bedre sted.« Blandt de nævnte firmaer er softwarevirksomheden Palantir, hvor AG’s ægtefælle har en ledende stilling.

AG oplyser i en email, at dette forhold var redaktøren bekendt, hvilket den pågældende ikke kan udelukke.

Information burde som minimum have oplyst, at artiklens forfatter er gift med en ledende medarbejder i Palantir, som omtales rosende i artiklen.

Fejlene rettes og beklages i avisen og på Information.dk:

Berigtigelse

»Information bragte 27. marts 2015 en længere artikel om en række teknologivirksomheder i Silicon Valley.

Det gøres ikke klart for læserne, hvad kildegrundlaget er. Omtalen af virksomhederne Getaround og LightSail Energy har sammenfald med dele af artiklen Top 30 startups to Watch i magasinet The Entrepreneur fra 15. september 2014, hvilket ikke gøres klart for læseren.

Det beklager vi.

Derudover er der et problem med journalistens habilitet, hvilket ifølge journalisten var oplyst for redaktionen. Som minimum burde Information have sørget for at oplyse, at artiklens forfatter er gift med en ledende medarbejder i firmaet Palantir, der omtales rosende i artiklen.

Det beklager vi også.«

BEMÆRK: Ikke direkte afskrift, men sammenfald af pointer og fakta

Entrepreneur 15. september 2014 Information While taking classes at Silicon Valley’s Singularity University, Sam Zaid and Jessica Scorpio were challenged by Google's Larry Page to positively impact 1 billion people in 10 years. They considered transportation, and realized that, with the average car sitting idle 22 hours each day, there was an opportunity for people to share their cars instead of adding more cars to the road. The duo were already working to launch Getaround when they met Elliot Kroo at iPhone DevCamp in 2009. With the final piece of the puzzle now in place, Getaround was born.



I 2010 mødte de daværende studerende på Silicon Valleys tværdisciplinære uddannelsesinstitution Singularity University Sam Zaid og Jessica Scorpi en af Googles grundlæggere, Larry Page (MA fra Stanford). Han stillede de to lovende studerende over for en udfordring: »Kan I opfinde noget, der vil have en positiv effekt for en milliard mennesker over de næste 10 år,«



Zaid og Scorpi gik i brainstorm mode og valgte transport som deres felt. Gennem hurtige udregninger fandt de ud af, at den gennemsnitlige amerikanske bil ikke bruges til noget i 22 af døgnets 24 timer. I stedet for at købe nye biler, ville det med andre ord være en oplagt ide - både for den enkelte forbruger og set ud fra et ressourcesynspunkt -at dele biler med hinanden. De to idemagere havde allerede mødt iPhones Elliot Kroo, da de deltog i en anden aktivitet i The Valley, nemlig iPhone DevCamp i 2009 (et seminar til udvikling af ideer, der kunne anvendes til Apples iPhone). I 2010 var de klar til at søsætte deres ide, startup'en Getaround. Good neighbors will lend you a cup of sugar or a light bulb when you need it. Great neighbors will lend you their car. Complete strangers that lend you their car? Well, they must be one of the 200,000-plus members of Getaround, a peer-to-peer car rental community. The idea is that those who need a car can get one and those who aren’t using their car can make some extra money. Car owners set the terms of availability and the rates. For lenders that don’t want to hand off their keys in person, the company also has technology that will allow renters to open up the car from their cell phones. All cars on the service are covered by primary insurance during the rentals, but owners must have their own insurance as well. Getaround virker med Zaids og Scorpios egne ord ud fra de samme principper, som »når en nabo låner dig en kop sukker eller en elpære, fordi du selv er løbet tør«. Blot handler det altså om at dele sin bil med andre.



For at sikre sig, at man kan stole på et menneske, der ikke fysisk er ens nabo, skal man melde dig ind i Getaround, der i dag har over 200.000 medlemmer. Man bestemmer selv, hvad det skal koste at låne ens bil. Getaround forsikrer bilen, og hvis man ikke vil af med nøglen, tilbyder firmaet at installere en teknologisk løsning, hvor man kan starte og spore bilen via sin Smartphone.

One of the biggest roadblocks to greater energy efficiency is the storage component -- but LightSail Energy thinks it has a solution. The company, which was founded by Danielle Fong, Steve Crane and Edwin Berlin, has found a way to use compressed air to create what it calls the “cleanest and most economical” energy storage systems. And Silicon Valley seems to AGee -- the 55-person company counts Bill Gates, Peter Thiel and renowned VC firm Khosla Ventures among its investors. Idékvinden bag den bæredygtige startup LightSail Energy, Danielle Fong, tog sin kandidatgrad i teoretisk og anvendt fysik ved eliteuniversitet Princeton, men måtte til The Valley, før hun i 2011 fandt støtte til at realisere sin ide om at opbevare energi og forbedre det amerikanske el-net »på den reneste og mest økonomiske måde« via brug af »komprimeret luft«. Ved at netværke – hun fortæller i tidsskriftet Business Weekly, at hun mødte de fleste af sine støtter og investorer »til møder og fester« i Silicon Valley – lykkedes det hende at etablere sin virksomhed sammen med kollegerne Steve Crane og Ed Berlin med finansiering fra bl.a. investorkendisser som Bill Gates og Peter Thiel samt det veletablerede venturekapitalfirma Khosla Ventures. In our ever more connected world, energy sustainability and efficiency is of critical importance. We like that LightSail is trying to tackle one of the most long-standing problems facing the energy industry, and we think it has potential to change the future of the grid as we know it. Som tidsskriftet skriver i sin bedømmelse af virksomheden, er LightSail en af fremtidens vindere, fordi firmaet »forsøger at tackle et af den globale energiindustris vanskeligste problemer og har potentialet til at forandre elnettet, som vi kender det i dag«.

Artikel 8: Det er stadig svært at få henrettelser til at fremstå ’hurtigt, humant og smertefrit’

http://www.information.dk/499346

Artiklen om den mislykkede henrettelse af Clayton Lockett fra 31. maj 2014 mangler kildeangivelser. De første 2/3 dele af artiklen har serier af fakta og flere direkte citater, som læseren ikke kan se, hvor Information har fra.

Artiklens indledning kildeangives f.eks. ikke:

»Det var ikke meningen, at det skulle være gået sådan, da staten Oklahoma den 29. april i år kl. 18.23 påbegyndte henrettelsen af den 39-årige morder og voldtægtsforbryder, Clayton Lockett. Han var blevet dømt til døden tilbage i 2000, efter at han i 1999 gennem-bankede, voldtog og skød den 19-årige Stephanie Neiman, som slutteligt blev begravet levende.

Tidligere på dagen havde Lockett forsøgt at skære i sine arme, men vagterne ved Oklahoma State Penitentiary fængsel i byen McAlester havde pacificeret ham ved hjælp af en en strømpistol. Vidner har forklaret til de amerikanske medier, at den dømte blev erklæret bevidstløs umiddelbart efter den første bedøvende sprøjte.

Den del gik efter planen. Der gik 10 minutter, hvorefter to andre stoffer, som skulle forårsage lammelse, hjertestop og en deraf følgende ekspedit død, blev sprøjtet ind i hans lyske kl. 18.33. Men herefter gik det galt. Den fastspændte Lockett vågnede omkring kl. 18.36. Han begyndte ifølge vidnerne at gispe efter vejret og vride sig på båren, mens han skar tænder og rystede på hovedet. »Åh mand. Jeg er ikke … der er noget galt,« lød det. Kl. 18.37 forsøgte han at rejse sig. Hans advokat sagde efterfølgende i en erklæring, at hele seancen »mindede om en torturscene«. Kl. 18.43 beordrede Oklahomas fængselsdirektør, Robert Patton, henrettelsen stoppet. Persiennerne blev trukket for, og vidnerne kunne derfor ikke se, hvad en læge senere forklarede, nemlig at venen i Locketts lyske var »eksploderet«, og at de dødbringende stoffer derfor ikke »i tilstrækkelig mængde var kommet ind i kroppen på forbryderen«. Lockett døde imidlertid alligevel samme aften, kl. 19.06, af et hjertestop.

Oklahoma, der er én ud af 32 amerikanske stater, som fortsat kan henrette dødsdømte – Texas har rekorden – offentliggjorde i ugerne efter sine tal for henrettelser: »I de foregående 19 henrettelser er døden indtruffet efter mellem seks og 12 minutter«. Myndighederne i staten anser dette tidsrum for »acceptabelt og effektivt«.«

Den manglende kildeangivelse kan konstateres ved en almindelig gennemlæsning. Det påhviler den ansvarlige redaktør at sørge for, at kildegrundlaget gøres klart, hvor det ikke måtte være det før publicering. Dette er ikke sket her.

Samtidig er der et andet problem: Information viderebringer for længst rettede fejlagtige detaljer fra henrettelsen. Information gengiver, at Clayton Lockett ifølge vidnerne begyndte at gispe efter vejret og vride sig på båren, mens han skar tænder og rystede på hovedet. »Åh mand. Jeg er ikke … der er noget galt,« lød det.

New York Times er kilden til denne misforståelse. Avisen rettede selv denne misforståelse 2. maj 2014, men de er alligevel gledet ind i artiklen i Information 31. maj 2014.

Det er i øvrigt ikke den eneste faktuelle fejl i indledningen. Information skriver, at Clayton Lockett voldtog den 19-årige Stephanie Neiman. Det er ikke korrekt. Misforståelsen skyldes formentlig, at Stephanie Neiman var et af to ofre. Det var hendes veninde, som blev voldtaget.

I artiklen optræder tre direkte citater i streg – udtalelsen fra højesteretsdommer William Brennan fra 1994, samt to udateret fra Robert H. Kirschner samt republikaneren Rick Brattin – uden kildehenvisninger til, hvor de stammer fra. Her er f.eks. Brattins citat.

»Jeg synes, det er mere inhumant at have en person bundet til en stol, mens en læge stikker i dem 10 gange, indtil han finder en vene og derefter står og ser gift flyde ind i en kroppen på den dømte som på en hund, der bliver aflivet end at få bind for øjnene og modtage sin straf ved at blive skudt,« lyder det for eksempel fra lederen af Missouris lovgivende forsamling, republikaneren Rick Brattin.

Det har ikke været muligt at identificere ét bestemt forlæg – der synes at være hentet oplysninger fra mange forskellige kilder på nettet, hvoraf tre er angivet i artiklen: Pew, Time Magazine og The Star.

Sidstnævnte præsenteres i øvrigt som ”lokalavisen The Star”. Det er forkert. Der er efter alt at dømme tale om Toronto Star, Canadas største dagblad.

Information har stillet AG en række direkte spørgsmål i den anledning, men hun har ikke ønsket at svare, se dog AG’s indlæg.

Fejlene bør rettes og beklages i avisen og på Information.dk:

Berigtigelse

»Information bragte 31. maj 2014 en artikel om den mislykkede henrettelse af Clayton Lockett.

En stribe direkte citater og afsnit mangler kildeangivelser, hvorved læseren ikke kan vurdere oplysningernes validitet eller oprindelse, hvilket er kritisabelt.

Der er derudover nogle faktuelle fejl:

Clayton Lockett voldtog ikke som anført i artiklen sit 19-årige offer, Stephanie Neiman.

Det var ikke som anført i artiklen Clayton Lockett, men en medarbejder ved fængselsvæsenet, som under Locketts henrettelse udbrød: »Der er noget galt.«

Desuden præsenterer vi i artiklen »lokalavisen The Star«. Der er rettelig tale om Toronto Star, Canadas største dagblad.

Vi beklager fejlene.«

Artikel 9: Når vold og sport får kvinderne på banen

http://www.information.dk/510016

Information bragte 19. september 2014 en artikel om de amerikanske kvinders syn på NFL efter en stribe skandaler om vold, sexisme og hovedskader. Artiklen bar overskriften »Når vold og sport får kvinderne på banen«.

To dage tidligere bragte New York Times en artikel under overskriften »Women’s Views on N.F.L. Dim in Wake of Domestic Violences Cases.«

Væsentlige dele af Informations artikel – den bærende idé, opbygning og store dele af indholdet – er sammenfaldende med artiklen i New York Times.

Det oplyses ikke i artiklen.

New York Times’ artikel går ind på en case-person, den beskriver dernæst ugens skandaler og de mulige konsekvenser for ligaen og truslerne fra sponsorerne for så til sidst at gå ud på case-personen igen.

Der er ikke tale om afskrift i Information. Der er tale om, at Information efter alt at dømme låner idé, opbygning og store dele af indholdet fra New York Times-artiklen til sin artikel i Information, men eneste kildehenvisning til New York Times er til slut i Informations artikel:

»For som NFL’s marketingchef, Mark Waller, siger til New York Times: ”Det er i stigende grad matriarken i familien, der bestemmer, hvad familien skal lave. Hvad familien dyrker af sport og ser på tv, og hvilke produkter, der bliver købt. Den rolle, kvinden spiller i hjemmet, er enorm. På den følelsesmæssige side har kvinden redebyggerrollen og afgør ofte, hvad familien samles omkring, hvilket vi ser som grundlæggende. Fællesskabsaspektet er en del af fodboldspillet i Amerika.”«

Læseren efterlades med det fejlagtige indtryk, at det kun er selve citatet, der kildeangives – det bliver aldrig klart, at væsentlige dele af indholdet af New York Times’ artikel er sammenfaldende med artiklen i Information.

Information har stillet AG en række direkte spørgsmål til dette, men hun har ikke ønsket at svare, se dog AG’s indlæg.

Fejlen bør rettes og beklages i avisen og på information.dk:

Berigtigelse

»Informations bragte 19. september 2014 en artikel om de amerikanske kvinders syn på NFL efter en stribe skandaler om vold, sexisme og hovedskader. Artiklen bar overskriften »Når vold og sport får kvinderne på banen«.

To dage tidligere bragte New York Times en artikel under overskriften »Women’s Views on N.F.L. Dim in Wake of Domestic Violences Cases.«

Væsentlige dele af Informations artikel – den bærende idé, opbygning og betydelige dele af indholdet – er sammenfaldende med artiklen i New York Times.

Der burde som minimum være kildeangivet.

Vi beklager fejlen.«

BEMÆRK: Ikke direkte afskrift, men betydelige sammenfald i pointer og fakta

New York Times 17. september 2014 Information This time of year, families throughout the Chicago area schedule their weekends around the Bears. Nearly half the city’s televisions tune in to Bears games when they play, and an empty seat is rarely seen at Soldier Field.



Normalt vil amerikanske middelklassefamilier – på tværs af race, klasse og endda køn – planlægge deres weekender omkring nationalsporten American Football.

På gaderne er der mærkbart færre mennesker, når de store kampe tv-transmitteres, og de store stadioner er tilsvarende fyldt til bristepunktet med musik, underholdning og fastfood til et entusiastisk publikum. Like Ms. Larvick, women around the country expressed disillusionment this week as the N.F.L. desperately tried to stanch the public criticism around several controversial cases: Baltimore Ravens running back Ray Rice punching his fiancée in the face, a police report describing abuse of a 4-year-old by Minnesota Vikings running back Adrian Peterson, and the league’s prediction in court documents that nearly a third of its players would end up with severe brain damage. The league announced Wednesday that Peterson and the Carolina Panthers’ Greg Hardy, who is appealing a guilty verdict for assaulting and threatening his ex-girlfriend, were barred from all team activities until their cases were resolved. But by day’s end, another N.F.L. player had been arrested in a domestic-violence case: Arizona Cardinals running back Jonathan Dwyer. De kontroversielle sager er mange. Den mest omtalte er p.t. Baltimore Ravens running back Ray Rice, der knockoutede sin daværende forlovede (nu hustru) Janay Rice i en elevator i et kasino i New Jersey i foråret…



…Dernæst fulgte i denne uge en politirapport, der dokumenterer mishandling af en fireårig. Den lille dreng er blevet slået hårdt med en tynd gren på sine lår, numse og i skridtet, så der gik hul på huden og det blødte. På billederne ses blodudtrædninger og sår forårsaget af drengens far, Minnesota Vikings

running back, Adrian Peterson.

NFL meddelte så onsdag, at Peterson nu er afskåret fra »alle holdaktiviteter«.

Det samme er en anden spiller, Carolina Panthers defensive lineman, Greg Hardy, der just har anket en dom for overfald og trusler mod sin ekskæreste. Den 26-årige Hardy vil ikke lide nød, mens han venter på appeldomstolens ord, for, selv om han ikke kan spille, vil han fortsat oppebære sin årsløn på 13,1 millioner dollar (75 millioner kr.).

Og ikke så snart var onsdagen omme, før sportskanalerne igen kunne sætte Breaking news-skiltet på skærmen: En tredje NFL spiller var blevet anholdt i en voldssag: Arizona Cardinals nye running back 25-årige Jonathan Dwyer, som står anklaget for vold mod sin hustru og for at have »forhindret hende i at ringe 911 (alarmcentralen, red.).« The Radisson Hotel chain suspended its endorsement deal with the Vikings. Anheuser-Busch, one of the league’s most prominent sponsors, said Tuesday that it had told the league it was concerned with the N.F.L.’s handling of the scandals. Og de tunge NFL-sponsorer er da nu også begyndt at tilslutte sig kritikken fra kvindeorganisationer og kommentatorer. Firmaerne Anheuser-Busch, McDonald’s, Visa og Campbell Soup skrev i begyndelsen af ugen til NFL og brugte ord som »skuffet og i stigende grad bekymret«…



…Hotelkæden Radisson meddelte mandag, at firmaet har trukket støtten til Minnesota Vikings. De store sponsorer skaffer NFL indtægter på lige over en milliard dollar (5,75 milliarder kr.) årligt. A CoverGirl ad campaign featuring N.F.L. team colors became an Internet lightning rod when someone altered an image to put a black eye on the model for the Ravens, drawing greater attention to the company’s relationship with the league and catalyzing public pressure for CoverGirl to sever ties. Samtidig opstod en anden Twitter-storm, hvor en planlagt fodboldreklamekampagne fra make-up mærket Covergirl (ejet af NFL-sponsor det multinationale Procter & Gamble) blev kapret som en del af protesten mod voldssagerne. Et billede af en fotomodel, der havde NFL-farverne i baggrunden, blev fotoshoppet, så modellen fremstod med et blåt øje. Sloganet »Put Your Game Face On« blev pludselig transformeret til en radikal protest mod hustruvold og en del af kampagnen for, at kosmetikmærket Covergirl skulle trække sig som sponsor for NFL. Amid the outcry, Goodell appointed four women to help shape the league’s policies on domestic abuse and hired Cynthia Hogan as the N.F.L.’s chief lobbyist in Washington. She has worked in the Obama administration and helped Vice President Joseph R. Biden Jr. shape the Violence Against Women Act when he was in the Senate. I slutningen af ugen svarede NFL så igen. Ligaen meddelte, at den havde nyansat »fire kvinder til at hjælpe med at forme ligaens retningslinjer om vold i hjemmet«.

En af kvinderne er Cynthia Hogan, der tiltræder som NFL’s cheflobbyist i hovedstaden. Hun har tidligere arbejdet for den daværende senator, nu vicepræsident, Joe Biden. Hogan var bl.a. ansvarlig for udarbejdelsen af en amerikansk lov mod hustruvold.

Artikel 10: Muhammed i metroen

http://www.information.dk/534838

30. maj 2015 bragte Information en gengivelse af en artikel bragt i Washington Post to dage tidligere: »Muhammad on the Metro? AFDI’s Pamela Geller on her plan for cartoon WMATA ads.«

Informations artikel har samme rubrik som første del af artiklen i Washington Post, og indholdet er i det store hele et referat af sagen, som den fremstilles her. Der er dog tilføjet kommentarer fra kilden Pamella Geller til tv-stationen NBC.

Ifølge Informations retningslinjer for en relativt kort artikel, som refererer en historie fra et andet medie, skulle det fra artiklens begyndelse være gjort klart, hvilket medie historien er hentet fra. Det er ikke fra artiklens begyndelse gjort klart, at historien er hentet fra et andet medie og fra hvilket.

Information nævner først Washington Post’s artikel sent i artiklen – og da avisen nævnes, efterlader Information det indtryk, at Washington Post alene er kilden til en uddybende bemærkning fra en af artiklens kilder.

Det er i strid med Informations interne retningslinjer, og der burde være sket tydelig kildeangivelse.

Information har stillet AG en række direkte spørgsmål i den anledning, men hun har ikke ønsket at svare, se dog AG’s indlæg.

Hun skriver i en e-mail, at hun ikke har haft kendskab til Informations regler og anfører, at redaktøren burde have gjort hende opmærksom på sådanne.

Reglerne er tilgængelige elektronisk i Personalehåndbogen, også for freelancere.

Fejlen bør rettes og beklages i avisen og på information.dk:

Berigtigelse

»Information bragte 30. maj 2015 en artikel under overskriften »Muhammed i metroen«.

Ved en fejl fremgik det ikke klart fra artiklens begyndelse, at Washington Post to dage tidligere havde bragt en lignende historie under en lignende overskrift. Tværtimod efterlod en kildehenvisning det indtryk, at Washington Post alene var kilde til nogle uddybende bemærkninger fra en kilde.

Det strider imod Informations retningslinjer, og der burde være kildeangivet.

Information beklager fejlen.«

Artikel 11: En charmerende og brutal netværker

http://www.information.dk/544212

Artiklen bærer en rubrik, som ikke er den samme som, men har store ligheder med en artikel i Guardian 8. juli 2011: »Rebekah Brooks: A ruthless, charming super-schmoozer«

Det meste af Informations artikel har store sammenfald med Guardians tekst, selv om der også er tilføjelser og selvstændige formuleringer, som giver ekstra forklaringer og kontekst for en dansk læser.

Der synes derudover også at være tale om sammenfald med en artikel i Vanity Fair 31. januar 2012: »Untangling Rebekah Brooks«

To steder henvises der til Guardian og Vanity Fair, men der henvises alene efter direkte citater, og det må for læseren opfattes som en henvisning til det pågældende citat og er helt utilstrækkeligt som kildehenvisning, ikke mindst i betragtning af de betydelige sammenfald i indhold.

Anvendelsen af Guardians materiale burde være kildeangivet, men selv hvis det var sket, har gengivelsen af indhold herfra et kritisabelt omfang.

I et svar til Weekendavisen, som skrev om artiklen i en artikel 18. december 2015, anfører AG, at rubrikkerne er forskellige; at historierne om den portrætterede er meget velkendte og velbeskrevne i britisk presse; at hun bruger sine egne formuleringer; samt at hun kan have flere citater og flere oplysninger andre steder fra, fordi de har optrådt flere steder i britisk presse.

Svaret fra AG kan ikke føre til anden konklusion end, at der er tale om for omfattende sammenfald med indhold fra Guardian uden kildeangivelse. Samtidig er der gennem artiklen lange passager, som i øvrigt er uden kildeangivelse. Samlet set er det svært for læseren at danne sig et indtryk af Informations kildegrundlag, oplysningernes validitet og artiklens troværdighed.

Det gør ikke sagen bedre, at der ifølge AG selv kan være tale om oplysninger andre steder fra også, idet disse eventuelle oplysninger heller ikke er kildeangivet.

Den manglende kildeangivelse kan konstateres ved en almindelig gennemlæsning. Det påhviler den ansvarlige redaktør at sørge for, at kildegrundlaget gøres klart, hvor det ikke måtte være det før publicering. Dette er ikke sket her.

Information har sendt en række direkte spørgsmål til AG, men hun har ikke ønsket at svare, se dog AG’s indlæg.

Fejlene rettes og beklages i avisen og på information.dk:

Berigtigelse

»Information er blevet bekendt med, at store dele af denne artikels indhold er sammenfaldende med artiklen »Rebekah Brooks: A ruthless, charming super-schmoozer« bragt i Guardian 8. juli 2011. Det burde som minimum være tydeligt angivet i artiklen.

Andre dele af artiklen har sammenfald med artiklen »Untangling Rebekah Brooks« i Vanity Fair 31. januar 2012. Det drejer sig om væsentlige dele af levnedsbeskrivelsen, hvor kilden ikke er tilstrækkeligt tydeligt angivet.

Selv hvis dette var sket, er der tale om så stor gengivelse af indhold fra de to medier, at dette er kritisabelt.

Information beklager fejlene.«

BEMÆRK: Enslydende formuleringer flere steder, store sammenfald i pointer og fakta

Guardian 8. juli 2011 Information 5. september 2015 Rebekah Brooks: A ruthless, charming super-schmoozer En charmerende og brutal netværker In 1997, when she was a 29-year-old feature writer on the News of the World, Rebekah Wade made a trip to Westminster to intercept the Conservative MP Jerry Hayes. The paper was planning to run an exposé of the married MP’s affair with his 18-year-old lover, she told him – or as the headline would put it that Sunday: TORY MP 2-timed WIFE WITH UNDERAGE GAY LOVER”. I 1997, da den dengang 29-årige Rebekah Wade arbejdede på tabloid-ugeavisen News of the World, tog hun ind til det britiske parlament i Westminster, for at tale med det konservative medlem af Underhuset Jerry Hayes. Den kendte politiker var gift, men havde en affære med en ung mand på 18 – hvilket avisen agtede at afsløre den følgende søndag, meddelte Wade. Overskriften blev hårdtslående: ”Konservativt parlamentsmedlem bedrager konen med homoelsker under den seksuelle lavalder,” udbasunerede skandaleavisen, der på det tidspunkt var Storbritanniens største avis. Hayes was devasted, but found himself so charmed by the young redhead and the sympathetic manner in which she had delivered the news that he later phoned the News of the World to thank them for the way they handled the story. Jerry Hayes’ liv lå i ruiner efter afsløringen, men ikke desto mindre var han alligevel – til sin egen overraskelse har han tilstået – så charmeret af den unge kvinde med det ildrøde hår, der havde besøgt ham på hans kontor, at han noget tid efter telefonerede avisens ledelse for at takke dem for Wades besøg og den ”sympatiske måde”, hun havde afleveret beskeden om nyheden til ham på Three years later, Wade was the paper’s editor. Less than a decade after that she was chief executive of Britains most powerful newspaper group – at metoric ascent attributed by close observers to this exceptional, potent cocktail of clear-eyed ruthlessness and dazzling charm. Tre år senere overtog Wade posten som chefredaktør. Lidt under 10 år senere var hun administrerende direktør og øverste chef for Storbritanniens mest magtfulde mediehus – News International; nu som dengang ejet af Rupert Murdoch, den australske mediemogul, der si