Den amerikanske film Precious fra 2009 er fremragende. Den blot 16-årige Harlem-pige Precious har netop fået sit andet barn, klarer sig dårligt i skolen og er stærkt overvægtig. I en central scene møder hun den amerikanske socialpolitik gennem en socialrådgiver spillet af Mariah Carey, der stort set intet kan stille op. Som dansker bliver man ikke imponeret over samfundets opbakning.

Tænk, hvis kommunen kunne tilbyde Precious en gratis plads i en vuggestue med uddannet personale. Hvis hendes barn kunne komme i folkeskole med børn fra alle samfundslag. Hvis der blev prioriteret ekstra millioner til sproglig træning i de mindste klasser. Og at hendes boligområde nu ville få privilegeret adgang til en udviklingspakke på ti milliarder kroner til renovering, huslejenedsættelser og boligsocialt arbejde.

Mon ikke Precious ville synes, det lød som en god idé for hende selv og hendes nyfødte søn?

For nylig skrev The New York Times om nogle nye politiske aftaler på Christiansborg, som skal løfte de mest udsatte boligområder. Avisen beskrev det nærmest som et overgreb på forældrene, at børnene skulle i vuggestue. Sådan ser det altså ud for en amerikansk liberal. Det er måske forståeligt, landets historie taget i betragtning.

Men set fra et socialdemokratisk velfærdssamfund virker det besynderligt, at en avis med hovedsæde i en by, hvor tusindvis af børnefamilier lever i håbløs fattigdom, kan blive forarget over gratis vuggestuepladser til alle etårige i udsatte boligområder. Fra Skandinavien opleves det ikke som et overgreb på forældrene, men som en rettighed til børnene.

Borgerlig frihed

Det afslører en grundlæggende anderledes opfattelse af frihed, der rækker helt tilbage til de borgerlige revolutioner i 1700-tallet. Efter Frankrig fik sin første frie forfatning, skrev digteren Anatole France spydigt, at nu fik borgerne endelig lighed for loven, eftersom både de fattige og de rige havde ret til at sove under Seinens broer. Det er vel sagens kerne: I liberalistiske samfund har befolkningen en masse formelle rettigheder, men store dele af befolkningen lever stadig som Precious. I et velfærdssamfund har alle mennesker også en reel mulighed for at realisere deres frihed og forfølge deres drømme.

Metoden er socialdemokratisk politik: anstændige lønninger, sunde boliger, lige adgang til hospitaler, høj kvalitet i offentlige skoler og rimelige sociale ydelser til arbejdsløse og syge.

Kritikken fra The New York Times overrasker os ikke. Men at så mange debattører på den danske venstrefløj begejstret deler artiklen på sociale medier i forargelse over de politiske aftaler, afslører desværre, at den borgerlige forståelse af frihed er ved at slå rødder blandt folk, der kalder sig venstreorienterede.

New York bliver kaldt en smeltedigel. Men enhver, der har været i byen, ved, at det ikke er korrekt. Det er tværtimod et ekstremt parallelssamfund. Byen er religiøst, socialt og etnisk opdelt i en grad, vi slet ikke kender til herhjemme.

Den politiske overbygning på dette er identitetspolitikken, der aktivt understøtter opdelingen af det amerikanske samfund ved at dyrke alle forskellighederne.

Identitetspolitik splitter

Identitetspolitikken taler ikke til os som samfundsborgere. Den har ikke det folkelige fællesskab som målsætning. I stedet appellerer den til alt det, som adskiller os. Den opfordrer os til, at vi hver især skaber vores egne regler og fællesskaber med afsæt i vores baggrund eller identitet.

Identitetsbevægelsen antager nogle gange et komisk udtryk, som når minoritetsgrupper kræver, at den hvide popsanger Justin Bieber ikke må lave dreadlocks i sit hår, fordi det er en afroamerikansk tradition. Men for det meste er dens hovedsigte at kvalificere og diskvalificere folk på baggrund af køn, etnicitet eller seksualitet snarere end kvalifikationer og holdninger. Det handler ikke om, hvad folk kan og vil. Det handler om, hvad de er.

Efter den tragiske brand i Grenfell Tower i London blev de britiske myndigheder kritiseret af identitetspolitikere. Ikke kun for den fejlslagne boligpolitik, der havde koncentreret en stor gruppe af samfundets svageste i et højhus, der ikke var tilstrækkeligt brandsikret. Men også for at sætte en hvid mand i spidsen for den efterfølgende undersøgelse i stedet for en kvinde eller en etnisk minoritet. En tendens, der også vokser i Danmark, hvor begrebet ’hvide mænd’ optræder stadig oftere optræder som erstatning for egentlige argumenter i debatindlæg.

Identitetspolitikerne kan altså, når de er dygtigst, formå at dreje væsentlige samfundsproblemer over i en identitetsdiskussion. Beboerne i Londons betonhøjhuse kan være græsk-katolske, om det er en pakistansk kvinde fra overklassen eller en hvid mand fra overklassen, der undersøger årsagerne til højhusbranden. De har nok alligevel gået på samme kostskole og universitet. Men i den identitetspolitiske verden er logikken, at de almindelige samfundsfunktioner tilpasses stadig flere særkrav. Det vil uundgåeligt opbygge skel og fremme social og etnisk opdeling i samfundet, når det store fællesskab underordnes minoritetgruppers krav.

Drømmen om Ballerup

Et socialdemokratisk samfund fungerer anderledes. Her er det store fællesskabs opgave at sikre lige muligheder for alle, uanset om de er majoritet eller minoritet. Tag for eksempel til Ballerup, hvor Socialdemokratiet gik frem til 58,6 procent af stemmerne ved det seneste kommunalvalg.

Her har man længe gennemført politik i samme boldgade som den, vi netop har aftalt på Christiansborg. De almene boliger anvises, så man sikrer en blandet beboersammensætning. Børnene kommer i vuggestue. Skolelærerne har fokus på sproglig udvikling i de små klasser.

I sådan et samfund er den sociale mobilitet høj. Faktisk er Ballerup mere en smeltedigel, end New York nogensinde har været.

Det er åbenlyst for enhver, at Precious og hendes barn ville have bedre muligheder for at forfølge deres drømme i socialdemokratiske Ballerup end i liberale New York. Men det er mindst lige så interessant, at Precious som sort kvinde i Ballerup ville vokse op i et mere ligestillet og mindre racistisk samfund end det amerikanske. Det bør interessere den hjemlige venstrefløj. Tænk engang; Et socialdemokratisk samfund med stærke fælles institutioner, blandede boligområder og fokus på økonomisk lighed er bedre i stand til at sikre kvinder og minoriteter uden høje indtægter et godt og lykkeligt liv end den borgerlige identitetspolitik.

Det er netop på grund af vuggestuerne, at kvinder kan tjene deres egne penge på arbejdsmarkedet. Det er netop på grund af en bevidst politik om spredning af indvandrerfamilier, at de nye Ballerup-borgere ikke lever i områder plaget af kriminalitet og arbejdsløshed. Det er ikke en tilfældighed, at de skandinaviske velfærdssamfund var de første til at vedtage lovgivning, der sikrer homoseksuelles rettigheder.

Omvendt kan vi se, at det amerikanske samfund, der bygger på borgerlige frihedsbegreber, plages af manglende ligestilling mellem kønnene og diskrimination af etniske minoriteter.

Det er et stigende problem for Socialdemokratiet, at de borgerlige frihedsbegreber vinder indpas på den europæiske venstrefløj. Mens tal fra Danmarks Statistik viser, at børn i tredje generation af gæstearbejdere ikke klarer sig bedre i skolen end anden generation, læner dele af venstrefløjen sig op ad en amerikansk forargelse over, at forældre skal sende deres børn i vuggestue og modtage særlig danskundervisning i 0. klasse.

Vi er helt på det rene med, at nogle måske har besøgt USA og fundet de adskilte bysamfund charmerende og eksotiske, og at de derfor ikke ser nogle problemer i en lignende udvikling i Danmark. Måske ser de endda konturer af den samme charme, hvis de tager på social safari til Gellerup eller Hellerup. Men sådan ser vi ikke på det. Vi vil hellere med S-toget til Ballerup.

Det kan måske lyde lidt kedeligt. Men det er trods alt en samfundsmodel, der har sikret nogle af de lykkeligste, mest velstående og fredeligste samfund i verden.