I de tidlige teenageår oplevede Stephanie masser af eksempler på, at hendes krop og følelser ikke rigtig passede sammen. Da hun var omkring 13 år, så hun på vej hjem fra skole noget pigetøj, der hang på en tørresnor.

Hun vidste godt, at det var forkert at stjæle, men hun vidste samtidig, at hendes forældre ikke ville købe sådan noget tøj til hende. Hun tog tøjet af tørresnoren og lagde det i skoletasken.

Stephanie begyndte at stjæle meget. Nederdele, trøjer og undertøj. Hun bar det stjålne pigetøj under sit drengetøj. Hele sæt tøj. Men en dag blev det opdaget.

"Jeg havde gemt nogle sække under en trappe derhjemme. Jeg kan ikke huske, om det var mine forældre eller min bror, der fandt det," siger hun.

"Jeg var selvfølgelig vildt skræmt, fordi nu havde de fundet ud af, at jeg havde stjålet. De tog fat i mig og sagde, at det var ganske normalt, og at de var glade for, at jeg var begyndt at interessere mig for det modsatte køn. Men fortalte, at man altså ikke må stjæle."

"Det var forvirrende, at de sagde det. Bagefter tog de tøjet med ud i haven og brændte det i en olietønde."

Stephanie følte ikke, at hun måtte være den, hun var. Så hun begyndte at gå i det tøj, forældrene gerne ville have hende til at gå med. Det virkede som den nemmeste løsning.

Hun prøvede at være så drenget, hun overhovedet kunne. Nærstuderede drengene omkring sig for at kopiere deres opførsel. Men hun var ikke som de andre drenge. Det vidste hun godt.

"Jeg forsøgte at opretholde illusionen om, at jeg var stor og stærk. En rigtig mand."