For minimum 8. gang siden 1973 har et parti fremsat forslag om at ophæve blasfemiparagraffen. Denne gang er det Enhedslisten, der står bag forslaget, som splitter regeringen, hvor LA og K er for en ophævelse, mens V er skeptisk.

Sidst paragraffen fik lov til at overleve, var i 2015, da daværende justitsminister Mette Frederiksen lagde vægt på, at Straffelovrådet i en betænkning havde konkluderet, at blasfemiparagraffen forbyder afbrænding af »hellige bøger«. Der var dog den hage ved Straffelovrådets konklusion, at man havde overset, at Rigsadvokaten i 1997 afviste at rejse tiltale mod en dansk kunstner, der afbrændte Bibelen i TV-Avisen.

Når mange politikere er tøvende over for en ophævelse, skyldes det en frygt for, at Danmark vil risikere en ny Muhammedkrise og fjendtlige reaktioner fra islamister i ind- og udland. Man kan selvfølgelig aldrig vide sig sikker, men der er intet, der tyder på, at noget sådan vil ske.

Holland har med den islamkritiske politiker Geert Wilders og mordet på Theo van Gogh også en høj international profil på dette område. Alligevel ophævede man blasfemiparagraffen i 2013 uden problemer. Det samme gjorde Norge i 2015, uanset at Salman Rushdies norske forlægger i 1993 blev skudt, og at Norge også blev viklet ind i Muhammedkrisen. Rent faktisk har de norske domstole slået fast, at koranafbrændinger er beskyttet af ytringsfriheden. Heller ikke det gav anledning til ballade i Karachi, Cairo eller Teheran.

På et mere principielt niveau må man spørge, om det virkelig er voldelige islamister uden for landets grænser, der med vold og trusler skal bestemme ytringsfrihedens retlige grænser her i landet? I så fald var det mere nærliggende at forbyde de Muhammed-tegninger, der gav anledning til krisen, mens de færreste opdagede, at en mand i Nordjylland afbrændte en Koran, før han blev tiltalt, og det blev en global nyhedshistorie. Og hvilke andre emner er danske folkevalgte så ellers villige til at lade ekstremister få indflydelse på, hvis blot de opfører sig voldeligt nok?

Dødsstraf for at fornærme profeten

Hvis det er den internationale symbolværdi, der skal afgøre blasfemiparagraffens skæbne, bør regeringen snarere fokusere på ofrene for blasfemiparagraffer, end på dem der med terror søger at forhindre offerløse forbrydelser som blasfemi.

I januar 2017 blev den 21-årige iranske mand Sina Dehghan idømt dødsstraf for at have fornærmet profeten i en række sms-beskeder. I Pakistan sidder den kristne kvinde Asia Bibi på dødsgangen på 7. år, efter at hun blev dømt for blasfemi. Mauretanieren Mohamed Ould Cheikh Ould Mkhaiti er idømt dødsstraf, efter at han kritiserede regeringen for at misbruge religion til at retfærdiggøre slaveri. I marts blev flere pakistanske bloggere anholdt for blasfemi, og tusinder af pakistanere gik på gaden med krav om dødsstraf, ligesom hashtagget #hangayaznizami trendede på Twitter.

I Saudi Arabien har bloggeren Raif Badawi siddet fængslet siden 2012, ligesom han mangler at modtage 950 ud af 1000 piskeslag. Også han har »fornærmet islam«. Uden for den muslimske verden har Rusland skærpet kursen over for blasfemi. Det førte til at den ateistiske blogger, Viktor Krasnov, blev anholdt og tvangsindlagt på et psykiatrisk hospital med henblik på en mentalundersøgelse, efter at han bl.a. havde benægtet eksistensen af Gud i en debat på et socialt medie.

Kun fem EU-lande har blasfemi-paragraf

Den mand, der er tiltalt for blasfemi i Danmark, risikerer højst en bøde, og de ytringer, der kan føre til dødsstraf i Iran og Pakistan, er lovlige her i landet.

Men lande, der bruger blasfemiparagraffer til at forfølge religiøse mindretal, ateister og troende, der afviger fra den officielle udlægning af den herskende tro, kan (mis-)bruge det forhold, at et liberalt land som Danmark holder fast i en paragraf, der beskytter religioner mod forhånelse.

Det skete i 2015 i Saudi Arabien, hvor en pakistansk repræsentant for Den Islamiske Samarbejdsorganisation OIC fremhævede den danske blasfemiparagraf som tegn på almindelig accept til en global lov mod »religionsforhånelse«. Det er en absurd udlægning, men det er svært for Danmark at lægge vægt bag kritikken af undertrykkende blasfemiparagraffer i andre lande, når vi selv straffer blasfemi. Der er da også kun fem EU-lande tilbage med en egentlig blasfemiparagraf, mens 18 ud af 20 lande i Mellemøsten og Nordafrika har sådanne love. Og en undersøgelse fra PEW Research (2011) viser, at lande, der håndhæver blasfemiparagraffer, oplever mere religiøs vold og uro end lande, der ikke har eller håndhæver sådanne bestemmelser. Alene i Pakistan er to politikere blevet myrdet for at kritisere landets blasfemilov. Derfor er anbefalingen fra FN, Europarådet og EU også, at blasfemiparagraffer ophæves. Der er langt fra Danmark til Pakistan, Iran, Saudi Arabien, Mauretanien og Rusland. Men når det gælder forholdet mellem ytringsfrihed og religion, er der ikke langt nok.