Tid til en foreløbig status efter valget grundlovsdag.

Der er nu gået knap fem måneder siden det sørgelige folketingsvalg den 5. juni i år. Det kan nok være værd at se lidt nærmere på de ti repræsenterede partiers positioner i udlændingepolitikken, nu hvor folketingsåret er godt i gang. Vi lægger ud med de mest ekstremistiske partier og bevæger os mere og mere i retning af partier, der i det mindste påstår, at de er opmærksomme på, at vi vist har et problem at løse.

Først laver vi et bunkebryllup bestående af Enhedslisten, Det Radikale Venstre, Alternativet og SF. Det kan måske synes uretfærdigt over for SF at lægge dem i pulje med de helt vanvittige, idet SF vist nok og efter mange omsvøb kan bringes til at sige, at alt vist ikke forløber helt efter planen. På den anden side ligger SF fortsat der, hvor partiet med stor sandsynlighed vil stemme for enhver lempelse og imod enhver stramning.

De fire nævnte partier ville, hvis de kunne, lægge Danmark stort set åbent for alverden. Antallet af såkaldte flygtninge og familiesammenførte ville eksplodere, hvis disse fire partiers skadelige politik blev virkeliggjort. I f.eks. Gellerupparken stemte 64,6 pct. på de fire partier med RV og EL som langt de største.

Det er små tal i absolutte, javel, men der er ikke skyggen af tvivl om, at de kommende folketingsvalg – hvis ikke vi standser vanviddet inden – vil se de fire partier, især RV og EL, i stigende grad blive afhængige af og derfor lefle for stemmerne fra den tredje verden. Det ses allerede for fuld udblæsning i USA, hvor Demokraterne er helt afhængige af minoritetsstemmerne fra latinoer, sorte og asiater.

Hvad vi vil se i fremtiden, indtil der sker noget ægte nyt, er, at visse ”danske” partier vil blive hjemsted for de ikkevestlige grupper, mens andre partier, som Republikanerne i USA, vil vedblive at være partier for de hvide danskere. Sådan er det.

Venstre og Det Konservative Folkeparti er de næste i rækken. De to partier, der har været regeringsbærende i størsteparten af årene siden 2001, turnerer rundt med en historie om, at der føres en stram udlændingepolitik i Danmark (læs gerne Weekendavisens Leny Malacinskis glimrende artikel ”Stram myte”, der i et etableret medie gør op med dette fata morgana).

Manipulation er en yndet sport hos V og K. F.eks. skrev Søren Pape Poulsen begejstret på facebook i april, at ”Regeringens udlændingepolitik virker!” og henviste til en lige så eksalteret Kristian Jensen, der kunne fortælle, at ”Vi har fået knækket kurven på udgifterne i forhold til ikkevestlig indvandring”, og at udgifterne pr. år nu var faldet til 30 milliarder kroner.

Nå, for søren, Kristian Jensen og Søren Pape Poulsen ”glemte” lige at fortælle, at udgifterne til de ikkevestlige var 5 milliarder højere, altså 35 milliarder kroner. Man havde behændigt blandet de vestlige og de ikkevestlige sammen.

Så er der Venstres nyligt tiltrådte formand Jakob Ellemann-Jensen, der i 2007 meldte sig ud af Venstre i protest over, at f.eks. Karen Jespersen var en ret fremtrædende minister hos Venstre. ”Tonen” var virkeligt et problem for Jakob Ellemann-Jensen. Det virker ikke specielt sandsynligt, at Venstre under den nye ledelse vil fortælle danskerne, hvor galt det er fat.

Venstre og Konservative ved vi derfor præcis, hvor vi har: Brovtende udadtil om en ”stram” udlændingepolitik, reelt to partier, der vil lade stå til og gøre Danmark til et Sverige ad åre.

Der er forhåbentlig håb for Liberal Alliance, efter at partiet skiftede leder efter valget som følge af Anders Samuelsens ydmygende valgresultat, hvor han sensationelt ikke blev genvalgt på trods af sin position som partileder. Heller ikke her skal man dog regne med det store, hvis den nye formand, Alex Vanopslagh, står ved, at der skal laves ”en langsigtet udlændingepolitisk alliance, der skal løse problemer med indvandring og integration”. Det lyder ikke som noget, der rykker stort set noget som helst i forhold til Danmarks eksistentielle udfordring.

Så er vi nået til Dansk Folkeparti, og her er jeg ærlig talt i syv sind. Jeg betvivler ikke, at partiet vil stemme for enhver stramning, inklusive et opgør med fortolkningen af diverse konventioner, men jeg er usikker på, hvor langt man vil gå i den daglige politik, herunder ikke mindst finde en sproglig sikkerhed, der gør det lysende klart for danskerne, at vi ad åre bliver befolkningsudskiftet og kommer i mindretal på et tidspunkt, formentlig inden år 2100. Så længe DF ikke gør dette klart, kan de ikke opnå mere end en tredjeplads på listen.

Provokerende for nogle nævner jeg først nu Socialdemokratiet, og det sker af den grund, at det stensikkert er gået op for statsminister Mette Frederiksen, at det her faktisk er netop et eksistentielt spørgsmål, og ikke mindst at den især socialdemokratisk opbyggede velfærdsstat vil gå den vej, hønsene skraber, hvis udviklingen fortsætter med opholdstilladelser og naturlig tilvækst af allerede herboende, der bidrager langt under danskernes niveau i snit. Jeg er sådan set imponeret over Mette Frederiksens skifte, men også hun og hendes parti er syltet ind i en forældet tænkning, hvor aktivistiske dommeres fortolkning af konventionerne lover katastrofe over Danmark og Vesteuropa, og hvor modet til for alvor at gå i rette med disse antidemokrater til dommere ikke synes at være til stede.

Dermed er vi nået til at udråbe vinderen, og det er Nye Borgerlige. Ikke at de vil få noget væsentligt igennem i denne folketingsperiode, men jeg anerkender indtil videre blankt, at partiet har gjort, hvad man kunne forvente af et lille oppositionsparti: Markeret sig ved at tage vigtige emner op. Lidt bekymret er jeg dog også her, idet Pernille Vermund i et interview med Weekendavisen lidt for kækt fik sagt, at NB ikke kræver konventionsbrud, men ”blot at udlændingeproblemerne løses.”

Problemet er ikke det med konventionsbrud, idet man kan tage forbehold for eller omfortolke konventionerne til at modsvare dagens virkelighed. Problemet ligger i den alt for lette tone. Nye Borgerlige må mere end noget andet parti tage de pessimistiske briller på og ufortrødent fortælle danskerne, at vores eksistens som folk står på spil. Ikke alt det luftige med vores ”værdier”, men vores eksistens som etnisk gruppe. Uden en fastholdelse af et krav om, at oprindelige danskere skal forblive den altovervejende majoritet i dette vores eneste land, et godt stykke over de 90 pct. må være udgangspunktet, bliver det let noget dryppende sødsuppe, der taler uden om det væsentlige, nemlig etniske danskeres ret til et hjemland, hvor der ikke er tvivl om, hvem der sætter dagsordenen.

Det var det. Som man nok kan læse, er der meget arbejde foran os i de kommende år. Det er interessant at observere, at der sker forskydninger i det partipolitiske landskab, og selvfølgelig er det umådelig positivt, at Nye Borgerlige blev valgt ind.

Sådan ser det altså ud lige nu. Mange års politisk kamp ligger foran os.