Vidste du, at de spændende farver i tandpasta i virkeligheden skyldes indfarvede plastickugler? Vidste du, at mikroskopisk plastic bruges til flere hundrede cremer, herunder skrubbecremer? Og vidste du, at nanoplastic nu findes i den luft, du indånder, den mad du spiser, og det vand du drikker?

Både politikere og medier har været påfaldende tavse om verdenshavenes plasticforurening, men problemet er ikke blevet mindre, siden den norske oceanograf og havbiolog Thor Heyerdahl rapporterede om synlig og allestedsnærværende forurening under RA II ekspeditionen i 1970. Tværtom.

Således har artikler i fagbladet Ingeniøren (2008) mere end sandsynliggjort, at der forlængst er etableret nogle kolossale, marine øer bestående af plastic i både Atlanterhavet og Stillehavet. Atlanterhavssegmentet menes således at fylde ca. 2.000 km i længden, svarende til afstanden fra København til Madrid i fugleflugtslinje. Hvis dette synes ubegribeligt, så er dette for intet at regne for Stillehavssegmentet, hvis areal menes at svare til Afrikas – altså plasticøer i Stillehavet, hvis samlede areal svarer til over 30.000.000 km2, eller knap 700 gange Danmarks areal.

Det ville tage 300-400 skibe ca. 20 år non-stop 24 timer i døgnet at fjerne denne plasticsuppe. Læg dertil, at den globale plasticproduktion er estimeret til 100 millioner tons pr. år, hvilket i sig selv bidrager med ti millioner tons, som man mener, ender i oceanerne.

Men hvor skulle et plastickontinent på størrelse med Afrika i så fald deponeres, hvem har egentlig ansvaret, og hvem skulle betale regningen for denne operation?

Verdens 8. superkontinent af plastic er blevet en bizar realitet. Plasticaffaldet består af alt mellem himmel og jord, herunder lightere, kuglepenne, kapsler, engangsflasker, bolde, poser, dunke, badedyr, kajakker, emballage, tandbørster, engangskrus, nylon, bestik, diverse PVC/polystyrenforbindelser, LEGO-klodser, reb, fiskenet m.v.

Grundet vind, vejr og Solens UV-stråling findeles og nedbrydes plasticdelene over tid til mindre fragmenter, og bliver ultimativt til en uappetitlig suppe bestående af plasticaffald, der typisk ligger i et lag på mellem 30 og 60 meters tykkelse i verdenshavene. I Stillehavet er der især i den nordlige del flere havstrømme, der konvergerer, og danner »The North Pacific Subtropical Gyre«, i folkemunde bedre kendt som »The Great Pacific Trash Vortex«, en langsomt roterende havstrøm, der opsamler og akkumulerer plasticaffald fra Asien, Nordamerika, Canada og Mexico. På grund af ekstreme højtryk og lange perioder af vindstille i Kalmebæltet vil plasticaffaldet til stadighed samles i denne langsomt roterende havstrøm, hvor den yderste periferi er det senest ankomne plasticaffald.

Problemet med plasticforureningen er mangefacetteret, men først og fremmest, at man hverken kender omfanget eller de miljømæssige konsekvenser af denne plasticforurening til fulde. Syntetiske polymérforbindelser er grundlæggende tungtnedbrydelige, hvorfor plasticaffaldet i oceanerne over tid ikke nedbrydes, men fragmenteres til nanoplastic, som dermed vil udgøre en potentielt tikkende bombe under vores marine økosystemer.

Nanoplastic er mikroskopisk, og da en nanometer er lig med en milliontedel af en millimeter, kan nanoplastic være helt ned til ca. 100.000 gange mindre end tykkelsen af et menneskehår. Disse nanopartikler kan således ikke ses med det blotte øje, og udgør dermed en potentiel, usynlig fare for alle vores økosystemer. Til gengæld øges overfladen ganske betydeligt, når plastic fragmenteres til nanoplastic, og bioakkumulérbare, hormonforstyrrende eller generelt miljøfremmede stoffer tenderer til at bindes til dette nanoplastic.

Kilderne til plasticforureningen er mange, og pågår helt lavpraktisk også i vores hverdag, uden at vi nødvendigvis ved af det. Plasticfibre bruges i stor stil i tekstilindustrien, eksempelvis er der plasticfibre i fleecetøj og cowboybukser med stræk, som ved tøjvask frigiver nogle af disse plastfibre til vaskevandet. Diverse hudcremer og hårshampoo indeholder ligeledes plastic. Renseanlæg er endnu ikke bygget til at tilbageholde microplasticfibre i spildevandet med det resultat, at milliarder af mikroskopiske plastfibre ledes uhindret ud i vores marine økosystemer.

Andre kilder til plasticforurening er skibsfart og boreplatforme, men 80 pct. af plasticforureningen kommer fra økosystemer på jorden, i særdeleshed storbyer. Millioner af engangsflasker med tilhørende farvestrålende skruelåg bortskaffes overalt på kloden, og hvor plasticflasken måske ender i en suptropisk gyro i Stillehavet, så risikerer skruelåget – grundet dets størrelse, farve og form – at ende i fordøjelsessystemet på marine havpattedyr og fugle.

Men hvad er det så for miljøfremmede stoffer og kemikalier, der er i plastic? Disse stoffer findes under meget fremmedartede betegnelser: F.eks. phthalater (kemikalier, der blødgører PVC til gummi), flammehæmmere, blykromater (farvestoffer), benzendicarboxylsyre (anvendes som isolering i ledninger), og anthracen (en vigtig råvare i gummiproduktionen). Når disse plasticstoffer splittes til mindre dele, har de en ubehagelig tendens til at binde miljøgifte til overfladen – som eksempelvis methyl-kviksølv – hvorefter disse er under mistanke for at kunne ophobes i marine økosystemer.

Herfra er vejen pludselig banet for koncentrering af plastic (og dertil bundne miljøgifte) i den marine fødekæde, startende med alle de myriader af marine organismer, der naturligt lever af at filtrere mikroskopiske fødepartikler fra havvandet: planteplankton, koraller, børsteorme, muslinger m.v. Næste led i fødekæden er dyreplankton, samt de organismer, der naturligt lever af filtrerende marine organismer. Plastic og diverse miljøfremmede, tungtnedbrydelige stoffer risikerer dermed at ende i høje koncentrationer i de sidste led af fødekæden i rovfisk som tun, torsk, laks, ørred, marlin, sild og haj. Disse fisk er konsumfisk, og derfra er der ikke langt til, at plasticforureningen til sidst ender på vores egen tallerken.

Er ovenstående så et helt urealistisk dommedagsscenario, kunne kritikere spørge? Med en årlig, global nettotilgang på ti millioner tons plasticaffald til verdenshavene skulle man umiddelbart antage, at de i forvejen gigantiske plasticøer i oceanerne ville øges tilsvarende i omfang, men dette synes ikke at være tilfældet. Gennem de sidste 20 år er arealet på oceanernes plasticøer ikke øget signifikant, og forklaringen kunne være ganske simpel, men også tilsvarende skræmmende: Tilgangen af plasticaffald til verdenshavene svarer til den andel, der – i form af nanoplastic – nu optages af de marine økosystemer. Sagt på almindeligt dansk er det nu sandsynligt, at marine økosystemer er ved at optage og indbygge plastic i deres fødekæder.

Det rapporteres således, at koraller i verdens største koralrev, Great Barrier Reef, ved Australiens østkyst, er begyndt at optage microplastic fra vandfasen. Ligeledes kunne Danmarks Radio for nylig konstatere, at honning af mærket »Budget« indeholdt 2.660 plasticpartikler pr. kilo. Samme undersøgelse kunne dokumentere, at forskellige mærker af øl og vand ligeledes var forurenet med microplasticstykker.

Så meget tyder på, at nanoplastic er kommet for at blive: Det er i den luft, vi indånder, det vand vi drikker, og i den mad vi spiser.