Hurra for Danmark! For friheden og for vores velfærd og for alle vores muligheder for livsudfoldelse. Jeg fristes til at sige, at vi lever på et helt enestående privilegeret tidspunkt i verdenshistorien.

Vi har nemlig noget helt særligt: Retten til at vælge selv. En alment accepteret påstand, der dog efterlader spørgsmålet om, hvorfor vi alle sammen så lever og opfører os på samme måde? Hvorfor eksperimenterer vi ikke i højere grad med, hvordan livet kan leves?

Først og fremmest skal det lige siges, at jeg ikke er en dyt bedre selv. Jeg har taget den helt klassiske rute gennem folkeskolen, efterskolen, gymnasiet, fem måneder på højskole, en rejse ud i verden, og nu studerer jeg på universitetet. Der er ikke noget galt med den rute, men problemet er, at jeg egentlig aldrig har taget stilling til, om det overhovedet var noget for mig. Der er dog en enkelt ting, som jeg har gjort bare en smule anderledes. Jeg har haft fire sabbatår. Ikke fordi det ligefrem er nogen kriminel handling, men alligevel støder jeg ofte på kommentarer omkring min alder i forhold til, hvor langt jeg er nået i min uddannelse. Jeg ved godt, at jeg ikke er regeringens mønsterelev, men hvis der ikke skal mere til at ryste os i vores eksistentielle grundvold end mængden af år uden for skolesystemet, bliver det så ikke lidt kedeligt det hele? Det får i hvert fald mig til at undre mig over, hvad der i virkeligheden er afgørende for, hvordan vi lever vores liv.

Samfundsdrømmen

’Hvad drømmer du om?’ Det er et spørgsmål, der egentlig burde smage så dejligt af uspoleret frihed, men som i stedet kradser i halsen og skærer i ørerne. Det efterfølges nemlig ikke længere af et spørgsmålstegn, men af et udråbstegn. For lige under overfladen lurer forventningens vogter, der sikrer, at man som ung i Danmark drømmer om fremtiden. Og det gør vi så. Vi drømmer, og vi forsøger at indrette vores liv, så vi kan opfylde dem og dermed ende på vores drømmestudier og i vores drømmejob, alt imens vi forelsker os i drømmekvinden eller -manden. Der er bare et problem. For hvis vi et øjeblik skubber de metafysiske briller op over næseryggen, opdager vi, at jagten på at opfylde vores drømme går hånd i hånd med vores egen selvmodsigelse. For de drømme, der skulle forestille at være vores egne, er tilsyneladende nogle, vi deler med alle andre. De drømme, der skulle forestille at være mine drømme eller dine drømme, bliver i stedet en samfundsdrøm, en ideologi. En ideologi skabt ud fra en samfundsmæssigt konstrueret målestok, der bestemmer, hvad der er rigtigt og forkert. Som om der forelå en fælles utopisk livsbane, forsøger vi at indrette os alt imens, vi tror, vi forfølger vores inderste drømme.

Vi har friheden til selv at vælge, men vi lever alle det samme liv. Formlen er enkel: uddannelse, arbejde, hus, kæreste og børn. Du kender turen. Men hvorfor gør vi det? Hvorfor eksperimenterer vi ikke og stiller flere spørgsmål til vores eget liv? Hvad er drivkraften bag denne iver mod at ideologisere os selv?

Se, jeg kan lide jordbærkage!

Den slovenske filosof Slavoj Zizek har gennem lang tid beskæftiget sig med netop disse spørgsmål. Han stiller sig kritisk over for tanken om, at ideologiernes tid er forbi og mener i stedet, at det netop er den mest ideologiske forestilling, man kan have. Han påstår, at jo mere fri for ideologi, vi tror, vi er, des mere ideologiske er vi.

Ideologien bliver den ubevidste tilslutning til de drømme, der ikke er vores egne, men samfundets, og som vi ikke umiddelbart kan vælge til eller fra. Vi opvokser i et ideologisk Danmark og bliver automatisk en del af en utopisk verdensorden. Vi må derfor tvinge os selv til at stå uden for ideologien.

For at forstå hvorfor vi handler og agerer, som vi gør, siger Zizek, at vi skal se livet som værende mangelfuldt. Man kan sige, at vi kun udfylder livets potentiale med 80 procent og derfor drømmer om at komme til at leve det fuldt ud, at udfylde de sidste 20 procent. Udfyldelsen af tomrummet og dermed et fuldt og ’vellykket liv’ søger vi gennem anerkendelse. For at illustrere dette bruger Zizek et eksempel med Sigmund Freuds lille datter Anna, der en nat fantaserer om jordbærkager. Anna har opdaget sine forældres store begejstring ved at se hende spise jordbærkage, og netop denne følelse af at gøre sine forældre begejstrede, skaber en stor kærlighed for jordbærkager inde i den lille pige.

Jordbærkagehistorien er et eksempel på, hvordan vi oplever tilfredsstillelse ved at opnå anerkendelse. For at opnå tilfredsstillelse må vi altså gøre noget, der lever op til vores fælles forventninger om ’det rigtige’. Anerkendelsen bliver den vej, hvorigennem vi forsøger at leve livet fuldt ud. Og det giver anerkendelse ikke at afvige for meget fra den livsrute, vi kender så godt: at få sig en uddannelse, en mand eller kone og nogle børn.

Vi lever livet baglæns

Søren Kierkegaard skrev i et citat fra 1843 at »livet forstås baglæns, men må leves forlæns« og mener med det, at vi må gøre brug af vores fortid for at forstå vores nutid. Når vi står over for nye valg i livet, må vi altså hente hjælp fra vores erfaringer for at kunne træffe gode beslutninger. Men den model følger vi ikke længere. I stedet lever vi livet baglæns, mens vi hele tiden forsøger at overskue eller bestemme, hvordan fremtiden bliver. Vi sætter os et mål, der er forbundet til det tidspunkt, hvori vi befinder os nu og forsøger at få enhver handling til at passe ind i det, der fører os hen imod målet. Vi ser på en måde allerede os selv stå derude i fremtiden, hvor vi ønsker.

Ved at bruge denne model bliver vi et let offer for ideologiens klør. Vi glemmer at stoppe op og opdage, hvor vi allerede er. Og de drømme, vi skaber, bliver hurtigt et resultat af vores forventninger til hinanden. Vi er blevet en del af et ideologisk program, hvor friheden og mulighederne står i centrum, men i virkeligheden vælger vi alle sammen det samme liv og er derfor kun frie inden for et meget begrænset område. Det bliver ikke et spørgsmål om frit at vælge, hvordan livet skal leves, men om at vælge mellem sygeplejerske, landmand eller advokat. Derved gentager vi blot en rute, som andre allerede har rejst ad.

Hvad nu hvis det faktisk lykkedes os at stå uden for ideologien? Selvfølgelig vil de fleste af os altid vælge et godt arbejde, en familie og et dejligt liv. Men jeg synes ikke, at der er plads og frihed til at tænke sig ordentligt om. Vi siger, at vi lever i et frit land med uendelige muligheder for uddannelse, og hvor alle døre står åbne. Gu gør vi ej! Vi lever i et samfund, hvor spørgsmålet ’Hvad drømmer du om?’ handler om dit næste skridt på karrierestigen, og hvor der i virkeligheden er meget lidt bevægelighed. Vi er fanget i vores egen ideologiske ’jeg-vil-fremad’ kultur, mens vi går rundt og tror, at vi forfølger de drømme, vi selv har skabt. Jeg tror ikke nødvendigvis, at det er en dårlig model, vi har skabt i fællesskab. Men kan det passe, at det er den bedste løsning for os alle sammen?