El fenomen de les fake news no és nou: existia ante litteram, és a dir, abans que s’encunyés el terme. Les polítiques públiques i legislatives que s’han posat en marxa per lluitar-hi en contra apunten a limitar la llibertat d’expressió dels usuaris a Internet, mentre deixen impunes els veritables promotors de la desinformació sistèmica que perjudica la democràcia: institucions, partits polítics, mitjans de comunicació, corporacions i grans fortunes.

Els diversos legisladors europeus se centren a regular les xarxes socials segregant l’online de la resta de la realitat, on la desinformació és igualment un problema i un negoci per a aquests grans monopolis de tota la vida als quals Internet ha pres l’hegemonia narrativa. Aquests generadors de desinformació fan servir els usuaris i la tecnologia com a boc expiatori per preservar els seus interessos.

L’enfocament que suggerim és un que corregeixi asimetries de poder. Proposem accions efectives que combatin la desinformació d’arrel, sense penalitzar l’usuari, els seus drets fonamentals o la xarxa en si, ni crear un clima alimentat per la tecnofòbia. No solament perquè Internet, els drets i les llibertats són valuosos en si mateixos, imprescindibles en democràcia, sinó perquè no són de cap manera l’origen del problema de la desinformació i de les fake news. Probablement en són la solució.

L’eix vertebrador d’aquestes mesures gira al voltant de la noció de lucre generat per la desinformació i, d’aquesta manera, allunyar absolutament qualsevol disseny normatiu de la temptació de retocar drets fonamentals. Si hi ha un consens general sobre el fet que la desinformació és sistemàticament nociva per a la democràcia, no hauria d’existir una indústria que s’hi basi.

Qui finança la creació o viralització de continguts és responsable de la seva verificació. La penalització de la desinformació remunerada ha de recaure en els grans productors i en els partícips del negoci

Les accions proposades tampoc no han de significar que es penalitzin únicament els intermediaris d’Internet —les plataformes de continguts i xarxes socials— com a tals, sinó només com a part, i només part, d’una cadena d’inversions. Si se centra tota la normativa només en les plataformes en línia, el resultat és que aquestes, per salvaguardar els seus interessos comercials i reduir riscos legals, apliquen la retallada de llibertat d’expressió als usuaris, i es fomenta el pensament únic homologat i la censura automatitzada.

Un exemple: la Inquisició feia responsables els editors si es publicaven continguts prohibits, és a dir, que els transformava en els garants de la legalitat del que es publicava; a canvi, els editors podien quedar-se els drets econòmics dels autors. Va resultar ser una pràctica tan reeixida, que encara perviu avui dia: el copyright.

L’axioma que regeix aquesta proposta és, doncs, el següent: qui finança la creació o viralització de continguts és responsable de la seva verificació. La penalització de la desinformació remunerada ha de recaure, per tant, en els grans productors i en els partícips d’aquest negoci.

L’enfocament que proposem al nostre llibre per a l’acció “#FakeYou” es basa en dues línies d’actuació.

La primera: establir una clara distinció entre la llibertat d’expressió de les persones i el negoci de la comunicació. La llibertat d’expressió dels ciutadans és un dret fonamental. El negoci que es fa amb la comunicació, per contra, no és cap dret i, com tot negoci, ha de tenir límits quan perjudica l’interès general. Per dissenyar normatives, cal centrar-se a fer aflorar la inversió en comunicació (follow the money) abans de fiscalitzar el contingut en si. Qui inverteix en comunicació institucional o privada ha d’“etiquetar” el contingut segons els codis deontològics bàsics perquè tothom pugui comprovar el grau de veracitat de la informació emesa. Al llibre proposem una plantilla per a l’etiquetatge. Només caldria aplicar-la.

En aquest sentit, cal recordar que entre tots paguem els diners que els partits polítics es gasten en comunicació, però no hi ha manera d’esbrinar en què concretament. Quants diners inverteixen a viralitzar un cert missatge, quants ‘bots’ es compren per crear debats ficticis sobre arguments que els beneficien… Per aquesta raó, és imprescindible establir l’obligació de totes les entitats inscrites en el Registre de Partits Polítics de publicar les despeses detallades en matèria de comunicació, tant en línia com no, amb precisió sobre els serveis que es contractin i el seu contingut concret.

En el mateix àmbit, cal no oblidar que a Espanya els mitjans de comunicació de titularitat privada, mentre fan bombo i escarafalls al voltant de les fake news —dels altres—, violen sistemàticament les quotes i les normes de la Llei electoral sense que les institucions facin res respecte a això.

La segona: aquesta transparència i etiquetatge, com es fa amb els aliments, democratitza i dota tota la societat de l’accés a les dades necessàries per poder verificar la veracitat de la informació. Hauria de ser una obligació fer explícits els elements amb els quals es crea un producte informatiu. Això farà possible la verificació que ara s’exigeix a les persones sense que se’ls doni cap eina per fer-ho. Com podem verificar si qui produeix notícies no ens deixa cap pista sobre les fonts i les dades amb què les genera?

Hauria de ser una obligació fer explícits els elements amb els quals es crea un producte informatiu. Com podem verificar si qui produeix notícies no ens deixa cap pista sobre les fonts i les dades amb què les genera?

Per tal que aquesta verificació sigui efectiva, cal que hi estiguin obligats tots els qui fan negoci amb la comunicació. Per això, cal intervenir en el marc legislatiu ampliant la consideració dels actors amb la creació d’una nova figura, l’“informador influent” —governs, institucions, partits polítics, mitjans de comunicació de masses, corporacions, etc.—, que permeti adaptar i precisar el deure de verificació, inherent a l’exercici de la llibertat fonamental d’informació.

Aquesta noció permet tractar de manera transversal tots els actors influents que difonen informació fora de línia o en línia, o que ofereixen serveis de comunicacions, incloent-hi les autoritats i els partits polítics. Aquesta obligació hauria de ser absolutament imperativa, i ometre-la hauria d’estar subjecte a greus sancions.

Considerem conditio sine qua non la traçabilitat de les notícies, les seves fonts i els seus finançadors i així permetre que la ciutadania sigui proactiva en la verificació de la informació.

Si alguna vegada ens hem preguntat com ens hauríem alineat en els grans canvis històrics, és fàcil adonar-se que, amb la invenció d’Internet, està passant el mateix que quan es va inventar la impremta: si no sabem reaccionar a temps com a societat, ens enfrontem a quatre segles d’Inquisició, propaganda, control i censura per part dels qui no volen que la tecnologia de la informació estigui en mans dels ciutadans.