Päivän Byrokraatti kirjoitti eilen Ketonen & Myllyrinne -sketsistä, jota epäiltiin Väestöliiton valistusvideoksi. Videolla pyrittiin laajentamaan vihapuheen käsitettä ja suitsemaan sillä ihmisten kielenkäyttöä kaikista ikävistä asioista, lävistyksiä ja lihavuutta myöten.

Vihapuhe on terminä esimerkki paradoksaalisesta kielipelistä. Termin omaksuminen taannuttaa yhteiskuntaa älyllisesti, ja sananvapautta vastustaville tahoille se on suorastaan nokkela poliittinen lyömäase.

Yhden käsitteen alle kun yritetään niputtaa laaja skaala laadullisesti poikkeavia tekoja. Osa näistä on laillisia ja osa laittomia. Vihapuheeksi voidaan luokitella esimerkiksi väkivallan lietsominen. Samalla termillä voidaan myös kuvata sitä, kun Aku Ankka ivaa naapuriaan Teppo Tulppua paukapääksi. Joillekin pelkkä epämiellyttävistä etnisistä raiskaustilastoista valistaminen on vihapuhetta tai vihafaktoja.

Kotimaisten kielten keskuksen sanakirjan epämääräisen ja lyhyen määritelmän mukaan vihapuhe on “vähemmistöihin kohdistuvaa vihaa”. Myös Euroopan neuvoston ministerikomitealta on valmistunut oma ehdotus vihapuheesta, jossa korostuu yllyttäminen ja vihan legitimointi.

Vähänkään abstraktimpaan ajatteluun kykenevä kädellinen huomaa helposti, että aihe on äärimmäisen tulkinnanvarainen. Vaikka vihapuhetta ei ole – hyvä niin – onnistuttu konkretisoimaan, sillä on sananvapautta ja normeja rajoittavaa auktoriteettia. Esimerkiksi EU ohjeistaa sosiaalisen median yrityksiä poistamaan “vihapuheen” alustoiltaan 24 tunnin kuluessa. Saksassa vastaava velvoite koskee “mahdollisesti lakia rikkovaa aineistoa” ja on voimakkaasti sanktioitu.

Koska termi ja kiellettyjen mielipiteiden alue on epämääräinen, ei ole pelkästään vaara, vaan täysin varma seuraamus, että syntyy harmaa alue, jolle ihmiset eivät uskalla mielipiteineen mennä. Sanktioiden lisäksi pelkkä assosioitumisen vaara saa ihmiset ja yritykset varovaisiksi jo aivan laillisen ja normaalille ihmiselle vaarattomankin sisällön suhteen.

Moni sosiaalisen oikeudenmukaisuuden ritari saattaa yllättyä siitä faktasta, ettei “vihapuhe” itsessään ole Suomen lain tunnistama juridinen termi. Monet vihaiseen ilmaisuun ja sortamiseen liittyvät teot ovat kuitenkin rangaistavissa, koska ne voivat lukeutua useiden tarkempien ja toisistaan poikkeavien rikosnimikkeiden alle. Useiden mielissä nämä asiat sekoittuvat ja he kuvittelevat, että rangaistavuus tai ainakin laittomuus koskee kaikkea sitä, mitä nykyään kutsutaan vihapuheeksi.

Juuri tästä on kyse. Pelkkä epämääräisen termin käyttöönotto tuhoaa ihmisen kyvyn jäsennellä maailmaa ja tarkentaa ajatuksiaan sekä artikuloida niitä. Vihapuhe-termin kaltainen, hienojakoisen kielenkäytön ja analyyttisyyden hylkäävä käsite palvelee yhtenäiskulttuuria, jossa ihmisiltä odotetaan enemmän kuuliaisuutta kuin kriittisyyttä.

Särkyvään ja heikkoon ihmiskuvaan tukeutuminen on osa tätä kulttuurin muokkausta. Vihapuheen vastaisen aktivismin taustalla on monesti pyrkimys moralisoida ja sanella muille normeja kaikkein herkimpien ehdoilla.

Olipa kyse politiikasta tai kulttuurista, yliherkkyys ja sulkeutuminen, soraäänten vaientaminen tai niiltä pakeneminen ovat henkistä pumpulissa kasvattamista. Tuloksena on säikkyjä ja toimintakyvyttömiä ihmisiä, joilla on vaikeuksia suoriutua edes sellaisesta elämästä, joita heidän isovanhempansa kutsuivat normaaliksi tai jopa helpoksi arjeksi.

Tällaiseen särkyvään ihmiskuvaan perustuva kulttuuri on myös kykenemätön keskustelemaan älyllisesti haastavista asioista. Arvatkaapa, miten sellaiselle kulttuurille käy, kun se joutuu törmäyskurssille vahvemman kanssa?

Kyky kohdata ja käsitellä erilaisia ajatuksia on tähän asti ollut länsimaista kulttuuria kehittävä voima. Sananvapaus on mahdollistanut yhteiskunnan, jossa ihmisiä on haastettu kyseenalaistamaan annetut totuudet ja puolustautumaan älyllisesti. Sellaisessa ilmapiirissä syntyy innovaatioita ja rohkeita uusia ideoita.

Nyt tämän eteenpäin vievän voiman tilalle näyttää hiipivän teokraattisista yhteiskunnista tuttu älyllinen laiskuus.