Elämän tuhlaaminen harmittaa

Hannulle ja hänen lääkärivaimolleen Anna-Paulalle syntyi kaksi lasta jo opiskeluaikoina.

Karmeimpina ruuhkavuosimuistoinaan hän pitää edelleen neljän pienen lapsen kanssa arjen pyöritystä yksin sillä aikaa, kun vaimo oli puoli vuotta töissä toisella paikkakunnalla.

– Palapelin sovittaminen oli aivan kamalaa, rajuakin. Muistan, että nukuin tuolloin ainoastaan viikonloppuisin, jolloin vaimo oli kotona. Painokin siinä rumbassa putosi seitsemän kiloa.

Nyt eläkeiän kynnyksellä Hannua harmittaa eniten silloin, kun hän näkee nuorten ihmisten tuhlaavan ainutkertaista elämäänsä stressiin tai hetkellisen mielihyvän hakemiseen.

– Työ on toki keskeinen sisältö elämässä, mutta ihan liian kireälle ei työpaikkaruuviakaan kannata vetää, jotta tilaa jää myös puolisolle ja lapsille. Tietyllä tavalla elämä on taitolaji. Se on myös uniikki pätkä historiaa, johon pääsemme osallistumaan - jotain, mitä on syytä kunnioittaa.

Muistojen tekeminen tärkeää

Pyöräilyharrastus on Hannun henkireikä. Hänen haaveenaan on osallistua Pariisissa järjestettävään kestävyyspyöräilytapahtumaan, jossa ajetaan 1200 kilometriä korkeintaan 90 tunnissa.

Hannu myös kirjoittaa, valokuvaa ja matkustaa niin paljon kuin mahdollista. Eli silloin, kun hän ei ole auttamassa jälkikasvua remonttihommissa, viemässä lapsenlapsia elokuviin tai tonkimassa omassa puutarhassaan.

Ehkä juuri raskaan työn ansiosta patologin elämässä on balanssi. Hannun ja Anna-Paulan kirkkaan punainen rintamamiestalo on täynnä kauniita vanhoja tavaroita ja huonekaluja - muistoja eletystä elämästä.

Kaikki ympärillä on herkkää ja kaunista. Tällaisessa kodissa asuu henkilö, joka kokee kaiken näkemänsä visuaalisesti hyvin voimakkaasti.

Patologi on siis esteetikko.

– Muistot ihmisestä jäävät nykyään aika kapeiksi vekottimien takia. Tekstiviestit eivät säily samalla tavalla kuin pino rakkauskirjeitä. Mielestäni on tärkeää jättää jälkeen muistoja vaikkapa huonekalujen, kirjojen tai kirjeiden muodossa, sillä vain niiden kautta kuoleman jälkeinen elämä jatkuu.