Helsingin kyljessä elää Espoo, josta täytyy matkustaa Helsinkiin, jos haluaa töihin, elokuviin, konserttiin, syömään, tärkeille ostoksille tai viihtymään.

Espoossa on kymmeniä kilometrejä merenrantaa ja upea saaristo, mutta ei juurikaan uimarantoja. Jos joku uimaranta on jäänyt menneisyydestä jäljelle, kuten Mellstenin niemi Haukilahdessa, siitäkin on tehty autojen parkkipaikka ja veneiden säilytysalue. Lasten suosima uimalaituri on purettu.

Venelaiturin alta löysin kallioon hakatut nimikirjaimeni AL 9. 6. 51. Tuohon aikaan niemellä tehtiin kesäisin elokuvia. Monessa Suomi-filmissä on tanssilavakohtaus, jossa kansa tanssii jenkkaa. Tuo tanssilavakin on jo purettu.

Espoo on siitä erikoinen paikka, ettei juuri kukaan kerro asuvansa Espoossa tai olevansa espoolainen. Kotiseuturakkautta tunnetaan Haukilahtea, Tapiolaa, Olaria tai Kivenlahtea kohtaan, mutta harva tunnustaa espoolaisuutensa. Espoolaiset jääkiekko- tai koripalloseurat menevät konkurssiin, kun ne eivät saa ympärilleen faniklubeja, jotka tukevat seurojen taloutta. Espoolainen tuntee jonkinlaista häpeää heimonsa puolesta. Lapissa naista iskevä espoolaismies väittää olevansa Helsingistä.

1930-luvulla Espoo vastusti synkeästi Länsiväylän esiasteen Jorvaksentien rakentamista, sillä ruotsinkieliset eivät halunneet Helsingin suomenkielisiä alueelleen. Tie rakennettiin kuitenkin vastoin espoolaisten tahtoa valtion työllisyystöinä.

Espoolainen kotiseutuhenki kukki 1950-luvulla niinkin, että paikalliset ruotsinkieliset asukkaat pystyttivät barrikadeja estämään ulkopuolisten pääsyn Mellstenin uimarannalle.

Espoolaisten vastarinta metroa kohtaan oli myös sinnikästä, mutta rakentaminen onnistui lopulta, kun työn kustannuksista pantiin suuri osa Helsingin niskoille. On mielenkiintoista nähdä, kuinka moni espoolainen ryhtyy käyttämään metroa, sillä espoolaisen porvarin arvolle ei sovi julkisten liikennevälineiden käyttö, sillä hän haluaa istua yksin Länsiväylällä seisovassa työsuhdeautojen ruuhkassa.

Kun joskus ajelen Espoossa, ihmettelen miten kukaan voi asua siellä. Kun muistelen vanhaa Espoota, on pakko sanoa, että kokoomusporvarien maku on romahtanut. Onneksi he ovat peittäneet mauttomien talojensa julkisivun kaksi metriä korkeilla aidoilla. Jos aita on kolme metriä korkea, sen takana asuu venäläinen oligarkki.

Asuin 1960-luvulla Espoossa. Asioiden hoito oli hankalaa. Henkikirjoittaja oli Katajanokalla, verotoimisto Hakaniemessä, nimismies Kauniaisissa ja kunnantoimisto ties missä. Asuntokaupan teko kesti useita päiviä.

Onnellisimpia ihmisiä ovat yleensä sellaiset, jotka ovat muuttaneet Espoosta Helsinkiin. Hampaat irvessä he ovat todistelleet, ettei lapsiperhe voi asua Helsingissä, vaan se tarvitsee ympärilleen luontoa. Helsingissä on edes rantoja, joilla asukkaat voivat ihailla luontoa.