Harva tietää, että on Helsingin Sanomien syytä, että Jari Sillanpää eli kymmenen vuotta kaapissa. Sillanpää antoi 23 vuotta sitten Tangokuninkaalliseksi tullessaan Hesarille haastattelun. Sillanpää kertoi täysin avoimesti olevansa homo. Helsingin Sanomat poisti homoviittauksen jutusta, koska se halusi ”suojella” Jaria. Oikeasti se tietysti halusi suojella lukijoidensa homekoulun hajuista maailmankuvaa. Olet Jari ihana mussukka. Mutta kunhan olet ihana sillä tavalla, kuin me haluamme sinun olevan. Homoja sai olla julkisuudessa korkeintaan kampaamassa julkkisten hiuksia tai muuten söpössä friikin roolissa. Hesari näytti Sillanpäälle kaapin paikan. Sitten se iski kaapin oven tiukkaan turvalukkoon. Minkä jälkeen päätoimittaja nielaisi avaimen.

Sillanpää oli ihmeissään. Hän oli syntynyt Ruotsissa. Siellä homous oli jo 90-luvulla paljon normaalimpaa. Sillanpään synnyinvuonna 1965 Suomessa järjestettiin homoratsioita aivan kuin nykyään järjestetään huumeratsioita. Homoudesta saattoi saada täällä kaksi vuotta linnaa. Lopulta Sillanpää kuitenkin ajatteli Hesarin jutun perusteella, että näin Suomessa sitten vissiin toimitaan. Siksi Jari Sillanpää tuli ulos kaapista vasta tekemässäni tv-haastattelussani 11 vuoden jälkeen. Kysymykseni homoudesta ei ollut Sillanpäälle mikään ongelma, kukaan ei vain minua ennen ollut sitä häneltä kysynyt. Tosin Ilta-Sanomien Rita Tainola yritti varastaa skuuppini omakseen seuraavan päivän lehdessä.

Viime viikolla Helsingin Sanomat halusi taas muokata Jari Sillanpään lukijoidensa fantasioiden mukaiseksi. Haastattelin juuri MTV3:n talk show -ohjelmassani Sillanpäätä huumekohusta. Sillanpää ei näytellytkään katuvan narkkarin roolia, vaan puhui totta. Olemme niin tottuneita paskanpuhumiseen, että se yllätti jopa paatuneet toimittajat Sanomatalossa. Helsingin Sanomat kirjoitti kriittisen kirjoituksen Sillanpään esiintymisestä. Hesarin jutun ydin oli kritisoida sitä, että Sillanpää puhui totta.

Jutussa sanottiin ihan suoraan, ettei Sillanpää vastannut sitä kuvaa, joka hänen faneillaan hänestä on. Se jatkoi Hesarin linjaa, jossa faneja ei aiemmin haluttu järkyttää Sillanpään homoudella. Hesarin mielestä Sillanpäällä on siis jollakin oudolla logiikalla velvollisuus vastata ihmisten fantasiaa hänestä.

Olisimme toivoneet Sillanpäältä viestintätoimiston muotoileman, Aku Louhimies -tyyppisen anteeksipyyntörituaalin. Elämmehän anteeksipyynnön Suomen mestaruuskisoja. Ja olemme rakastuneita näihin anteeksipyyntöriitteihin, joissa itsesäälissä marinoituneet lapsimiehet katsovat kameraan kuin juuri äidin tissistä vieroitettu vauva. Valitettavasti nuo viestintätoimistojen kirjoittamat anteeksipyynnöt eivät näy A-studion jälkeen kusitestin A-näytteessä.

Nyt Hesari ei kestä sitä, että Sillanpää ei mene takaisin sinne uhrille varattuun kaappiin huumeasiassa. Huumeet on lajiteltu pahojen asioiden sarakkeeseen. Metamfetamiini ja työssä käyvä, parisuhteessa elävä hyvätuloinen tangokuninkaallinen on täysin käsittämätön yhtälö. Narkomaani halutaan tarjoilla yleisölle surullisena, sisäfileepihvejä Alepasta varastavana ja apua tarvitsevana ihmisrauniona. Ei ihmisenä, joka talk show’ssa rehellisesti silmiin katsoen kieltäytyy pyytämästä anteeksi.

Mitä Sillanpään sitten olisi pitänyt pyytää anteeksi? Tietysti sitä, että hän ajoi päihtyneenä autoa. Jarin oma huumeidenkäyttö taas on uhriton rikos. Ja uhrittomista rikoksista ei pitäisi rangaista. Autolla ajo metapäissä taas on rikos, jossa on paljon mahdollisia uhreja. Siksi se on väärin. Ehkä hän olisi voinut pyytää anteeksi myös siltä yksinhuoltajamuulilta, jonka peräsuolessa huume on kulkenut Suomeen. Mutta sekin on järjestelmän syytä, sillä se on tehnyt juuri Sillanpään huumeesta laittoman samaan aikaan, kun 80 miljoonan euron yritystuilla rahdataan verovapaata viinahuumetta samoilta laivoilta. Emme vain kestä sitä ajatusta, että viihdehuumetta silloin tällöin sniffaileva ihminen voi olla onnellinen, käydä töissä ja olla täyspäisempi yhteiskunnan jäsen kuin 80 prosenttia Facebookin kirjoittelijoista.

Toivon Jari Sillanpään pääsevän eroon metamfetamiinista. Se on vaarallinen huume. Siksi Sillanpään pitäisi mennä hoitoon. Vielä enemmän toivon Suomen hakeutuvan hoitoon ja pääsevän eroon tästä virallisen valehtelun kulttuurista. Helsingin Sanomien ja suuren yleisön suurin ongelma ei nimittäin tuntunut olevan Sillanpään huumeongelma, vaan se, ettei hän suostunut valehtelemaan sillä tavalla kuin olemme yhteisellä päätöksellä päättänet valehdella toisillemme.

Halusimme anteeksipyyntöä siitä, ettei Jari Sillanpää ollutkaan toiveidemme summa. Ihmiset olisivat siis halunneet Sillanpään puhuvan paskaa. Jotta olisimme voineet säälivästi nyökytellä ja armahtaa hänet. Naureskellemme valehtelun kulttuurille muissa maissa ja kulttuureissa, mutta olemme itse tismalleen samanlaisia.

Koko maailmamme perustuu yhdessä sopimiimme valheisiin, joiden vaivoin peitelty rumuus saa meidät tolaltamme. Siihen perustuvat lastenkasvatus ja parisuhteet. Valehtelemme lapsillemme joulupukista, jumalasta, moraalistamme ja omasta viinankäytöstämme. Parisuhteessa valehdellaan uskollisuudesta, rahankäytöstä ja omista seksuaalisista haluista.

Ihmiset valehtelevat sopivissa kohdissa ja paketoivat totuuksia kauniimpiin kääreisiin, jotta muut saavat säilyttää väärät käsityksensä. Ongelmat alkavat silloin, kun valehtelu loppuu.

Monelle on käsittämätön ajatus, että pettävä puoliso voi olla hyvä vanhempi ja että joissakin parisuhteissa on hiljaisesti sovittu asioista, joista ei puhuta. Emme kestä sitä, ettei hyvä ja paha ole vastakkain vaan rinnakkain.

Oikeasti ”huumeet” eivät ole sen pahempaa paskaa kuin viina. Ikäviä ja kivoja asioita molemmat. Tai sanotaan se vielä selkeämmin. Myös viina on huume. Suomen vaarallisin ja tappavin huume. Jos huumeet aiheuttaisivat vain tuskaa ja kurjuutta, niitä ei käytettäisi. Ne turruttavat tätä reumankaltaista kolottavaa kipua, jota kesäisin myös elämäksi kutsutaan.

Terveyden ja hyvinvoinnin laitos THL suosittaa juuri parhaillaan, että huumeidenkäytöstä ei enää rangaistaisi. Se on järkevä malli, joka auttaisi ihmisiä hakeutumaan hoitoon. Malli ehkäisisi isosti kaikkea syrjäytymisen riskiä. Sinun ei tarvitsisi tunnustautua rikolliseksi pyytääksesi apua. Ja se vähentäisi rikollisuutta huumeiden ympäriltä.

Mutta mitä Suomen poliitikot siitä sanovat? He ovat huumeidenkäytön dekriminalisoinnista hiljempaa kuin ministeripaikoilla lahjotut kokoomusministerit maakuntamallista. Samat poliitikot, jotka käyttivät THL:n tilastoja limuviinakeskustelussa, ovat niin hiljaa, koska kukaan ei halua puolustaa ”narkkareita”. Pekka Puska. Kun kerran uskoit THL:n arvioihin vahvempien oluiden myynnistä kaupassa, niin mikset sitten puhu mitään huumestigman poistamisesta. Et tietenkään puhu, koska olet pelkuri. Myös THL:een vedonneet kristilliset näkevät kyllä huumepiipun narkomaanin silmässä, mutta eivät punaviinipulloa omassa silmässään. Mutta kun äänestävältä keskiluokalta ei saa ottaa pois vihattavaa kohdetta. Narkkari on kiva vihollinen, joka saa äänestäjän unohtamaan omat päihdeongelmansa.

Maamme hauras itsetunto rakentuu myytille ylivoimaisesta sotilaasta, joka vastasi kymmentä muun maan taistelija. Siihen valheeseen emme mahduta metamfetamiinipäissään ryssiä mottiin hiihtäviä narkkareita. Anteeksi. Siis kaukopartiomiehiä. Sama valtio, joka nyt jahtaa Sillanpäätä, teki kokonaisesta miesten sukupolvesta narkkareita sodassa. Ehkä meidän pitäisi sitten tasapuolisuuden nimissä raahata ne vielä elossa olevat sotaveteraanit suureen A-studion anteeksipyyntöiltaan katumaan tekojaan. Ei tietenkään.

Suomalaiset pirisotilaat olivat ihan samalla tavalla valtion uhreja kuin suomalaiset nykyalkoholistit ovat Alkon markkinoinnin uhreja.