Tuleva pääministeri on ilmoittanut, että uuden hallituksen toimista kaikki kärsivät. On yksi taho, joka ei kärsi nytkään, rahoitussektori tietenkin. Sen pitäisi kärsiä, siitä kärsimyksestä me muut hyötyisimme.

Luigi Zingales, yksi tunnetuimmista rahoituksen tutkijoista ja Chicagon yliopiston professori, piti Yhdysvaltojen rahoituksen tutkijoiden yhdistyksen vuosikokouksessa (väistyvän) puheenjohtajan esitelmän, joka on herättänyt paljon huomiota maailmalla. Ei ihme, hänhän kysyy siinä, onko rahoitussektorin kasvusta ollut mitään yhteiskunnallista hyötyä, hän esittää vakavan epäilyn, että ei ole, tai ei ainakaan niin paljon, kuin kuvittelemme. Esitelmä löytyy tästä, se kannattaa lukea jo siksikin, että siinä annetaan todella palaa, ketään ei säästetä, ei myöskään akateemista maailmaa, eikä tietysti rahoitussektoria itseään.

Zingales tuo hyvin esille sen, että viime vuosilta ei ole mitään tutkimuksellista näyttöä siitä, että rahoitussektorin kasvu olisi hyödyttänyt yhteiskuntaa. Mutta hän menee pidemmälle, käytyään läpi aiemman tutkimuksen, joka näytti osoittavan rahoitussektorin kasvun kiihdyttävän talouskasvua, olevan vähintäänkin kyseenalaista. Lisäksi tuloksia oli hyvin vähän.

Sen sijaan viime vuosilta näyttöä rahoitussektorin kasvu haitallisuudesta on olemassa ja näyttö on monenlaista. Zingales käy läpi myös tätä tutkimusta, josta suuri osa on tehty samoilla tietoaineistoilla, joilla näyttöä kasvun hyödyllisyydestä oli etsitty. Zingales aivan perustellusti kysyy, miksei niitä tehty jo aiemmin. Hän huomauttaa myös, että mitään tutkimustuloksia esimerkiksi erilaisten johdannaismarkkinoiden yhteiskunnallisesta hyödyllisyydestä ei ole.

Zingales ei viittaa tähän Breckenfelderin tutkimukseen, jonka mukaan korkean taajuuden osakkeiden (High Frequency Trading) kauppa, ei ole esimerkiksi lisännyt markkinoiden likviditeettiä. Päinvastainen käsitys elää keskuudessamme, esimerkiksi muutama päivä sitten Helsingin Sanomissa Marko Junkarin artikkelissa. Mielenkiintoista tässä muuten on, että edes perusteoriat eivät ennusta HFT:n lisäävän likviditeettiä.

Yksi uusimmista tutkimuksista on Cecchettin ja Kharroubin tutkimus rahoitussektorin kasvun vaikutuksesta talouden toimialarakenteeseen. Se on jatkoa heidän aiemmalle tutkimukselleen (johon myös Zingales viittaa) rahoitussektorin ja talouskasvun suhteesta. Nyt he etsivät mekanismeja, jotka selittävät heidän aiemman havaintonsa, että suuri rahoitussektori heikentää talouskasvua.

Keskeinen mekanismi on selkeä: rahoitussektorin kasvu vetää pois lahjakkaat ihmiset niiltä toimialoilta, jotka ovat hyvin riippuvaisia innovaatioista ja jotka ovat tärkeitä talouden tuottavuuden kasvattamisessa. Niiden sijaan rahoitus suuntautuu toimialoille, jotka pystyvät tarjoamaan rahoittajille paremmat vakuudet kuin toimialat, joilla toiminta perustuu siihen, mitä ihmisten päissä on. Tyypillisesti rahoitussektorin kasvu näkyy siis esimerkiksi kiinteistömarkkinainvestointien kasvuna. Sama mekanismi takaa palkkojen kasvun rahoitusalalla.

Rahoitussektorin kasvu heikentää siis talouden kokonaistuottavuutta. Cecchetti ja Kharroubi käyttävät laajaa kansainvälistä toimialakohtaista aineistoa, jossa toimialat voidaan luokitella myös niiden innovaatiointensiteetin mukaan. Heidän hypoteesinsa näyttää pätevän.

Perusteet rajoittaa rahoitussektorin kasvua ja itse asiassa supistaa (Cecchetti ja Kharroubi esittävät näyttöä, että se on jo liian suuri) ovat olemassa. Yksi keinokin on olemassa, se on hyvin yksinkertainen, juuri ja sellainen, joita Zingales kehottaa akateemista maailmaa etsimään. Rahoitussektori ei maksa arvonlisäveroa. Mitään perustetta verottomuudelle ei ole ja on aivan perusteltua väittää, että se on suurin yksittäinen verotuksen vääristymä sekä Suomessa että muualla maailmassa. Tästä vääristymästä olisi odottanut VM:nkin pitävän meteliä, mutta hiljaista on ollut. Samalla voitaisiin talouteen saada se tuottavuuden kvanttihyppy, jonka perään tuleva pääministerikin on haikaillut ilman kärsimyksiä.

Mutta näinhän ei tule käymään, kaiken maailman Nallet ovat ärähtäneet Ruotsin aikeista ottaa vero käyttöön. Meillähän näitä Nalleja kuunnellaan tarkasti, tarkemmin kuin Ruotsissa. Ehkä pitäisi kuitenkin kuunnella Zingalesia, opimmehan häneltä myös sen, että Kreikka käytti paljon pahennusta herättäneissä johdannaismarkkinaoperaatioissaan, jotka saivat sen julkisen velan näyttämään alhaiselta, täsmälleen samoja keinoja, joilla yritysjohtajat manipuloivat yritysten tuloja maksimoidakseen omat tulonsa. Eivätkä nämä ole rikoksia, Zingales arvioi erikseen rahoitussektorilla tehtyjen petosten suuruutta.

Avainsanat: rahoitussektori, Zingales

Aihealueet: Julkinen talous, Rahoitus, Työmarkkinat