Simón Bolívarin syntymätalo on ainoita rakennuksia, jotka enää muistuttavat Venezuelan pääkaupungin Caracasin espanjalaisesta siirtomaataustasta. Bolívar oli Etelä-Amerikan suuria itsenäisyystaistelijoita.

Siistiin ja ilmaiseen museoon ei ole tänään ruuhkaa. Se sijaitsee kahden kadunkulman päässä Venezuelan parlamentista. Siellä kansanedustajien enemmistö tekee kaikkensa karistaakseen kansakunnan niskoilta yhä katastrofaalisemmaksi käyvän perinnön, jonka värikäs kansanjohtaja Hugo Chávez jätti kuollessaan vuonna 2013. Bolivar oli hänen innoittajansa.

Bolívarin haave koko Etelä-Amerikan kattavasta espanjankielisestä liittovaltiosta, joka olisi Yhdysvaltain vastavoima, sortui heti hänen kuoltuaan vuonna 1830 ristiriitoihin ja valtataisteluihin.

Vajaat kaksisataa vuotta myöhemmin Chávezin hahmottelemalle sosialistiselle ja kansallismieliselle ihanneyhteiskunnalle on käymässä samoin.

Karismaattinen eversti Chávez sai yhden vallankaappausyrityksen ja kahden vuoden vankilatuomion jälkeen vuonna 1998 vaaleilla kansalta valtuudet toteuttaa omatekoista bolivariaanista sosialismiaan.

Chávismo pyrkii syrjäyttämään dollarikapitalismin, panemaan pisteen Yhdysvaltain saneluvallalle ja nostamaan Venezuelan 28-miljoonaisen kansan köyhän enemmistön ihmisarvoiseen asemaan.

Mutta Chávez keksi uudelleen pyörän, joka ei pyörinyt. Yhteiskunnalliset uudistukset rahoitettiin öljytuloilla, joita maailman suurimpiin öljynviejiin kuuluvalla Venezuelalla oli yllin kyllin niin kauan kuin raakaöljystä maksettiin kunnon hintaa maailmanmarkkinoilla.

Uudistukset olivat suosittuja kaupunkien slummeissa ja maaseudun lautamökeissä. Lapsikuolemat vähenivät, lukutaito lisääntyi ja pääsy lääkärille helpottui. Venezuelalaisille pyhä mustapavun ja riisin liitto pabellón criollo sai lihaa höysteekseen.

Mutta perustuotteiden ja -palvelujen keinotekoiset hinnat, tehoton veronkeruu ja järkevän talouspolitiikan korvaaminen ideologialla kierouttivat markkinat samaan tapaan kuin entisessä Neuvostoliitossa: tuotteet hävisivät mustaan pörssiin. Tilalle tulivat keinottelu, lahjonta ja tehottomuus.

Chávismo on suistanut yhden maailman vauraimmista öljyvaltioista 18 vuodessa polvilleen. Siihen on kulunut valtaosa yli 200 miljardin euron ansioista, joita valtion öljy-yhtiö Pétroleos de Venezuela on tahkonnut 2000–2015. Venezuela hoippuu nyt väkivaltaisen yhteiskunnallisen räjähdyksen ja talousromahduksen partaalla.

Pulaa on kaikesta: ruoasta, lääkkeistä, sähköstä. Useat yritykset ovat sulkeneet ovensa, koska tuotanto on mahdotonta tai se ei kannata. Julkishallinnon työviikko on lyhennetty kaksipäiväiseksi, kouluviikko nelipäiväiseksi.

Aseelliset ryöstöt ja kidnappaukset ovat arkipäivää maailman rikollisimpiin kaupunkeihin kuuluvassa Caracasissa. Ryöstäjille kelpaavat kaupan ruoka, tietokoneet, ilmastointilaitteet ja kuparijohdotkin.

Jopa Pokémon-hahmojen etsintä on riskialtista. Kalliin puhelimen esittely niinkin ydinkeskustassa kuin Bolivar-museon ja parlamentin liepeillä voi johtaa sen sieppaamiseen.

Talous taantuu yli kymmenen prosenttia tänä vuonna. Elintasoa ei enää voi ylläpitää ottamalla lisää velkaa: Standard & Poor’s pudotti vastikään Venezuelan luottoluokituksen kolmen C:n roskaluokkaan.

Öljyn maailmanmarkkinahintojen syvä alamäki pahentaa tilannetta. Venezuela saa 95 prosenttia valuuttatuloistaan öljystä ja sillä rahoitetaan puolet valtion budjetista.

Kansainvälisen valuuttarahaston IMF:n mukaan Venezuelan inflaatio voi ryöstäytyä tänä vuonna yli 700 prosenttiin. Se syö palkat ja vie leivän.

Venezuela onkin jo monin paikoin taantunut omavarais- ja vaihtotalouteen. Caracasissa, Maracaibossa ja muissakin kaupungeissa suuri osa palvelu- ja teollisuusalan työntekijöistä on siirtynyt viljelemään takapihoillaan maniokkia ja kasvattamaan kanoja henkensä pitimiksi. Tuotanto myydään bachaqueroille, mustan pörssin kauppiaille, tai vaihdetaan muihin tavaroihin ja palveluihin.

Paheneva kriisi voi vaarantaa koko Venezuelan hauraan kansanvallan.

Sekä poliitikot että väestö ovat yhä jyrkemmin jakautunut enemmistöön, joka haluaa panna pisteen chávismolle ja vähemmistöksi jääneisiin chávisteihin, jotka silti yhä kykenevät pysyttelemään vallassa.

Valtataistelu on vaarassa kärjistyä lähiviikkoina verisiksi yhteenotoiksi.

Kun kauan syöpää vastaan kamppaillut Chávez kuoli viimeiseksi jääneen presidenttikautensa alkutaipaleella, hän oli jo testamentannut chávismon ylläpidon häntä vuosikymmeniä uskollisesti tukeneelle Nicolás Madurolle.

Estääkseen oppositiota järjestäytymästä ja hyötyäkseen maansurusta Maduro järjesti heti Chávezin kuoleman jälkeen presidentinvaalit, jotka hän voitti niukasti 51 prosentin ääniosuudella. Oppositio syytti chávisteja vaalivilpistä ja äänestäjien painostuksesta, mutta tulos takasi Maduron vallan vuoteen 2019 asti.

Tuoreimpien mielipidemittausten mukaan vain viidesosa äänestäjistä tukee Maduroa, kaksi kolmasosaa haluaa hänestä ja chávismosta eroon.

Viime joulukuun parlamenttivaaleissa oppositio kukisti chávistit selvästi. Maduron kaatamista ajava yli 30 oppositioryhmän liitto Demokraattinen yhtenäisyys MUD sai 112 kansanedustajaa 55:ttä vastaan.

Valtataistelu presidentin ja parlamentin välillä on siitä lähtien ollut katkeraa. Chávezin pitkällä kaudellaan rakentama malli suojaa yhä tehokkaasti chávismon valta-asemaa. MUD:n säätämät lakiuudistukset ovat järjestään kaatuneet Venezuelan korkeimmassa oikeudessa, joka on Maduroa kannattavien tuomarien käsissä.

Opposition rauhanomaiset yritykset suistaa Maduro vallasta huipentuvat kolmeen päivään lokakuun lopulla. Ne voivat muodostua Venezuelan demokratiakehityksen kannalta ratkaisevan tärkeiksi.

MUD:n tavoitteena on syrjäyttää Maduro ennenaikaisesti vallasta kansanäänestyksellä. Jotta se järjestettäisiin, sen on 26.–28.10. välisenä aikana kerättävä allekirjoitukset viidesosalta Venezuelan äänioikeutetuista.

Itse kansanäänestyksessä presidentin syrjäyttämiseksi tarvitaan noin 7,6 miljoonaa ääntä eli enemmän kuin Maduro sai kun hänet huhtikuussa 2013 valittiin presidentiksi.

Jos näin tapahtuu ennen kuin Maduron presidenttikausi ehtii puoliväliinsä 10.1.2017, hänet voidaan erottaa ja määrätä uudet presidentinvaalit.

Mutta hankkeella on huonot mahdollisuudet. Maduron luotettuihin kuuluva Venezuelan keskusvaalilautakunnan johtaja Tibisay Lucena on ilmoittanut, että kansanäänestys ”voidaan ehkä pitää vuoden 2017 ensi neljänneksen puolivälissä”.

Se merkitsee, että vaikka Maduro häviäisi sen, valta vain siirtyy loppukaudeksi hänen varapresidentilleen Aristóbulo Istúrizille.

Edes nimenkeruun onnistuminen ei ole varmaa. Keskusvaalilautakunta on ilmoittanut, että allekirjoittajien henkilöllisyys on varmistettava tunnistamalla heidän sormenjälkensä elektronisesti.

Nimenkeruupäiviksi perustettavissa keskuksissa on kuitenkin vain neljäsosa tarvittavista sormenjälkien lukulaitteista, oppositio syyttää. Keskukset ovat auki vain kahdeksan tunnin virka-ajan, jonka kestäessä ne sulkevat ovensa lounastunniksi. Nimenkerääjien on yllettävä 20 prosentin tavoitteeseen jokaisessa 24 osavaltiossa. Silti esimerkiksi vaikeakulkuiseen Delta Amacuron viidakko-osavaltioon keskuksia on luvassa vain kymmenen.

Venezuelan opposition keulahahmo on keskustavasemmistolaiseksi itsensä määritellyt Henrique Capriles Radonski, 44. Mirandan osavaltion maaherra on mitannut kannatustaan presidentinvaaleissa sekä Chávezia että Maduroa vastaan vuosina 2012 ja 2013.

Capriles valittiin parlamenttiin Chávezin valtaannousuvuonna 1998 maan kaikkien aikojen nuorimpana kansanedustajana. Hän on siitä lähtien vastustanut chávismoa, aluksi yhdessä toisen keskeisen oppositiopoliitikon Leopoldo Lópezin kanssa.

Capriles johtaa Maduron kaatamista tavoittelevan liikkeen maltillista siipeä, jonka mielestä on katsottava ensin kansanäänestyskortti.

Lähes yhtä suosittu López oli keskushenkilöitä vuoden 2002 vallankaappausyrityksessä, jossa armeijan, liike-elämän ja oikeistopoliitikkojen vallankaappaus suisti Chávezin hetkeksi vallasta.

Hän edustaa jyrkkää linjaa, jonka mukaan katumielenosoituksia ja suoraa kansalaisvastarintaa on kiihdytettävä, koska hallitus kuitenkin venkoilee itsensä kuiville kaikista laillisista yrityksistä muuttaa tilannetta.

Sotilasvankilassa viruvan Lópezin mielipiteet välittää hänen suosittu ihmisoikeusaktivistivaimonsa Lilian Tintor.

López tuomittiin syyskuussa 2015 lähes 14 vuoden maksimirangaistukseen hallituksen vastaisten suurprotestien lietsomisesta ja vallankaappauksen valmistelusta.

Useat ihmisoikeusjärjestöt ja YK:n ihmisoikeuskomissio vaativat Lópezin vapauttamista. Ne pitävät häntä mielipidevankina ja tuomiota puhtaasti poliittisena. Myös Yhdysvaltoihin sittemmin loikannut Lópezin oikeusjutun pääsyyttäjä Franklin Nieves on myöntänyt, että tuomio oli farssi ja valtiojohto saneli hänelle mitä tehdä.

Chávistihallinto valmistelee paraikaa oikeusjuttua myös Caprilesia vastaan pengottuaan hänen osavaltiohallintonsa varainkäyttöä.

Opposition kovan linjan eturivissä on myös entinen presidenttiehdokas ja kansalaisaktivisti Maria Corina Machado.

Hän kehottaa jo avoimesti kansalaistottelemattomuuteen. Caracasin katumielenosoitukset syyskuun alussa olivat suurimmat sitten vuoden 2014 alun, jolloin hallitus tukahdutti väkivaltaisesti opposition mielenilmaukset.

Sen jälkeen Caracasin kadut ovat tukkiutuneet useaan otteeseen eri ammattikuntien ja eturyhmien spontaaneista mielenilmauksista.

Uutta hallituksen vastaista suurmielenosoitusta valmistellaan keskiviikoksi 12.10.

Tilanne muistuttaa elävästi kevättä 2002. Tuolloin chávismon vastaisiin mielenosoituksiin liittyivät sitä normaalisti kannattaneet kansalaiset, jotka marssivat kaduille, kun ammattiyhdistysliike oli julistanut yleislakon vastalauseeksi Chávezin pahenevalle suosikkijärjestelmälle.

Kun miljoonan mielenosoittajan väentungos törmäsi chávistien vastamielenosoitukseen, Caracas räjähti taistelukentäksi. Parikymmentä ihmistä kuoli, armeija valtasi presidentinpalatsin ja pidätti eroamasta kieltäytyneen Chávezin.

Kaapparit tekivät kuitenkin pahan virheen: he mitätöivät ensi töikseen Chávezin uudistukset. Kun katujen kansa ja osa armeijasta näki etujensa katoavan, ne nousivat kaappaajia vastaan ja palauttivat Chávezin valtaan kahden vuorokauden kuluttua.

Muistan Caracasin kaappausta seuranneella viikolla hyvin jyrkästi jakautuneena kaupunkina. Tapasin asukkaita yhdellä niistä harvoista oleskelupaikoista, jota kaikki kansanluokat käyttivät: ranta-alueella, joka sijaitsi paremman väen ja slummikansan näkymättömällä rajalinjalla.

Leppoisan sunnuntairauhan sijaan ilmassa väreili kyräilevä epäluulo ja pidätelty väkivalta, eikä tuo ilmapiiri ole sittemmin laantunut. Maduron hallitus ilmoitti viimeksi helmikuussa 2015 kukistaneensa vallankaappausyrityksen.

Seuraava yhteenotto voi ennakoida pahaa taka-askelta kohti sotilasjuntta-aikoja, joista sekä Venezuela että koko Latinalainen Amerikka ovat hitaasti mutta enimmäkseen kunniakkaasti rimpuilleet eroon.

Öljynviejämaiden Opecin äskettäinen yllättävä tuotantorajoitussopimus tuo hallitukselle tuskin muuta kuin hetkellisen hengähdystauon.

Talouskriisinsä takia Venezuela on ainoa Opec-maa, joka ei edes teoriassa ole kyennyt korvaamaan alhaisen raakaöljyn maailmanmarkkinahinnan aiheuttamia menetyksiä pumppaamalla lisää öljyä.

Sen öljyntuotanto on päinvastoin laskenut kolmanneksella Chávezin valtaannnousuvuodesta 1998.

Venezuela joutuu jopa tinkimään toimituksistaan pääliittolaiselleen Kuuballe, jolle se on myynyt öljyä halvalla.

Venezuelan vaikeudet ja Kuuban talouden avautuminen Yhdysvaltojen suuntaan enteilevätkin loppua myös niiden luotsaamalle Alballe, vasemmistohallitusten johtamien latinalaisamerikkalaisvaltioiden löyhälle liitolle, jonka yhdistävä tekijä on ollut voimakas Yhdysvaltain-vastaisuus.

Liittoon kuuluvat myös Nicaraguan sandinistihallinto, Evo Moralesin Bolivia sekä Honduras ja Ecuador.

Väkivallan uhkaa lisää myös naapurimaa Kolumbian solmima rauhansopimus vasemmistolaisen sissiliikkeen Farcin kanssa. Sen on määrä päättää yli 50 vuotta jatkunut tuhoisa sisällissota.

Maduro on yrittänyt antaa kunnian rauhasta Chávezille väittäen, että vain tämä sai osapuolet alunperin neuvottelupöytään.

Sopimuksen tielle kasautui heti esteitä kun kolumbialaisten niukka enemmistö (50,2 %) hylkäsi sen kansanäänestyksessä. Mutta jos se todella johtaa sissien aseistariisuntaan ja viidakkotukikohtien tyhjenemiseen, entistä suurempi osa kolumbialaisten huumeliigojen kokaiinituotannosta ja -jakelusta siirtyy Venezuelaan.

Kaikki Kolumbian sisällissodan asejoukot ovat rahoittaneet toimintaansa kokaiinilla. Tuottajat ovat pitkien rauhanneuvottelujen aikana valmistelleet uusia reittejä Venezuelan ja Kolumbian 2 200 kilometrin mittaisen, paljolti tiheillä viidakkoseuduilla kulkevan rajan yli.

Jo nyt yli 40 prosenttia Eurooppaan suunnatuista kokaiinikuljetuksista kulkee Venezuelan kautta, arvioi YK:n huumevirasto UNODC. Yhdysvaltain huumevirasto DEA puolestaan laskee, että Venezuelasta viedään Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin 300 tonnia kokaiinia vuodessa, viisi kertaa enemmän kuin kymmenen vuotta sitten.

Ne epäilevät Venezuelan armeijan osallistuvan huumekauppaan ja arvostelevat Maduron hallitusta siitä, että se vähintään sulkee silmänsä asialta. Chávisteilla onkin sisällissodan aikana ollut runsaasti ainakin epäsuoria yhteyksiä huumetuottajiin: Venezuela oli ideologisista syistä Farcin ja niin ikään vasemmistolaisen ELN-sissiliikkeen tärkeimpiä aseistajia.

Nyt huumeliigat tuovat mukanaan Venezuelaan runsaasti sissiliikkeiltä vapautuvaa aseistusta.

Se on tuontitavaraa, jota Venezuela nyt vähiten tarvitsee.