Pitäisikö siitä huolestua, että kannabis tuntuu kiinnostavan lukiolaisia? Improbatur kysyi poliisilta, poliitikolta ja valistajalta.



Jose Riikonen

Jussi Särkilahti

AD: Tuomas Järvenpää

Viime keväänä kokoomusnuorten puheenjohtaja Daniel Sazonov halusi päästä eduskuntaan.

Kampanjakierroksella hän kävi läpi toistakymmentä lukiota, joissa järjestettiin vaalipaneeli. Niissä lukiolaiset kysyivät ehdokkaan kantaa heitä kiinnostavista aiheista.

Yleisimmän kysymyksen asiasisältö kuului tiivistetysti näin: Mitä mieltä ehdokas on kannabiksesta?

”Se oli eniten kysytty kysymys. Ehkä pari sellaista paneelia oli, joissa asiaa ei sivuttu. Jos se ei ollut valmiina kysymyksenä, niin viimeistään yleisökysymyksenä se tuli”, Sazonov sanoo.

Otanta on pieni ja helsinkiläinen, mutta jostain se kertoo. Kannabis selvästi kiinnostaa lukiolaisia.

Mitä tästä pitäisi ajatella?

Alkuun hyviä uutisia: Nuorten päihteiden käyttö on vähentynyt, kertoi Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen eli THL:n tutkimus alkuvuodesta.

Alkoholi ei tutkimuksen mukaan kiinnosta 16-vuotiaita yhtä paljon kuin aiemmin. Vain 23 prosenttia nuorista oli viimeisen kuukauden aikana juonut samalla kertaa kuusi annosta tai enemmän. Vuonna 1995 vastaava osuus oli vielä 51 prosenttia.

Myös tupakoinnin suosio on romahtanut. Vuonna 2015 yhdeksäsluokkalaisista noin kymmenen prosenttia tupakoi päivittäin, kun neljä vuotta aiemmin vastaavat luvut olivat kahdenkymmenen prosentin tuntumassa.

Kannabiksen käyttö on suurin piirtein ennallaan 15–16-vuotiaiden keskuudessa. Tutkimuksen mukaan pojista 10 prosenttia ja tytöistä 7 prosenttia oli kokeillut kannabista.

”Kannabiksen käyttöhän yleensä aloitetaan myöhemmin kuin tässä iässä, mitä tutkittiin. Eli ilmiö ei vielä näy tässä ikäluokassa, mikä on toki hyvä asia”, THL:n erikoistutkija Kirsimarja Raitasalo kertoi tutkimusraportin julkaisun yhteydessä Helsingin Sanomille.

Toisaalta nuorten aikuisten keskuudessa kannabis on yleistynyt. Lisäksi kannabiskokeilut koetaan tutkimuksen mukaan aiempaa riskittömämpinä. Raportin mukaan tämä saattaa ennakoida sitä, että kokeilujen määrä tulee lisääntymään.

Oulunkylän yhteiskoulun lukion ruokasalin edessä odottaa 17-vuotias nuorimies. Hän on Elmo Nikula, tämän koulun opiskelijakunnan hallituksen puheenjohtaja.

Myös täällä Helsingin Oulunkylässä kysymys kannabiksesta nousi esiin viime kevään eduskuntavaalipaneelissa.

Nikula suhtautuu kannabikseen neutraalisti. Hänen mukaansa kannabiksen käyttö ei kouluarjessa näy. Nikula ei esimerkiksi tiedä, että kukaan hänen opiskelukavereistaan polttelisi. Silti kannabis on hänen mielestään aika arkipäiväinen asia: jos joku polttaa, ei hän sitä mitenkään erityisesti kavahda.

”En rinnasta kannabiksen käyttöä siihen, jos vaikka näkee jossain vessassa huumeruiskun. Ei kannabis varmasti mikään haitaton päihde ole, mutta ei myöskään mikään kauhean vaarallinen. Jos vertaa vaikka alkoholiin, niin laittaisin sen suurin piirtein samalle viivalle.”

Nikula uskoo, että kannabis kiinnosti vaalipaneeleissa yksinkertaisesti siksi, että asia on nuoria lähellä ja näkyy arjessa enemmän kuin vaikkapa sote-uudistus, eli sosiaali- ja terveydenhuollon palvelurakenneuudistus.

Yksi syy voi olla sekin, että suhtautuminen kannabikseen saattaa korreloida lukiolaisten mielestä siinä, onko mahdollinen päättäjä ajassa kiinni.

Suhtautuminen kannabikseen nähdään siis ikään kuin sukupolvikysymyksenä. Tämän huomasi myös eduskuntavaaliehdokas Sazonov.

”Se miten – ja nyt kärjistän – kannabis näyttäytyy 20-vuotialle opiskelijalle tai viisikymppiselle perheenäidille saatikka eläkeläiselle, siinä on aivan tähtitieteellinen ero. Siksi varmaan vanhempi poliitikkosukupolvi karsastaa aihetta”, Sazonov sanoo.

Kannabiksen puolesta voi olla vaikeaa sanoa mitään leimautumatta etenkin vanhemman väen silmissä huumehörhöksi. Toisin on monien lukiolaisten kohdalla.

”Uskon, että lukiolaisille on vaikeaa hahmottaa, miksi kannabis on yhtä rikollista kuin vaikkapa jonkin aineen piikittäminen.”

Poliisin suhtautuminen kannabiksen käyttöön etenkin alaikäisten keskuudessa on tiukkaa.

Eri asia on, jos kadulla kannabissätkää polttelee vaikkapa 42-vuotias poliisin entinen tuttu, jolla on pitkä huumeidenkäyttöhistoria.

”Silloin voidaan takavarikoida aine, kirjata rikosilmoitus ja antaa huomautus. Se on siinä. Alaikäisen kohdalla meidän tehtävämme on auttaa käyttäjää, puuttua siihen räväkämmin ja aikaisessa vaiheessa”, kertoo vanhempi rikoskonstaapeli Jonna Saavalainen.

Yleensä tämä tarkoittaa sitä, että kannabista poltteleva nuori joutuu kuulusteluun, jossa mukana ovat vanhemmat ja sosiaalityöntekijä. Keskustelussa yritetään ymmärtää, mistä rikos on johtunut. Samalla pohditaan nuoren tulevaisuuden näkymiä.

”Että tätäkö nuori haluaa elämältään?”

Seuraukset riippuvat rikoksen vakavuudesta. Esimerkiksi käyttörikoksesta voi selvitä huomautuksella.

Jos keskustelu kannabiksesta onkin kaveripiirissä melkoisen rentoa ja arkipäiväistä, ei samanlainen asenne useinkaan jatku poliisilaitoksella. Saavalaisen mukaan monella nuorella muuttuu ääni kellossa, kun edessä on reissu poliisitalolle.

”Se, että joutuu tänne, on aika iso juttu. Puhe on voinut aiemmin olla sellaista, että tämä on tosi siistiä ja haitattomampaa kuin alkoholi, mutta siinä ei ehkä ole tullut mietittyä, millaisia seuraamuksia asialla voi olla.”

Ja jos esimerkiksi koulun kautta tulee tieto kannabiksen käyttötapauksesta, ei kyseessä usein ole vain yksi ja ainoa ihminen.

”Yleensä koko kaveriporukka tulee kuulusteluihin. Pääsääntöisesti siellä on jollain joku kontakti, joka hankkii kavereilleen kannabista.”

Nuorten kannabiksen käyttöä pohtii työkseen myös Ehkäisevä päihdetyö EHYT ry:n Kim Kannussaari. Hän vetää järjestön pyörittämää Miten puhutaan kannabiksesta -hanketta.

”Mä olen siis käytännössä valistaja”, hän kuvailee toimenkuvaansa.

No, miten kannabiksesta sitten pitäisi puhua?

”Kannabiksesta pitää puhua faktatiedon perusteella ja kunnioittaa toisten mielipiteitä, näin lyhyesti sanottuna”, Kannussaari sanoo.

Pääpointti koko kannabis- tai missä tahansa muussakaan päihdekeskustelussa ei Kannussaaren mukaan ole varsinaisesti aineessa, vaan taustalla olevissa sosiaalisissa ja psykologisissa asioissa. Ongelmakäyttäjillekään itse huumausaine on harvoin ongelmien alkuperäinen syy vaan enemmänkin seuraus.

”Edelleen enemmistö ajattelee, että huume on huume ja huume on paha, ja että alkoholi on sellaista, että kaikkihan sitä nyt joskus nuorempanakin. Tämä on se keskustelu.”

”Itse yritän työssäni tuoda esille, että ei välttämättä kannata heti alkaa soittaa poliisia paikalle, jos nuori jotain käyttää. Asiasta pitää keskustella, katsoa sitä kokonaiskuvaa ja säilyttää luottamus”, Kannussaari summaa.

Valistajakin erottelisi kannabiksen niin sanotuista kovemmista huumausaineista. Hän kuitenkin huomauttaa, että kaikilla päihdyttävillä aineilla on mahdollista tehdä elämästään helvettiä.

Jokin yhteiskunnan suhtautumisessa kannabikseen on viime vuosina muuttunut. Etenkin Yhdysvalloissa lainsäädäntö on muuttunut sallivammaksi 2000-luvulla.

Myös Suomessa keskustelu kiihtyi hetkeksi vuosien 2013-2014 vaihteessa, kun Coloradon ja Washingtonin osavaltiot alkoivat laillistaa kannabista. Silloin Yle TV2:lla järjestettiin A2:n kannabisilta, joka nousi maan kaikkien aikojen twiitatuimpien TV-ohjelmien joukkoon.

Alankomaiden pääkaupungissa Amsterdamissa voi ostaa pilveä kaupasta ja polttaa sitä aika rauhassa kadulla. Monessa EU-maassa käytöstä tai etenkään pienien määrien hallussapidosta tai kotikasvatuksesta ei rangaista.

Kanadassa kannabis on yksiselitteisen laillista tämän vuoden alusta lähtien.

Mikä sitten olisi hyvää kannabispolitiikkaa Suomessa?

Tällä hetkellä kannabiksen käyttämisestä voidaan tuomita sakkoihin tai teoriassa jopa puoleksi vuodeksi vankeuteen.

Lukiolainen Elmo Nikula ei näkisi esimerkiksi dekriminalisointia ihmeellisenä asiana.

Valistaja Kim Kannussaari puolestaan seuraisi, millaisia vaikutuksia muiden maiden politiikalla on, ja tekisi sitten johtopäätökset järkeviin argumentteihin perustuen.

Kysymme asiaa myös Suomen kannabisyhdistyksen hallituksen jäseneltä, Kimmo Wilskalta. Hänellä on erittäin idealistinen utopia päihdepolitiikasta:

”Ihanteellista päihdepolitiikka olisi se, että kaikkea saisi käyttää, mutta elämä olisi niin ihanaa, että kukaan ei haluaisi käyttää mitään. Se ei tosin koskaan tule onnistumaan. Siksi tarvitaan lainsäädäntöä.”

Julkaistu 28.4. ilmestyneessä Improbatur 2/2016 -lehdessä.