Ensimmäisenä työpäivänään Yhdysvaltojen presidenttinä Donald Trump tarttuu kynään ja allekirjoittaa 25 asetusta, joilla hän pyyhkäisee historiankirjoista edeltäjänsä Barack Obaman perinnön.

Presidentin asetuksilla Trump voi sivuuttaa pitkällisen lainsäädäntöprosessin ja esimerkiksi sanoutua irti Pariisin ilmastosopimuksesta, rakennuttaa kiistellyn Keystone-öljyputken ja sulkea ovet Syyrian pakolaisilta – vaikka heti virkaan astuttuaan 20. tammikuuta.

Trumpin avustajat kutsuvat tätä ”ensimmäisen päivän projektiksi”, kirjoitti New Yorker -lehti hiljan.

Ja se olisi vasta alkua. Kauppasota Kiinan kanssa, muslimien maahantulokielto, Natosta vetäytyminen ja Meksikon rajalle rakennettava muuri saattaisivat olla totista totta nopeammin kuin kukaan aavistaakaan.

Trumpin tahtoa ei kannata väheksyä, varoittivat lehden haastattelemat avustajat. Hän todella aikoo toteuttaa vaalilupauksensa.

Entä jos Trump voittaa?

Kysymys tuntui vielä pari kuukautta sitten epäolennaiselta. Demokraattien presidenttiehdokkaan Hillary Clintonin etumatka näytti murskaavalta: useimmissa kannatuskyselyissä Clinton johti Trumpia 6–8 prosenttiyksiköllä.

Myös vaalikartta vaikutti Clintonin kannalta lupaavalta. Hän näytti ennusteiden mukaan olevan saamassa helposti enemmistön tärkeimpien osavaltioiden valitsijamiehistä, joiden määrä ratkaisee voittajan Yhdysvaltojen epäsuorassa vaalitavassa.

Trumpin polku voittoon kapeni kapenemistaan. Heinäkuussa pidetyn republikaanien puoluekokouksen jälkeen hän oli päästänyt suustaan sammakon toisensa jälkeen. Clintonin ei tarvinnut kuin katsoa sivusta, kun kilpakumppani ajoi itseään ahdinkoon.

Trumpin suututtamista latinoista ja mustista on viime vuosina tullut Yhdysvaltojen vaaleissa voimatekijä, joka on hyödyttänyt ennen muuta demokraatteja. He ovat monissa osavaltioissa muodostaneet puolueen ehdokkaille ”palomuurin”, jonka läpi republikaanit eivät pääse, vaikka voittaisivat puolelleen merkittävän osan konservatiivisten valkoisten äänistä.

Vielä elokuussa Clintonin palomuuri näytti horjumattomalta. Republikaanit olivat hylkäämässä Trumpin, ja kommentaattorit spekuloivat tosissaan, kannattaisiko tämän luopua ehdokkuudesta ennen täydellistä nöyryytystä.

Sitten tapahtui jotain. Clintonin kannatuskäyrä kääntyi laskuun – hitaasti mutta varmasti. Samaan aikaan Trumpin syöksy loiveni.

Syyskuun puoliväliin mennessä demokraattien palomuuriin oli ilmestynyt huolestuttavia aukkoja. Jopa sellaiset varmoina pidetyt osavaltiot kuin Colorado ja Virginia huojuivat. Trump näytti nakertavan Clintonin etumatkaa kaikkialla.

Presidentinvaalikamppailun tiukkeneminen juuri syyskuussa on osittain normaalia Yhdysvalloissa.

Tuolloin puoluekokoukset ovat ohi, ja mennyttä on myös niiden antama gallup-noste, josta erityisesti Clinton tänä vuonna hyötyi.

Toisaalta amerikkalaisilla on tapana kiinnostua vaaleista vasta syksyn alkaessa, kesän loppua symboloivan Labor Day -juhlan jälkeen. Silloin gallupit pääsevät oikeasti kärryille kansan mielialasta. Myös kolmas selitys liittyy kyselyihin: kun tutkimusfirmat alkavat syksyn korvalla haastatella rekisteröityneiden äänestäjien sijasta todennäköisiä, demokraattien luvut perinteisesti kärsivät.

Silti tärkein rooli on lopulta ehdokkailla itsellään – varsinkin vaaleissa, joissa he kamppailevat enemmän omaa epäsuosiotaan kuin kilpakumppaniaan vastaan.

Suurin syy kilvan tasoittumiseen onkin tänä vuonna se, että Trump on ollut hieman vähemmän Trump ja Clinton hieman liikaa Clinton.

Ratkaiseva käänne tapahtui elokuun puolivälissä, kun Trump antoi potkut Ukraina-bisnesten ryvettämälle kampanjapäällikölle Paul Manafortille ja nimitti tilalle neuvonantajanaan toimineen Kellyanne Conwayn.

Conway onnistui nopeasti siinä, mitä Manafort oli yrittänyt kuukausia: naamioimaan epävakaan ja törkeyksiin taipuvaisen ehdokkaan normaaliksi republikaaniksi. Trump lopetti improvisoinnin ja alkoi tankata puheensa lukulaitteesta.

Yhtäkkiä Trumpin möläykset eivät enää hallinneetkaan uutisia. Etualalle nousivat kilpailijan töppäykset. Ja niitä riitti.

Synkimpänä viikonloppuna syyskuun alussa otsikoita kirvoitti ensin Clintonin puhe, jossa hän oli nimittänyt Trumpin kannattajia ”surkimuksiksi”, ja sen jälkeen ehdokkaan keuhkokuume, jonka kampanja oli yrittänyt salata.

Vaaleissa on tänä vuonna poikkeuksellisen paljon liikkuvia äänestäjiä, jotka tutkivat molempia ehdokkaita tarkasti. Läpinäkyvyyden puute ja kiertelevät vastaukset eivät ainakaan auta, jos Clinton haluaa saada heidät puolelleen.

Vihaisten eurooppalaisten näkökulmasta ainoa oikea valinta marraskuun vaaleissa on Clinton ja amerikkalaiset ovat tyhmiä kannattessaan Trumpin kaltaista huijaria.

Trumpin suosio kuitenkin kumpuaa aidoista ongelmista, joiden olemassaoloa kukaan ei kiistä.

Vaikka amerikkalaisilla menee tutkimusten mukaan nyt selvästi paremmin kuin Obaman tullessa valtaan vuonna 2008, keskilännen teollisuusalueilla väestö on vain kurjistunut, kun työpaikat ovat valuneet ulkomaille.

Kuten Britannian EU-eroa kannattaneilla ”Brexitin” ydinalueilla, globalisaatio on totista totta Ohion suljettujen terästehtaiden varjossa eläville. Mikä tahansa lupaus paremmasta kelpaa heille, vaikka lupaaja olisi tunnettu keinottelija.

Monet näistä amerikkalaisista ovat aiemmin äänestäneet demokraatteja eivätkä välttämättä ole sen kiihkeämpiä rasisteja kuin Clintonin äänestäjätkään.

Trump on myös hitaasti vetänyt puolelleen perinteisiä republikaaneja, joille puoluekirja merkitsee ennen muuta arvovalintaa.

Heidän vaakakupissaan painaa eniten kysymys perustuslakia tulkitsevan korkeimman oikeuden tuomarinimityksistä, jotka tekee presidentti.

Yksi viroista on täyttämättä ja useita avautumassa eläköitymisen vuoksi, joten valtaan pääsevä puolue pystyy määrittelemään koko maan oikeuskäytännöt vuosikymmeniksi eteenpäin.

Nämä äänestäjät eivät pidä Trumpin siirtolaisvastaisuudesta ja ovat huolissaan hänen mielentilastaan. Heidän näkökulmastaan on kuitenkin parempi äänestää republikaania, vaikka nenää pidellen, kuin antaa keskeisen instituution avaimet demokraateille.

Syyskuun 26. päivän vaaliväittelyyn tultaessa puntit olivat lähes tasan. Mielipidekyselyitä seuraavan FiveThirtyEight-sivuston ennusteessa Clintonilla oli vaalivoittoon 54,8 prosentin mahdollisuus, Trumpilla 45,2:n.

Sadan miljoonan tv-katsojan odotettiin seuraavan väittelyä, joka oli ensimmäinen ja tärkein kolmesta.

Ehdokkaiden valmistautumista oli puitu mediassa viikkoja. Yleisesti arveltiin, että Trump esiintyisi normaalia hillitymmin ja yrittäisi vakuuttaa liikkuvat äänestäjät valtiomiesmäisellä olemuksella.

Lopputulos oli lopulta yllättävän selkeä. Debatti oli Trumpin kannalta käytännössä ohi sillä hetkellä, kun Clinton ensimmäisen kerran kutsui häntä hymyillen ”Donaldiksi”.

Trump puhui sekavasti, takelteli asiakysymyksissä ja turvautui hätäpäissään vaalipuheensa lapsekkaisiin sanavalintoihin, jotka televisioruudussa tuntuivat oudoilta.

Kerta toisensa jälkeen Trump käveli Clintonin asettamiin ansoihin: leveili veronkierrolla, arvosteli Clintonin fyysistä kestävyyttä ja puolusti järjetöntä väitettään, ettei Obama ole syntyperäinen amerikkalainen.

”Sitten kun hän on käynyt 112 maassa ja neuvotellut rauhansopimuksen ja tulitauon ja saanut toisinajattelijoita vapaaksi tai edes viettänyt 11 tuntia kongressin kuultavana, hän voi tulla puhumaan minulle kestävyydestä”, Clinton kuittasi.

Clintonin ongelma oli, ettei hän Trumpin piikittelyltä juuri ehtinyt avata omaa visiotaan kansakunnan tulevaisuudesta tai perustella, miksi hän haluaa presidentiksi.

Silti väittelyn jälkeen yleinen arvio oli, että jos ehdokkaiden tarkoituksena oli ollut saada puolelleen epätietoisia äänestäjiä, Clinton oli voittanut kirkkaasti.

Se ei kuitenkaan tarkoita, että väittely heilauttaisi kummankaan kannatusta. Trumpin tukija, entinen New Yorkin pormestari Rudy Giuliani tiivisti Twitterissä:

”Vaikka Hillary Clinton voittikin ensimmäisen väittelyn, ei hän välttämättä voita Donald Trumpia huomenna gallupeissa.”