”Tyvärr har man släppt in klantänkandet i politiken. På så sätt har man satt demokratin ur spel.”

I förra veckan skrev jag om klanröstning här på ledarsidan, med anledning av ett avsnitt av Uppdrag granskning. I programmet visade de hur Ali Khalil, gruppledare för Miljöpartiet i Botkyrka, försöker sälja Alby moskés röster till Moderaterna. I utbyte ville man beviljas bygglov för en ny moské. Med de 3000 rösterna skulle Moderaterna ha tagit över makten efter valet. Tack och lov tackade de nej.

I den nyutkomna boken “Klanen – individ, klan och samhälle från antikens Grekland till dagens Sverige" (Timbro, 2018) beskriver Per Brinkemo hur klanmentaliteten påverkar politiken, med Södertälje som exempel. Han citerar Kenan Yüksel, som var den förste syrianen i kommunfullmäktige: “Tyvärr har man släppt in klantänkandet i politiken. På så sätt har man satt demokratin ur spel. Partiet blir ett redskap för att ha kvar min makt inom gruppen. Ideologin betyder ingenting."

Amanda Sokolnicki, ledarskribent på DN, skrev för två år sedan om samma fenomen: ”Inför valet 2014 uppmanades många – även jag – att rösta på kandidater till politiska poster för att de skulle representera en viss etnisk grupp. Facebookgruppernas budskap gick inte att missförstå: Det viktiga var den etniska tillhörigheten, och med den religiös hemvist. Partitillhörighet var sekundärt. Kandidaternas politiska ståndpunkter nämndes inte ens. […] klanmentaliteten är ren identitetspolitik. Den bygger på tanken att personers intressen sitter i gemenskapen. Någon plats för individer finns inte. Att människor av olika anledningar inte tar chansen att rösta mer individuellt är synd – men upp till var och en. Att partierna tillåter sina kandidater att driva kampanj med etnisk profil är djupt problematiskt.” (DN 9/6 -2016)