Av Para§rafs Redaktion 2019-03-12

Själv begrep han aldrig varför. Han förnekade ju brott. Men det blev ganska många år. Mannen ifråga blev inte överraskad när han kunde se att hans naglar, både på händerna och fötterna, växte i ungefär samma takt som innan han kom under Kriminalvårdens ömma vård. Men den ömma vården tillhandahöll inte någon nagelklippare eller nagelsax.

Skulle den intagne få tillgång till en nagelklippare så fick han minsann med egna slantar köpa en i anstaltens kiosk. Där hade den ömma vården bestämt priset till 35 kr. Således 250 procent dyrare än den jag köpte i butiken på Götgatan i Stockholm. Men omsättningen och möjligheterna att marknadsföra är väl sämre innanför murarna.

För den intagne tog det väl några dagar för att med flitpengar få ihop så att han kunde investera i en nagelklippare. Men det gjorde han och klippte naglar det gjorde han.

Han var först på anstalten A och sedan på anstalten B och C och sedan på en som vi kan kalla D. På alla dessa ställen fick han använda sig av sin nagelklippare.

Dock var det så att när han förflyttades, utan att få en enda minut på sig för att ta med sig något, så fick han inte med sig sin nagelklippare. För att inte behöva leva med långa naglar fick han vid varje förflyttning köpa en ny nagelklippare. Priset var detsamma och de fanns att köpa i anstalternas kiosker.

Sedan förflyttades mannen till anstalten E, som kan kallas så för att det var den ”Elaka” anstalten. Inte heller då fick han med sig den senast inköpta nagelklipparen. Men han fick köpa en ny, priset var även den gången 250 procent högre än ute på den fria marknaden på Götgatan.

Men på ett fängelse finns det ju inte någon fri marknad så egentligen ska man kanske inte gny över priset. Men där satt mannen på anstalten E och klippte sina naglar då och då. Tiden gick långsamt.

Men en dag kom den vårdande personalen, anställda i den ömma vården, och talade om för mannen att han inte fick ha nagelklipparen på sitt bostadsrum. Ordet bostadsrum används av den ömma vården för att man tycker att ordet fängelsecell låter lite hemskt för de stackars intagna. Det är ju ändå 8 kvadratmeter.

Personalen förklarade att nagelklipparen kunde användas som tillhygge mot personalen eller andra intagna. Nagelklipparen hade nämligen ett litet blad på 3 cm som är avsett att fungera som nagelfil.

– Jaha, sa mannen. Det var nytt, men det är klart att jag lämnar ifrån mig nagelklipparen om ni så säger.

Personalen tog hand om nagelklipparen. Mannen tyckte det fanns anledning att tala om för personalen att han hade köpt nagelklipparen i vårdens egen kiosk och därför utgått från att den var tillåten att inneha. Det är ju svårt att klippa naglarna med en nagelklippare som man inte får inneha. Personalen sa då kärnfullt:

– Det har inte med saken att göra. Vi bedömer att föremålet kan användas som tillhygge.

– Jaha, sa mannen, som den dagen inte ville argumentera med den ömma vården.

Men han funderade på hur han därefter skulle kunna klippa naglarna och mumlade något om detta. Personalen sa då kärnfullt: Det har inte med saken att göra. Någon nagelsax skulle han ju inte få låna eftersom en sax är ett farligt föremål.

Därefter fick mannen höra att han fått en anteckning om misskötsamhet i journalen och att han skulle förhöras om anledningen till att han innehaft en otillåten nagelklippare, ett farligt föremål, som han köpt i kiosken.

Förhör hölls med honom och han kunde i sin enfald inte förklara den allvarliga förseelse med annat än att hans naglar växer, att han vill kunna klippa naglarna och att han köpt nagelklipparen i kiosken utan att få veta att det var ett otillåtet och farligt föremål. Personalen sa då kärnfullt:

– Det har inte med saken att göra.

Mannen tilldelades en varning, vilket eventuellt kunde få till följd att hans villkorliga frigivning skulle uppskjutas med några veckor eller en månad. Eftersom mannen framhärdade i sin uppfattning att hans naglar växer och behöver klippas, överklagade han beslutet.

Den inte så ömma Kriminalvårdens huvudkontor kom fram till uppfattningen att det varit rätt att tilldela mannen en varning. Ärendet gick vidare till Förvaltningsrätten, som förväntas vara varken öm eller oöm.

I Förvaltningsrätten var jag ombud för mannen med nagelklipparen. Kriminalvården företräddes i den muntliga förhandlingen av två damer, båda med välmanikyrerade naglar. Den ena jurist och den andra en mycket erfaren pappersdragare.

Jag försökte mig på att anföra att mannen fått ha nagelklippare på anstalterna A, B, C och D innan han hamnade på den elaka anstalten E. Ingen hade någonsin talat om för honom att inte fick inneha nagelklipparen. Dessutom kunde jag inte avstå från att upplysa om att det var den ömma vården som själv sålt nagelklipparen inte bara till mannen i fråga utan även till andra intagna.

Dessutom hade mannen fått köpa nya nagelklippare gång på gång vid varje förflyttning. Damerna från Kriminalvården, som med säkerhet aldrig vårdats av den ömma vården, förklarade kort:

– Det har inte med saken att göra.

Då jag förklarade att mannen varit högst villig att lämna ifrån sig nagelklipparen redan vid tillsägelse och att han därför inte borde få någon varning. Damerna, som ännu inte suttit inne, förklarade unisont:

– Det har inte med saken att göra.

Men det tyckte jag. Damerna förklarade att varje anstalt gör en egen bedömning och bedömningen beror på den intagne och situationen. Jag försökte då med argumentet: Men klienten kunde ju inte veta att ett tillåtet ofarligt föremål bara genom ett enda ord från den ömma vården genast kunde omvandlas till ett farligt otillåtet föremål. Damerna sa:

– Det har inte med saken att göra.

Jag fick helt plötsligt en känsla av att det inte var första gången i karriären de sagt dessa ord.

Förvaltningsrätten förvaltade inte sitt uppdrag särskilt väl. Rättssäkerhet stod inte målat på väggarna i förhandlingslokalen. Förvaltningsrätten fann nämligen att det inte förelåg någon anledning att frångå Kriminalvårdens bedömning. Varför begrep varken jag eller klienten. Kammarrätten fann inte någon anledning att lämna prövningstillstånd.

Jag kan förstå att Kammarrätten anser sig ha viktigare saker att syssla med än intagnas nagelklippare. Men om man tänker på att en varning kan resultera i att den intagne får sitta en månad extra så kan det hela ju jämföras med en rejäl rattfylla.

Om det kommer fram att en intagen åkt på en varning när frågan ska prövas om omvandling av livstidsstraff till tidsbestämt straff kan en varning omresultera ytterligare ett år i fängelse. Under det extra året kan den intagne ägna sig åt att bita på naglarna och fundera på varför Kriminalvården är en myndighetsbeteck­ning med ordet ”vård”, som en del av det sammansatta ordet. Nagelvård ingår ju uppenbarligen inte. Inte fotvård heller.

Av advokat Thorulf Arwidson

Detta är en krönika. Analyser och ställningstaganden är skribentens.

Dela det här:

Tweet

E-post

