Det nya coronaviruset tar i likhet med klimathotet inte hänsyn till nationsgränser. Alla drabbas. Det gör frågan om globalt samarbete akut.

I en insändare på DN Åsikt (12 mars 2020) efterlyser skribenten Anders Bernhard ”en ’världsregering’ som kommer att bana väg in i framtiden där utkomsten förhoppningsvis leder till långsiktiga lösningar för framtida generationer”.

Han är inte ensam. I samband med skogsbränderna i Sverige sommaren 2018 skrev Liberalernas EU-parlamentariker Cecilia Wikström i en debattartikel i Expressen: ”… om det finns något gott i denna djupa kris så är det hur de pågående bränderna så tydligt visar på hur nationalstaternas tid är över. Hur vi är starkare tillsammans.”

I oktober 2018 demonstrerade nätverket ”Democracy without Borders” för en global världsparlamentarism med syfte att rädda klimatet. Filosofiprofessor Torbjörn Tännsjö gick ännu längre och önskade en ”inte global demokrati utan global despoti” som lösning på klimatfrågan.

Förslag om en världsregering höjs numera återkommande vid varje global kris. Men det är en farlig tanke. Historiens lärdom som konservativa bejakar är att makt korrumperar, och att absolut makt korrumperar absolut.

Nationernas uppkomst är skiljelinjen mellan självstyre och imperiets tyranni. Även före demokratin var alla ense om att en inhemsk monark var bättre än en främmande tyrann. Med tiden utvecklades också den demokratiska nationalismen, men det krävdes revolutioner och två världskrig innan demokratin blev den etablerade världsordningen.

Att avskaffa nationerna för att bemöta vår tids globala utmaningar vore ett farligt ringaktande av historiens lärdom. Det är också orealistiskt eftersom vare sig Kina, USA eller Ryssland hyser minsta intresse att överge sin nationella suveränitet till förmån för ett globalt politiskt organ. Därför är mellanstatligt och internationellt samarbete vägen framåt.

Vi kan lära av USA:s flotta som ofta är först att göra insatser vid katastrofer som jordbävningen på Haiti 2010 eller vid kärnkraftsolyckan i Fukushima 2011. Det internationella samfundet skulle kunna identifiera riskzoner för naturkatastrofer och upprätta tillbörliga katastrofcentraler med internationell expertkompetens där risken för jordbävningar och orkaner är stor.

Dessa ska vara internationella och opolitiska. Om en sådan funnits i Kina hade det nya coronaviruset snabbt kunnat begränsas till en lokal epidemi i stället för en global pandemi. Om sådana hade funnits vid olyckan på den ryska atomubåten Kursk år 2000 skulle besättningen ha kunnat räddas med en snabb insats från en icke-politiskt förankrad aktör.

Vill vi bemöta framtidens problem bör vi ägna mer tid åt realistiska internationella klimat och katastrofsamarbeten snarare än åt farliga överstatliga utopiska fantasier.