Före 1998 hade Sverige ingen demokratiminister. Posten uppfanns av dåvarande statsministern Göran Persson, som en reaktion på det låga valdeltagandet i det årets val. Vår nuvarande demokratiminister Alice Bah Kuhnke (MP) är den sjätte i ordningen, men den första vars demokratiska övertygelse kan ifrågasättas. I förra veckan, till råga på allt i anslutning till 250-årsdagen av den svenska tryckfrihetsförordningen, meddelade Bah Kuhnke (Expressen Kultur 1/12) att vi kan tvingas ta farväl av ”friheter som vi vant oss vid”. Ämnet var hat och falska nyheter som sprids via Facebook, och den frihet Bah Kuhnke uppenbarligen syftade på är rätten att yttra sig även när man har fel.

Att många av oss som regelbundet uttalar oss i offentligheten får utstå stora skopor ovett, och även hot, är tyvärr en realitet. Men hot är redan olagligt, liksom förtal och uppvigling.

Att Alice Bah Kuhnke vill ”samtala” med Facebook, och ta till lagstiftning om företaget inte delar hennes slutsatser, är mer skrämmande än hoten. Här talar en svensk politiker öppet om åtgärder för att slå till mot åsikter, åtgärder som mycket lätt kan missbrukas.

Här saknas inte exempel. De senaste åren har Polen och Ungern infört nya hårda medielagar, som på goda grunder kritiserats för att öka statens makt över medierna och leda till självcensur. Även här i Sverige har dessa länder uppmärksammats och kritiserats hårt. Därför är tystnaden från de svenska nyhetsredaktionerna i fallet Bah Kuhnke anmärkningsvärd. Var är uppföljningen i Aktuellt och Ekot? Var är Svenska PEN, Publicistklubben och det annars så högljudda Advokatsamfundet? Och var är oppositionen, inte minst de delar av den som annars glatt KU-anmäler ministrar för rena trivialiteter?

Uppenbarligen är det inte lika intressant att granska en svensk miljöpartist, ens när hon angriper åsiktsfriheten på en mötesplats för två miljarder människor. Kanske beror det på Alice Bah Kuhnkes person. I decennier har hon rört sig i medie- och myndighetssfären, ofta i rollen som glad och käck ambassadör för allmänna trevligheter. Kanske är det därför svårt att i hennes vänliga uppsyn se likheterna med en Viktor Orbán eller en Jaroslaw Kaczynski.

Vad skälen än må vara så har bevakningen i denna fråga helt uteblivit. Inte bara i fråga om Bah Kuhnkes censurglädje, utan även i grundfrågan. Att det amerikanska valet avgjordes av fejknyheter på Facebook har närapå blivit en medial sanning. Men stämmer det? Tidningen The Washington Examiner publicerade i november en granskning av påståendet, och fann ingen trovärdig grund. Falska nyheter kan ha fått en svensk minister att vilja kringskära yttrandefriheten i syfte att komma åt falska nyheter. Det hade varit skrattretande om det inte var så skrämmande.

Alice Bah Kuhnke har uppenbarligen inga planer på att backa. I sin replik (Expressen Kultur 3/12) till de få kritiska röster som höjts väjer hon helt från yttrandefrihetsfrågan och slår i stället fast att ”sociala medier inte är en rättslig frizon”. Här är Bah Kuhnke ohederlig. Ingen har påstått att det finns rättsliga frizoner och det är inte heller så.

Den som hotar andra kan dömas för olaga hot, oavsett om det skett på Facebook eller i en krogkö. Den brännande frågan handlar inte om detta, utan om Bah Kuhnkes hot mot det hon kallar ”rättigheter vi vant oss vid”.

Man kan diskutera huruvida den svenska demokratin blivit så mycket bättre sedan inrättandet av den första demokratiministern, demokratin ska ju vara allas vårt ansvar. Men oavsett vilket så har den nuvarande visat sig olämplig för sitt uppdrag.

Johan Ingerö

Programansvarig, tankesmedjan Timbro