Fredagen den 13 juni 1952 var datumet till trots en vacker försommardag. Över den fortfarande kyliga Östersjön blåste en tilltagande västlig vind men flygvädret var bra med bara enstaka moln.

I luftrummet öster om Gotland pågick ingen mer omfattande flygverksamhet; ett ensamt flygplan av modell DC-3 från svenska flygvapnet hade vid niotiden gett sig av från Bromma på vad som i papperen var angett som en rutinmässig navigationsövning. Den svenska radarluftbevakningen var ännu primitiv och täckningen medgav inte att man kunde följa det svenska planet.

Klockan 11:23 uppfångade markstationen på flottiljen F 2 i Hägernäs ett snabbt avbrutet telegrafianrop på kortvåg. Trots upprepade egna anrop kunde F 2 inte få någon kontakt med den okända sändaren.

Först en kvart senare började markstationen på Bromma ana oråd när DC-3:ans överenskomna positionsangivelse uteblev och kvart över tolv startade det första sjöräddningsflygplanet av typ Catalina från Hägernäs och spaningarna efter ett saknat plan inleddes. De skulle vara slutförda först efter femtioett år.

Brittisk station vid Ottenby

Bakgrunden till den hemlighetsfulla flygningen var den tilltagande underrättelseverksamheten i Östersjöområdet, där Sovjetunionen i och med krigsslutet hade flyttat fram sina positioner och börjat bygga upp flyg- och marinbaser. Det svenska försvaret hade ett givet intresse av att följa vad som hände på andra sidan Östersjön, men efter det kalla krigets utbrott var detta också ett högprioriterat underrättelseobjekt för västmakterna.

Den svenska signalspaningen, Försvarets radioanstalt (FRA), hade ända sedan slutet av andra världskriget haft mycket goda relationer med sin brittiska motsvarighet.

Grunden till detta samarbete hade svenskarna lagt genom att ge britterna en störtad tysk V-2 missil och mot slutet av kriget tillåta en brittisk grupp signalspanare att upprätta en station vid Ottenby på södra Öland för spaning mot den tyska försöksanläggningen vid Peenemünde.

Det var därför föga förvånande via britterna som FRA i början av 1950-talet fick tillgång till modern signalspaningsutrustning, bland annat det ena av de bägge exemplaren av den då avancerade amerikanska mottagaren APR-9 (Airborne Puls Receiver) som britterna förfogade över.