Enligt honom är svaret på dessa rykten enkelt: Sveriges television, som var de enda tv-kanalerna på den tiden, hade sommaren 1972 visat en serie klassiska skräckfilmer på sena onsdagskvällar. En av dem var "Dr Yogami från London", där en varulv förekom. En annan "Mumien" från 1932, med Boris Karloff i huvudrollen.

– Jag tror man tryggt kan utgå från att det var därifrån ryktena kom. Det hade aldrig tidigare förekommit att svensk TV visade skräckfilmer på det sättet. Så när barnen kom tillbaka till skolorna på hösten började ryktena poppa upp på olika håll, säger Bengt Af Klintberg.

Varför tror du att det blev så stort?

– Jag tror att det beror på att vuxna inte är förberedda på att bemöta det när sånt sprids bland barn och det visar att vuxna borde veta mer om hur barns fantasier tar sig uttryck. Det kan ju gå väldigt långt. Som under trolldomsprocesserna på 1600-talet där barns vittnesmål ledde till att mängder av människor avrättades och brändes på bål, säger han och fortsätter:

– Fenomen som mumien i Sätra är oerhört oskyldiga och oftast ebbar de ut efter ett tag. Då är det mycket mer skrämmande med rykten och fördomar som biter sig fast i århundraden, där vuxna människor tror på konspirationsteorier som antisemitism.

Liknande historier idag

Journalisten och spökhistorieexperten Jack Werner kallar Sätramumien för en typiskt lokal spökhistoria. Liknande har funnits på alla platser, under alla tider.

– Jag minns på min egen skolgård, där alla sa att det fanns en kvinna som bodde i krokarna, som hade förlorat sitt barn och letade efter nya barn som hon kunde kidnappa, berättar han.

Han tror att historierna kommer upp som en kontrast till den utlovade tryggheten på skolgården, klassrummen eller lekparkerna.

– Vad man gör som barn är att söka sig till utkanterna av det man är rädd för, för att testa sina vingar och långsamt utöka sina trygga zoner. Det är det man gör med de här historierna, man utforskar sina egna trygga rum och gränser.

Idag är det i stället clowner som har tagit mumiens plats och gårdagens skolgårdar och lekplatser har flyttat över på internet, där rykten som det om skräckspelet Momo och andra spökhistorier sprids.

Både Bengt af Klintberg och Jack Werner är kritiska till hur medier och föräldrar behandlar ryktena.

– När ett barn förr sa att de hade ett monster under sin säng sa kanske föräldrar "jag förstår att du är rädd, men det finns inget monster under sängen, här är du trygg". Idag skriker de istället "det finns ett jättemonster under sängen! Jag blir jätterädd!". Självklart ska man ha koll på vad ens barn gör på nätet, men att skrika fara och dela vidare varningar tror jag inte är det bästa sättet att hantera det på, säger Jack Werner.