Posted on by Roger Södervall

Kanske är det så att allt kring socialism är en myt. Som t ex att socialism skulle vara gynnsamt för de som jobbar. Att socialdemokraterna skulle vara ett arbetarparti. När allt i vänsterpolitiken handlar om att omfördela arbetande energi till sånt som motverkar tillväxt och framväxten av nya jobb. Nu kan säkert den välvilligt inställda vänsterpolitikern räkna fram ekonomiska samhällsvinster ur välfärd. Välfärd och sociala förmåner är något bra och något att sträva efter, med det är en kostnad. Hade det varit så att välfärd vore en vinst för samhället hade inte alla välfärdsländer haft skenande statsskulder. Samtidigt som socialism är inkörsporten till samhälleligt utanförskap. Det har sagts tidigare på denna blogg och förtjänar att sägas igen, socialism och vänsterpolitik är en nedåtgående samhällsspiral. Det är därför det blir på gränsen till komik när socialism säger sig vara bra för välfärd. Lite som en person utan förmåga att röra sig, sätta upp målsättningen att vinna Vasaloppet. Orsaken till lyteskomiken är socialismens hatiska inställning till kapitalismens dynamiska krafter. Socialismens anhängare vill ha välfärd. För den delen, säg den människa som inte vill leva i ett välfärdsland. Men att samtidigt vända de drivkrafter som skapar välstånd ryggen är ett stort problem och manar fram komiska effekter. Glappet mellan välfärdsambitioner och jobbskapande effekter är socialismens fall.

Landets kommunister säger att välfärden inte skall vara till salu. Att människovärdet inte skall mätas i pengar. Här uppenbarar sig samma typ av problematik, välfärd via jungfrufödsel. Dessa tankegångar är alla budgetunderskotts moder. Den typ av ekonomiska system som idag bär alla välfärdsländer, där har alla välfärdsambitioner alltid ett värde. Visserligen kan vissa värden vara mera känsliga än ändra värden. Men allt har ett värde. Allt har kanske inte ett pris, men värdet finns där. Det är fullt möjligt att inte vara till salu, men värdet finns där. Värdet skall finnas där. Bortom ett nytt värde uppstår alltid nästa värde, det är så välstånd skapas. Det är utifrån skapandet av värden som välfärdens grund står att finna. Det bör alltså inte finnas ett motsatsförhållande mellan skapandet av värden och en välutvecklad välfärd.

Drivkrafterna att skapa och ta jobb är grunden till välstånd. Välfärden vilar på dessa drivkrafter. Blundar man för, eller motarbetar dessa drivkrafter har skattehöjningar ingen effekt. Varje person med vilja och förmåga att starta och driva förtag som väljer att avstå är ett mycket allvarligt hot mot skapandet av värden och på sikt även ett hot mot framtidens välfärd. Varje person som hamnar i Amsjobb istället för att ta ett jobb på den öppna arbetsmarknaden är ett hot mot skapandet av värden och på sikt även ett hot mot välfärden. Synen på välfärden som ”non profit” är ett paradoxalt hot mot sig självt. Det måste bli uppenbart för alla att välfärd både kostar och har ett pris. Välfärd som inte bär sig själv är inte välfärd. Den övergår då till att bli en längtan som människor tenderar att klamra sig fast vid. Förmågan att producera välfärd bör vara i jämvikt med förmågan att upprätta jobbskapande incitament. Oavsett om välfärden sker i privat eller offentlig regi bör den utföras i den takt samhället förmår att skapa nya jobb. Välfärd är en förmån inte en rättighet. Välfärd skall vara till för dem som behöver vård, hjälp, utbildning och stöd i livets alla skeden. Finnas tillgänglig så att alla kan komma välfärden till del.

I det läge som många länder idag befinner sig är skuldbördan en stor utmaning. Kanske är det så att socialismens syn på välfärd är roten till denna globala samhällsutmaning. 1900 talet blev socialismens århundrade i stora delar av Europa. Det skulle vara välfärd till alla pris. Samtidigt som denna ideologi med kraft motarbetade de kapitalismens dynamiska krafter som skapar välstånd. Detta har fått till följd att många människor som är födda under 1900 talets mitt tror att välfärd är en mänsklig rättighet. Finns inte pengar kan man alltid ta ett lån. När välfärdsambitionerna når en gräns, som till en viss del överstiger ett lands jobbambitioner inträffar det som hände i Grekland. Grekland tänjde den gräns där statens inkomster precis täckte räntor och amorteringar in i det längsta. Man lyckades t.o.m att arrangera ett OS på kredit. Göran Persson drev Sverige på exakt samma spår. Han körde välfärd på kreditens yttersta gräns under ett antal år på 1990 talet. Det fick landets välfärd betala ett högt pris för. Fråga någon som var aktiv i vård, skola eller omsorg under 1990 talets sista hälft?

Filed under: Människor - Politik | Tagged: Ambitioner, Amsjobb, Humanism, Jobb till alla, Jobbambitioner, Jobblinjen, Jobbskapande, Kapitalismen, Liberalism, Politik, Skuldbörda, Socialism, Trygghet, Vasaloppet, Välfärd, Vinster i välfärd |