Avtalsrörelser är nästan alltid en ganska bråkig process, med tjuvnyp i media, demoraliserande kampanjer och fackens ständiga strejkvarsel. Generellt finns det dock en vilja att komma överens, sätta nivå på en ny löneutveckling och jobba vidare fram tills nästa avtalsrörelse.

Årets avtalsrörelse har varit värre än vanligt då LO-kollektivet inte lyckats enas om att låta Industrifacket vara löneledande utan splittrats i två falanger – 6F och resten av LO, med undantag för det skandalomsusade fackförbundet Kommunal som hamnat någonstans mitt emellan.

Att låta industrifacken vara löneledande är en praxis som funkat väldigt väl i Sverige under två decennier och som hållit inflationen från att rusa. Sveriges styrka ligger i vår exportkraft, och det krävs samförstånd mellan fack och arbetsgivare för att kunna bibehålla en konkurrenskraftig industri samtidigt som lönerna utvecklas.

Årets avtal innebär en löneutveckling på 2,2 procent för industrifacken, vilket inte på något sätt är en för låg nivå. Räknar man även in problematiken med att få in människor på arbetsmarknaden och möjliggöra för företagen att anställa fler är nivån i stället nästan för hög.

I årets avtalsrörelse fick 6F, som består av Byggnads, Elektrikerna, Fastighets, Målarna och Seko, tidigt i avtalsrörelsen nog av att Industrifacken skulle vara löneledande. 2,2 procent var inte tillräckligt. Att det är just dessa fackförbund som valt att avvika från resten av LO är inte speciellt förvånade då just dessa leder ligan över flest hot om stridsåtgärder (2011-2015). I toppen av listan över mest konfliktvänliga fackförbund ligger Byggnads etta och av de 10 värsta fackförbunden står 6F för hälften.

I dag, den 8 april, går Målareförbundet ut i strejk, först av fackförbunden i 6F. I månader har förhandlingarna pågått, men man har inte lyckats hitta en kompromiss. Att Målareförbundet inte är speciellt kompromissvänliga var ingen nyhet, men senaste tidens agerande är under all kritik.

Förutom att Målareförbundet valt att strida för en lönenivå på 3,2 procent, har man även på andra sätt visat upp sin ovilja att kompromissa.

Under gårdagens förhandlingar valde man att i pausen käka en ”strejk-tårta”. Målareförbundets ordförande Mikael Johansson såg mycket nöjd ut när han med, vad som er ut att vara en spackelspade, skar upp tårtan. På tårtan stod det ”Strejk – 8 april” och hade målareförbundets logga i marsipanen. Inlägget som las upp på Målareförbundets Facebook försvann sedan av någon outgrundlig anledning.

Att fackförbunden främst bryr sig om sina egna medlemmar är inget nytt, men att visa upp denna egoism på ett så obehindrat och stolt sätt är nästan förvånande.

Sverige står inför flera stora utmaningar och framför allt en flyktingkris som kräver allas hjälp för att lösa. Fackförbund som ytterligare trycker upp redan höga löner och höjer trösklarna in på arbetsmarknaden är det sista Sverige behöver just nu. Det är nog att hoppas på för mycket att tro att Målareförbundet ska sansa sig, inse att arbetsmarknaden och Sveriges konkurrenskraft är beroende av vår export och sänka sina krav.

Att avblåsa en strejk och sänka sina krav är inget ett fackförbund gör hur som helst, men samtidigt är årets avtalsrörelse inte som alla andra. Den här avtalsrörelsens lönekrav avgör huruvida Sverige ska klara av att ta sig an de utmaningar vi står inför och om arbetsgivarna ska kunna få de människor som flytt till Sverige i arbete.

Att mitt i allt detta allvar ställa sig och äta strejktårta är att öppet deklarera att man inte förstått vikten av årets avtalsrörelse. Ovärdigt, Målareförbundet.

André Frisk

Vice ordförande Fria moderata studentförbundet