Sedan 2005 har "King Henrik" varit den stora stjärnan i New York Rangers, men han är inte den förste svenske publikfavoriten i Madison Square Garden.

I slutet av 70-talet kallades hjältarna "The Super Swedes".

Sommaren 1978 var Anders Hedberg och Ulf "Lill-Pröjsarn" Nilsson i en unik situation. Eftersom de spelat för i Winnipeg Jets i WHA, en liga som då konkurrerade med NHL, hade inget NHL-lag deras rättigheter.

– Vi var de första hockeyproffsen i Nordamerika som fritt kunde välja klubb. Vi hade erbjudanden från samtliga NHL-lag. Vi ville gå till samma lag och i slutet stod det mellan Chicago, Toronto och New York, berättar Anders.

Varför blev det Rangers?

– En kombination av den bästa ekonomiska uppgörelsen och att det var New York. "If you can make it there, you can make it anywhere", som Frank Sinatra sjunger. Det var något väldigt lockande med just New York, säger Anders.

Tjänade dubbelt så mycket som presidenten i USA

Svenskarna blev de bästa betalda spelaren i ligan med en årslön på närmare tre miljoner kronor vardera. Rangers nyförvärv tjänade dubbelt så mycket som president Jimmy Carter och Expressen presenterade "svenska miljonklubben 1978".

Foto: FOLKE HELLBERG / DN

Etta var Björn Borg, som tjänade tio miljoner kronor. Tvåa Ronnie Peterson med fem miljoner. Sedan kom Nilsson och Hedberg på delad tredjeplats, före Ingemar Stenmark.

– Chefen för hela organisationen bakom Rangers och Madison Square Garden hette Sonny Werblin. Han spolade upp isen i Madison Square Garden mitt i sommaren när vi presenterades på en presskonferens. Innan vi kom dit sålde Rangers inte ut sina matcher, han var säker på att vi skulle ändra på det. Det gjorde vi. Och det har varit fullsatt där sen dess, säger Ulf Nilsson.

– Om vi kände press? Nej, egentligen inte. Vi var bra, vi hade spelat många år i Tre Kronor och flera lyckade år tillsammans med Bobby Hull, en av tidernas största spelare, i Winnipeg. Vi var vana vid uppmärksamhet och press. Vi hade spelat vänskapsmatcher mot NHL-lag. Vi visste vad vi kunde.

”Klart vi också var på Studio 54 några gånger”

"The Super Swedes" gjorde att Rangers "the talk of the town" i New York.

De svenska superstjärnorna ledde Rangers till Stanley Cup-final mot Montreal Canadiens redan första säsongen.

Kändisarna flockades runt stjärnorna och Hedberg från Svedjeholmen utanför Örnsköldsvik och Nilsson från Nynäshamn var plötsligt på tidernas mest omtalade nattklubb: Studio 54.

– Ungkarlarna i laget bodde i stan och var ute mer än oss som levde familjeliv i förorten Scarsdale. Livsstilen på Manhattan på den tiden var inte så hälsosam för en långvarig idrottskarriär. Men det är klart vi också var på Studio 54 några gånger. Det var hetaste klubben i världen, det var ett oroligt intressant ställe, väldigt dekadent, berättar Anders och fortsätter:

– Mest makt hade dörrvakten, som valde vilka som fick komma in. Han hejade på Rangers. Så när vi hade besök från Sverige kunde jag rulla förbi med bilen efter en match på Garden, veva ner rutan och ropa till vakten att släppa in mina kompisar.

John McEnroe. Foto: DUNCAN WILLIAMS/CSM/REX / DUNCAN WILLIAMS/CSM/REX/IBL REX FEATURES [DOWNLOAD

”Det var slagsmål i nästan varje NHL-match”

Hedberg och Nilsson träffade många av dåtidens största kändisar som John McEnroe, Björn Borg och konstnären Andy Warhol.

– McEnroe lärde jag känna bra, han är en jättebra kille. Vi är ganska lika. Men i hockey kan du verkligen bli förbannad, i tennis ser det värre ut. Jag tror både han och jag förlorade vår rädsla när vi blev förbannade. Och rädslan kan vara ett hinder, säger Uffe och fortsätter:

– Andy Warhol var ofta på våra matcher. Han var mycket speciell. Jag vet inte hur mycket han gillade hockey, men han gillade att synas.

Tidningarna i New York skrev mycket om de svenska stjärnorna. Som fick frågor om allt från Ingmar Bergman och svensk porr - till varför de båda körde Saab Turbo.

– Ja, det var många frågor om Sverige. Bergman har alltid varit lite för krånglig för mig. Jag föredrog Hasse och Tage. Sen kommer jag ihåg att vi gjorde roliga reklamfilmer för jeans också. Den blev en riktig succé. Försäljningen ökade rejält, berättar Anders.

NHL var en brutal och våldsam hockeyliga på 70-talet.

– Men det var ännu värre i WHA. Med slagsmål nästan i varje match. Det gällde att inte visa att man inte var rädd, att ge sig in i situationer fast man visste att man kunde få en jävla smäll. Det var mer en fråga om att inte vika ner sig än att ge tillbaka. Sedan tvingades vi slåss ibland. Jag och "Pröjsarn" har kastat handskarna fler gånger än några andra svenskar, inkluderat Börje Salming, säger Anders Hedberg.

Svenskarna var så jagade under sina år i Nordamerika att omgivningen reagerade. Bobby Hull "demonstrerade" i Winnipeg och vägrade spela en match i protest mot hur svenskarna behandlades.

I New York blev coachen Fred Shero vansinnig och sa:

- Måste svenskarna mördas innan domarna göra någonting?

Anders Hedberg: ”Jag och Uffe fick otroligt med stryk”

Hedberg berättar om en match som spårade ur:

- Första matchen mot Philadelphia blev det slagsmål och djävulskap. Flyers ville alltid skrämmas. Det blev bråk och jag ramlade omkull. Två spelare sparkade på mig i sarghörnet. Mer för att skrämmas än skada. Så var det på den tiden. Men för mig var det bara "another day on my job".

Det blev aldrig någon Stanley Cup-seger med Rangers. Skador förstörde för Ulf Nilsson som tvingades lägga av sin fjärde säsong i New York. För Hedberg blev det sju år i Rangers och det var där han spelade sin sista hockeymatch 1985.

Anders har mellan 200-250 stygn i ansiktet, men klarade sig ändå lindrigt från skador. Det var värre för Ulf Nilsson som bland annat fick en halskota skadad, en klubbspets i ena ögat, höger fotled knäckt, nervskada i nacken...

– Jag och Uffe fick otroligt med stryk, men samtidigt ändrades också hockeyn då. Montreal och New York Islanders vann Stanley Cup för att de spelade bäst. Vi hade några oroliga slutspelsserier mot Islanders. Vi slog ut dem på vår väg till final, men sedan vann de fyra raka finaler. Det sved för Rangers. Islanders är som Brommapojkarna jämfört med Djurgården. Det går liksom inte att jämföra. Rangers är New York. Islanders är ett förortslag, säger Anders.

Foto: LENNART MÅNSSON / BILDBYRÅN

”Lundqvists tröja kommer upp i taket”

Anders lämnade Nordamerika efter spelarkarriären, men återvände senare som ledare i Ottawa Senators i flera år. Han nobbade även att bli den förste svenske general managern i ett NHL-lag.

- Det var otroligt njutbara år i New York. Jag är glad att vi valde att flytta dit. Jag hade även kunnat jobba som assisterande general manager i New York senare, men då hade jag precis fått jobb som general manager för Tre Kronor, säger Anders och 67-åringen lever ett skönt pensionärsliv i Stockholm. Ulf Nilsson bodde kvar i USA i 22 år och har vuxna barn som bor kvar där. Numera bor även 68-årige Nilsson i Stockholm.

– Jag har en egen business med två vinkällare som är ungefär som Shurgardförråd, där jag har närmare 100 kunder som förvarar sitt vin. Sen fotograferar jag mycket, det är ett stort intresse.

Hur känns kroppen?

– Jag spelade för tufft för min storlek. Jag bytte ut höger höft 1994 och 2012 bytte jag båda knäna, jag skulle egentligen behöva byta båda axlarna också, men det håller hyfsat, säger Ulf.

Värsta smällen var en tackling av Islanders Denis Potvin.

– Isen var så jävla dålig i Madison Square Garden, min ena skridsko fastnade i isen då han kom och fotleden gick.

Än i dag vrålar publiken i Madison Square Garden: "Potvin sucks" .

- Det var en schyst tackling. Men Rangers fans är fortfarande förbannade över Islanders fyra raka Stanley Cup.

Vad säger då Hedberg och Nilsson om Henrik Lundqvist?

– Han vet att han inte kommer vinna Stanley Cup, men för honom finns inget viktigare än att spela i Rangers. Jag tycker han hanterat allt sedan han kom dit så oerhört väl, säger Anders.

- Hans karriär är fantastisk. Jag tror absolut att hans nummer 30 kommer upp i taket i Madison Square Garden, trots att han aldrig får vinna Stanley Cup, säger Ulf.