Granskningen visar att hon gett sina tidigare kolleger och vänner tjänster som inte har utlysts, samtidigt som en rad personer fick sparken. De nyanställda vännerna har fått höga löner, de som rekryterats av Ackum får i snitt 6 500 kronor mer än sina kolleger på motsvarande positioner. Hennes närmaste man får 114 000 kronor i månaden vilket är mer än majoriteten av generaldirektörer.

Det absolut värsta i DNs uppgifter är att de hon anställt är tillsatta för att granska en politik som de själva varit med att genomföra. Som om det inte var nog. Hon har enligt granskningen dessutom låtit folk i regeringskansliet och en tjänsteman på Saco tagit del av internt material. DN visar också att sambon, opinionsbildaren Gunnar Wetterberg (fristående kolumnist på Expressens ledarsida,reds anm) använts som rådgivare och att hon skickat honom internt material från Riksrevisonverket.

Allt detta som högsta chef för den myndighet som ska granska alla andra myndigheter och vilkens arbete ska vara helt oberoende från yttre påverkan.

Susanne Ackum har haft en lysande karriär. Hon har hoppat mellan Socialdemokraterna och Alliansen som arbetsgivare och var bland annat statssekreterare till Anders Borg. I fredags kväll valde hon att lämna sin post som Riksrevisor. DNs uppgifter är minst sagt graverande och den avgörande frågan är förstås: vad tänkte hon på? Hur kunde hon så tappa fotfästet och inte vara medveten om hur hon agerande? Svaret är i så fall enkelt; makt förblindar.

Sveriges politiska elit är farligt ute. Det är inte första gången som det kommer uppgifter om att höga chefer anställer sina vänner och bekanta. Inom partierna frodas också vänskapskorruptionen. Makten kräver pålitliga människor och det gäller för en regering att placera så många som möjligt av sina egna på tunga poster. Detta trots att utnämningar enbart ska ske utifrån kompetens och skicklighet. Alliansen har under många år kritiserat socialdemokratiska regeringar för just detta. Socialdemokraterna har varit särskilt effektiva på det här området. Men Alliansen lyckades också placera många av sina egna på viktiga poster under sin tid i regeringsställning. Med andra ord vänskapskorruptionen är djupt rotad på högsta nivå oavsett vilken politisk färg regeringen har.

Statsvetenskaplig forskning är tydligt på detta område. Anders Sundell statsvetare vid Göteborgs universitet skrev i en artikel i Expressen; ”Forskningen visar entydigt att genomgripande politisering av förvaltningen har ett starkt samband med korruption”. Korruptionen kan alltså leda till politisering, samtidigt som en politisering underlättar korruption och försvagar demokratin. Vi har flera exempel på politiska utnämningar, nyligen var rikspolischefen Dan Eliasson i blåsväder. Han har som före detta socialdemokratisk statssekreterare varit generaldirektör för Försäkringskassan, Migrationsverket och nu är han alltså rikspolischef. Trots att Eliassons agerande starkt undergräver förtroendet för polisen försvaras han av regeringen.

Susanne Ackums agerande ska granskas av tidigare justitieombudsmannen Hans-Gunnar Axberger. Han är professor i konstitutionell rätt och han har fått i uppdrag att reda ut om Riksrevisionen begått några formella fel. Det är bra, men det bör vara en självklarhet att också Riksenheten mot korruption kopplas in. Det inget som hindrar att det görs parallella utredningar. Vi har problem i Sverige. Maktetablissemanget har tappat kontakten med sina väljare och tycks ha glömt vilka de representerar. Det håller inte längre! Låt Riksrevisorns Susanne Ackums stora tabbe bli ett uppvaknande. Ska politiker med trovärdighet kunna prata om demokrati och fortsätta vara stolta över Sverige - rensa då i träsket!