I spåren av härvan kring Hollywood-mogulen Harvey Weinstein har kampanjen #MeToo tagit fart. Kvinnor världen över delar med sig av att de också drabbats av sexuella övergrepp. Just nu pågår en diskussion på sociala medier kring varför de stora svenska medierna valt att inte rapportera om anklagelserna, eller gå ut med namn, på de manliga medieprofiler som anklagats för att ha begått våldtäkt och sexuella trakasserier.

Ingen av de utpekade männen är dömda för de brott de anklagas för. De pressetiska reglerna föreskriver att en person misstänkt för ett brott ska betraktas som oskyldig om en fällande dom inte föreligger. Redaktioner uppmanas också att noga överväga konsekvenserna vid en namnpublicering och att de bör avstå om det inte finns ett uppenbart allmänintresse.

Martin Ahlquist är tidigare styrelseledamot i Pressens opinionsnämnd (PON) och har nyligen kommit ut med boken "Medierna och etiken" om medieetikens roll i framtidens samhälle.

– Att anklaga någon annan för ett allvarligt brott är att orsaka publicitetsskada, från ett PON-perspektiv blir då frågan om publicitetsskadan är oförsvarlig. Vad som också tas i beaktning är huruvida personen som anklagas är att betrakta som en offentlig person, det är skillnad på en folkvald politiker och en okänd person. Det finns inga fasta riktlinjer utan varje fall måste bedömas enskilt. Historiskt har det funnits ett antal fall där man publicerat namn även om åtalet inte lett till en fällande dom, förklarar Ahlquist.

I en krönika i Medievärlden tar debattören, författaren och journalisten Isobel Hadley-Kamptz upp problematiken med mediernas namngivning och att situationen i Sverige skiljer sig mot Weinstein-skandalen. I fallet Weinstein klev en rad kvinnor fram och berättade om producentens sexualbrott.

"Bör man ändå skriva ut namnen på de anklagade männen, som man numera ibland gör med personer som misstänks för brott? Jag vet faktiskt inte. Jag är i grunden tveksam till trenden med mer av namnpubliceringar, men om det hade varit till exempel idrottsstjärnor med motsvarande status som anklagats tror jag att åtminstone någon medieredaktion hade skrivit ut namnen." skriver Hadley-Kamptz.

Även Nöjesguidens chefredaktör Jenny Nordlander har uttalat sig om frågan.

"Tyvärr räcker inte ett Instagraminlägg som bevis i lagens mening, även om det som står i det är sant. Att peka ut någon som brottslig eller "klandervärd i sitt sätt att leva" är förtal oavsett om det är sant, eller falskt, om det finns en anmälan, en dom eller bara en anklagelse.", skriver hon.

Enligt Mårten Schultz, professor i civilrätt vid Stockholmsuniversitet, är ett påstående om att någon begått ett övergrepp att begå förtal i teknisk mening.

– Förtal i teknisk mening är tillåtet under två förutsättningar; det första är om uppgiften är sann eller om det finns anledning att tro att den är sann, att bevisa det ligger på den anklagande. Det andra är det allmänna intresset som vägs mot rätten till integritet och mot ryktesspridning, säger han till Resumé.

Att avgöra huruvida något är sant eller inte är enligt Mårten Schultz inte någon komplicerad process – det avgör rättsväsendet.

– När det gäller allmänna intresset är det svårare. En offentlig person, exempelvis en folkvald politiker, har ett svagare skydd och får i allmänhet stå ut med mer. Något som också måste tas i beaktning är Europakonventionens skydd för privatlivet.

Europakonventionens artikel åtta, som ger en individ rätt till "respekt för privatliv och familjeliv, till hem och korrespondens". Enligt ett tidigare blogginlägg från Schultz har Europadomstolens praxis dock lett till att artikeln tolkas i en vidare mening.

Enligt Stefan Wahlberg, chefredaktör och ansvarig utgivare på Dagens Juridik, har yttrandefriheten sina gränser, oavsett om vad man säger är sant eller inte.

– Rent generellt är det så att om en person är part i målet räcker det inte med att lyssna på vad den personen säger för att publicera uppgifterna. En redaktion och dess ansvariga utgivare har ett ansvar att i så stor utsträckning som möjligt reda ut om uppgifterna stämmer eller inte. Yttrandefriheten har sina gränser, man får inte skriva vad som helst oavsett om det är sant eller inte, berättar han.

Huruvida anklagelsen är att betrakta som förtal är upp till rättsväsendet. I särskilda fall kan Justitiekanslern välja att ta upp fallet men vanligare är att den förtalade väljer att anmäla.

Även de som sprider anklagelserna kan göra sig skyldiga till förtal, då lagen inte tar hänsyn till vem uppgifterna kommer från utan vem som sprider dem. I det uppmärksammade Instagram-målet 2013 dömdes två tonårsflickor för att ha spridit grovt förtal i text och video via ett Instagram-konto. Även medier och privatpersoner som sprider uppgifterna om mediemännen kan därför göra sig skyldiga till förtal.

– Det enkla svaret är ja. Generellt är det dock svårare för medier att hållas ansvariga då de står under grundlagsskydd och det ingår i deras uppdrag att sprida samhällsinformation, säger Mårten Schultz.

Spelar det någon roll huruvida personen är dömd eller friats från misstankarna?

– Det har inte nödvändigtvis en avgörande betydelse. Medierna skriver ofta om fall redan på misstankenivå. Man ska dock ha i åtanke att de pressetiska reglerna talar särskilt om att man ska vara lyhörd för juridiska avgöranden.

Slutligen menar Schultz att anklagelserna, som skedde i ljuset av den uppmärksammade skandalen med den amerikanska Hollywood-producenten Harvey Weinstein, är ett resultat av att många sexualbrottsanmälningar inte leder någonstans.

– Det är ett symptom av rättsstatens misslyckande. När man inte får något gehör där vänder man sig till andra kanaler för att lyfta upp fallet och skapa diskussion.

Chefredaktör Johan Såthe om varför Resumé väljer att inte namnpublicera:

– Det har i #me too-kampanjen kommit fram många gripande och starka vittnesmål om sexuella övergrepp och våldtäkter. Några av vittnesmålen har rört personer med ledande befattningar inom vårt bevakningsområde, konstaterar han.

– Vi ska publicera det som är sant och relevant för vår läsekrets. Att kända personer utpekas som klandervärda eller brottsliga i stora sociala medie-kanaler är i de flesta fall inte tillräckligt för en publicering.

– Det är givetvis stor skillnad på vad enskilda personer skriver på sina sociala medier och vad ett medie kan publicera ur ett etiskt och juridiskt perspektiv. Anklagelser om sexuella trakasserier eller våldtäkt är inget vi kan förmedla vidare till vår stora publik utan att noggrant överväga vilken eventuell skada en publicering och ett utpekande kan vålla enskilda individer. Vi kan inte heller ensidigt bara berätta den ena partens version av vad som hänt.

– Sexuella övergrepp ska anmälas och prövas av domstol. Om rätten sedan friar eller inte tar upp fallen är det inte rimligt att medier, utan nya bevis, sprider uppgifter som utpekar personer som klandervärda, avslutar Johan Såthe.