Det är kärlek vid första ögonkastet för den sexuellt oerfarna Anastasia Steele som beter sig som alla förälskade personer gör. Säger ja till allt. Christian Grey är ouppnåelig och de flesta känner väl igen sig i den maktlösa känslan av att vara den som vill mer. Det är bara att tacka och ta emot för fröken Steele när hon försynt frågar om det är nu han ska ”älska” med henne och han, på fullaste allvar, svarar: ”Jag älskar inte. Jag knullar. Hårt.”

Men Christian Grey är inte en kalsongmodell med BDSM-böjelser. Han är en psykopat som är beroende av att plåga kvinnor efter att själv blivit utsatt för sexuella övergrepp som barn. Och hur hans egoistiska maktspel kan kåta upp någon är bara en av frågorna jag vill ställa till de sinnesförvirrade anhängarna av den här smörjan. För i övrigt är ”Fifty shades of grey” en uppvisning av allt som är sjukt i samhället. Bilden av kvinnans underkastelse för känslor. Hennes dröm om den starka alfahannen. Hur hon charmas av dyra presenter och hennes längtan efter – besatthet av – romantik. Attraktionen till makten. Hela filmen är en två timmars härlig hymn till könsmaktsordningen.

Och det uppsnackade sexet då? Visst, scenerna är väl snaskigare än vad biopubliken är vana att få frossa i – och snygga, men jag har sett reklamkampanjer för underkläder som är mer kittlande.

Jag råder alla som har planer på ett Alla hjärtans dags-mys i biosalongen att bränna biljetterna, bädda i soffan och ladda ner lite hederlig pornografi. Ni kan tacka mig på söndag.

LÄS MER:

Bokrecension: Femtio nyanser av strunt