Jag tänkte på den där reklamen för hostmedicin som gått på TV nu ett tag. Den utspelar sig på ett bibliotek, scenografin i reklamen har alla önskvärda attribut som man tänker sig att ett bibliotek ska ha; väggarna är täckta av långa rader böcker, det är tjocka ljuddämpande mattor på golven och djupt koncentrerade människor sitter och läser.

En vänlig men sträng bibliotekarie hjälper den stackars mannen som pinsamt nog fått akut hosta inne på biblioteket. Alla förstår konceptet, det ska vara tyst i den här lokalen. Mannen får "rätt" hostmedicin och det blir tyst – till allas lättnad.

Slutet gott, allting gott.

Min bild av ett bibliotek stämmer exakt in på reklamens generaliserande bild, det vet skaparen av reklamen om. Men nu råkar det vara så att jag jobbar på ett bibliotek. Och min arbetsplats ser inte ett dugg ut som i reklamens värld.

Låt mig visa dig runt.

Det första rummet du kliver in i är tidningsläsningen, en ljus luftig lokal som är tillgänglig nästan direkt från gatan för de som vill läsa dagsfärska nyheter från Luleå till Borneo. Eller, det var åtminstone tanken. Så blev det också, men rummet fungerar också som en obevakad värmestuga för de som tyckte det blev lite för kallt att dricka sin öl ute på bänken.

Detta har i sin tur lett till att de som vill läsa nyheterna hellre tar med tidningen hem och läser den där. Andra bibliotek har ofta tidningsläsningen i ljudisolerade rum, eftersom det ofta utbryter spontana diskussioner kring nyheterna, en plats att mötas, tröstas, förargas och förundras. Som man måste få göra. Vi har inget ljudisolerat rum för detta. Men vi har en fantastisk akustik som gör att nyhetsdiskussionerna får vingar och tar sig upp för trapporna och in i själva biblioteket.

Är du fortfarande med? Nu har vi tagit oss förbi tidningsläsningen med allt vad det innebär och kommit upp för trapporna. Väl uppe möts du dock vare sig av några tjocka ljuddämpande mattor eller någon strängsnäll bibliotekarie. Du kliver istället in i en stor, öppen lokal med ljusinsläpp från tre väderstreck, högt i tak och ett blankt hårt parkettgolv i ek.

Akustiken är mer än storartad häruppe! Man glömmer lätt att det är ett bibliotek, lusten att ta av sig skorna och springa på parketten bara för att se hur långt man sen kan glida på strumplästen blir stor, även för mig som vuxen.

Det surrar här, ljudet transporteras runt som glada bisvärmar och samlas i surrande moln i taket, samtalen studsar som pingisbollar mellan hyllorna. Ingenting påminner om biblioteket i reklamen, ingenting inbjuder eller bidrar till respektfull tystnad. Arkitekten hade förmodligen inte alls fattat reklamen om hostmedicinen om hon sett den.

Lite längre fram finns lånedisken utrustad med två personalplatser. En lång kö ringlar till den ena sidan, den andra sidan gapar tom. Personen som ska stå där är inne i ett av de tre studierummen och städar upp det värsta av godisklet, nagellack och klotter från bord och stolar, under tiden står en grupp chockade elever och väntar på att få komma in (Beter sig folk såhär på biblioteket, undrar de). I disken ligger överfallslarmet och blinkar grönt, redo att användas.

Runt om i lokalen hörs besökarnas telefonsignaler, det surrar, ringer, visslar och plingar. Om jag hade fått en femma var gång jag hört frasen: "Nejdå, jag kan prata, jag är på biblioteket!" så hade jag kunnat köpa mig själv en ny mobiltelefon. Gratis wifi, som från början var avsett till studier med egen dator, har blivit en publikmagnet på biblioteket, dock inte för att studera, utan för att ringa telefonsamtal trots att detta även är möjligt i gallerian bredvid.

En mamma sitter ensam i sagoläsarsoffan, helt koncentrerad på sin mobiltelefon. Alla pussel ligger i en enda röra på golvet, hennes barn leker nu kurragömma bland hyllorna på hembygdsavdelningen under förtjusta skrik.

Personalen får glåpord kastade efter sig av fjortisar som ser biblioteket som sin privata lekstuga.

Min chef och mina kollegor är fantastiska som kämpar med detta varje dag, men jag ser att deras axlar har sjunkit en aning, och ibland når inte leendet riktigt fram till ögonen, trötta på den totala avsaknaden av respekt. Man ska inte behöva bli kallad kärringjävel för att man vänligen ber någon att dämpa sig.

Det här är inte mitt bibliotek. Jag vill ha biblioteket från reklamen! Jag vill inte ge upp tanken på ett rum, en plats där lugnet fortfarande får råda. En plats där du kan hämta kunskap och information, få en stund för dig själv och dina egna tankar. En plats där du kan bli förförd och bortsvept av berättarkonsten och sitta till bords med de stora filosoferna. Att drömma dig bort till främmande länder. Få en möjlighet att fylla på med kraft och energi innan du ger dig ut i bruset av flimrande skärmar, surrande mobiltelefoner och tickande klockor.

Faktum är att vi behöver den här platsen, den är viktig. Vi behöver en plats för lugn och eftertanke, att bara göra något för sitt eget höga intresse, att läsa en bok, att studera till ett efterlängtat yrke, eller att bara ägna sig åt lyxen att bläddra i en tidning i lugn och ro. Ett regelrätt biblioteksbesök helt enkelt.

Vill man prata i telefon, leka, stoja och springa kan man i princip göra det överallt utanför biblioteket, det finns ingen anledning att aktivt söka upp den enda lokalen som inte är avsedd för detta.

Tack för att jag fick visa mitt bibliotek för dig. Jag vill absolut inte skrämma dig. Jag vill bara berätta hur min arbetsplats ser ut i dag. Men den behöver inte se ut såhär även i morgon – min starka förhoppning är att det går att vända detta. Ditt biblioteksbesök ska inte behöva likna en tripp till ett lek- och busland med alkoholrättigheter. Vi är inte där än, vi har ingen hostmedicin som löser alla problem, men jag ber dig: hålla ut och ha tålamod.

Avslutningsvis vill jag ge en stor eloge till poliser och väktare som hjälpt och stöttat oss genom de mest minnesvärda stunderna.

Och till sist, till dig som stulit 30 nummer av tidningen Land, så vill jag bara säga: vi vet vem du är.

Katarina Björnestam

Bibliotekarie

Ludvika bibliotek