Det var ett självklart besked. Som underlättades av ett svagt valresultat för V. För Stefan Löfven är detta den enda egentliga möjligheten att få till ett samarbete med Folkpartiet och Centern. Med Vänsterpartiet i regeringen hade ett sådant samarbete varit en omöjlighet, och det vet både S och V. Vilket också innebär att Stefan Löfvens silkessnöre inte kan ha kommit som en chock för Vänsterpartiet.

För Vänsterpartiets del är gårdagens besked knappast till partiets nackdel. För även om den interna acceptansen inom Socialdemokraterna för beskedet till Vänsterpartiet är stor, kommer väljarna förmodligen inte se med lika blida ögon på det hela.

För somliga handlar partiernas verksamhet trots allt fortfarande om högre ideal, snarare än om att hantera en politisk verklighet där en parlamentariskt svårlös situation, måste lösas. Men i just det här fallet, handlar allt mer om vad hjärnan säger, än vad hjärtat säger. Även för Socialdemokraternas vänsterfalang.

Utan Vänsterpartiets stöd klarar sig dock inte Socialdemokraterna. Och tongångarna under gårdagen var från Vänsterpartiets sida hårda. Men den som lyssnade på Sjöstedt hörde även i honom en pragmatiskt lagd politiker tala. Partiet kommer naturligtvis att villkora sitt stöd för Socialdemokraterna. Deras förhandlingsläge är gott, och Socialdemokraterna är naturligtvis väl medvetna om den beroendeställning man försatt sig i, i förhållande till Vänsterpartiet. Men, som Jonas Sjöstedt sa under gårdagen, Vänsterpartiet har arbetat för att Stefan Löfven skall bli statsminister. Det betyder också att Socialdemokraterna vet att de kan agera på det sätt som i måndags gjordes. Men partiet vet också att Vänsterpartiets stöd kommer med en prislapp. Vilket Stefan Löfven naturligtvis tagit i beräkning.

Socialdemokraterna kommer förmodligen lyckas baxa Folkpartiet och Centern till den position man vill. För vare sig Folkpartiet eller Centern, har särskilt många andra alternativ än att faktiskt ingå samarbete med Socialdemokraterna, om man vill kunna hålla fast vid att inte vara bundsförvanter med Sverigedemokraterna. När Jan Björklund går, för det kommer han att göra, kommer Folkpartiet till sin partiledare med stor sannolikhet välja någon av de socialliberala röster som finns i partiet. Socialliberaler som exempelvis Erik Ullenhag och Birgitta Ohlsson, som de facto inte ligger särskilt långt värdemässigt, från Socialdemokratins högerfalang. Folkpartiet behövs i svensk politik, men har under Lars Leijonborg och Jan Björklund blivit till en irrelevant röst. Det kan den socialliberala falangen råda bot på. Det skulle också göra ett samarbete mellan S och Fp lättare att svälja för de allra flesta.

Faktum kvarstår dock; en röst på S var en röst även på Folkpartiet och Centern. Det visste alla egentligen, givet att dessa två partier för alla socialdemokrater, oavsett falangtillhörighet, ses som de enda två tänkbara borgerliga samarbetsparterna för S. Det har för övrigt Stefan Löfven även meddelat i god tid före valet, när han på DN-debatt dödförklarade blockpolitiken. Löfven har varit öppen och ärlig mot väljarna med sina intentioner. Och i god tid före valet garderat sig för det parlamentariska läge vi nu befinner oss i.

För Stefan Löfven återstår dock trots det att återvinna det förtroende som gått förlorat bland väljarna givet denna manöver.

Men det är ett senare problem, och, givet det parlamentariska läget, ett mindre problem än vad Socialdemokraterna i färd med att bilda regering står inför, med ett starkt Sverigedemokraterna i riksdagen.

Vad Stefan Löfven just nu gör. Är att ta ansvar för Sverige.

Det borde Folkpartiet och Centern också göra.