Ett visst uppseende väcker det, när personer som har haft framträdande poster i politiska sammanhang nu tilldelas höga poster i affärslivet, ibland också i näringslivet. Man ska vara klar över att dagens affärsliv bara till en del handlar om näringsverksamhet i detta ords egentliga mening. Affärslivet är oftare ett område där De Invigdas Gäng korpar åt sig pengar som de med en viss självöverskattning anser sig vara värda. Överskotten har ofta andra än de själva skapat.



Socialdemokraten Björn Rosengren gick för tolv år sedan direkt från posten som näringsminister till ett uppdrag i Kinnevik. Han var mycket öppen med att det var sina politiska kontakter han bidrog med. De som följt hans politiska insatser insåg också att det knappast var politiska kunskaper det handlade om.

Nu meddelar en stolt Anders Borg att han inträder i Kinneviks styrelse. En rättsprofessor konstaterar i en kommentar att Borg inte gjort något formellt fel, även om det skulle kunna anses olämpligt. Om han visat prov på god samhällsmoral lämnas dock inget besked.



Olämpligt är också det omdöme som uttalats om Filippa Reinfeldts flykt från en ostadig position som sjukvårdslandstingsråd till stadigare - och kanske lönsammare - bas i ett vårdföretag.

En sakkunnig har föreslagit att man ska införa regler om viss tid i "karantän" för den här typen av övergångar. Han påpekar att exempelvis Borg mycket väl skulle ha kunnat beviljas dispens enligt sådana regler. Men det har ändå hittills varit ovanligt att svenska ministrar har gjort den här typen av tvivelaktiga platsbyten, även om det finns exempel. Tidigare finansmarknadsministern Peter Norman var en uppriktig avvikare när han vid sin avgång meddelade att han då stod till förfogande för nya uppdrag där han kunde bidra med information och politiska kontakter.



Men när arvoden, löner och andra villkor för den översta klassen så markant skiljer sig från dem som tillämpas för det stora flertalet som stretar för att klara sin och sina familjers ekonomi ska man vara på sin vakt. Det som framförallt avslöjas är nämligen inte att de skickligaste skapar förmögenheter till glädje för de andra. Det som avslöjas genom det som nu sker är i stället ett avgörande hot mot all samhällsutveckling, nämligen frånvaron av framtidstro hos dem som får de nya uppdragen.



Än en gång påminns jag om det klassiska tv-programmet "Fångarna på fortet", där de tävlande i slutfasen försöker slita åt sig så mycket guld som möjligt, medan gallret sakta sänks mot golvet. De vet att när gallret slutligt når dit, är allt slut. Tv-programmet framförs nu på riktigt.



Ett samhälle, där medborgarna saknar framtidstro - i synnerhet om de som tillhör ledarskiktet gör det - är illa ute. Samhället kan bara utvecklas om alla medborgare visar respekt för och bidrar till det som är gemensamt. Känner de fattiga sig utlämnade och svikna, kommer de aldrig att ta det ansvar för gemenskapen som också de behöver bidra med.

En sådan utveckling öppnar i förlängningen för laglöshet.