במאמר קודם שפרסמתי כאן עמדתי על הבעיות האפשריות במעבר לצבא מקצועי בישראל. תגובתו של עידן ארץ רק מחזקת כמדומה את ההבחנה שהוויכוח על הנושא איננו, ובכן, מקצועי, אלא בעיקר אידאולוגי. בדומה לדעתו המפורסמת של הכלכלן פרופ’ מילטון פרידמן על גיוס חובה, ארץ רואה בו “נזקים ביטחוניים וחברתיים”. אבל דבר אחד חסר מן הספר: מהו הכוח שצה”ל צריך כדי להגן על ישראל?

במאמרו מעלה ארץ מספר טענות עיקריות: 1. בשל הפטריוטיות של החברה הישראלית והאיום הקיומי הרובץ על המדינה, אין חשש שיחסרו מגויסים לצבא מקצועי; 2. צבא מקצועי יהיה חסכוני יותר; 3. בימינו אין כבר צורך בכוח אדם רב בצבא, אלא בצבא היי־טק קטן וחכם; 4. צבא מקצועי יהיה בעל כוח אדם מיומן יותר המשרת שנים רבות יותר, ולפיכך יעיל יותר.

נפתח בטיעון הראשון, שלפיו עקב תחושות פטריוטיות ולנוכח האיום הקיומי על ישראל, אין חשש שיחסרו מגויסים לצבא מקצועי. לטענת ארץ, ההשוואה לארה”ב או לכל מדינה אחרת איננה רלוונטית, כיוון שעל שטח ארה”ב אין איומים צבאיים, ואילו “הציבור הישראלי, למרות כל הציניות, מבין בדיוק את הצורך בגיוס לצבא. וכשמדובר על תפקידים התנדבותיים עם יוקרה, הצעירים הישראלים עטים על המציאה… סקר שבוצע בקרב תלמידי תיכון מצא כי 57% מתוכם יתגייסו גם אם לא יהיה גיוס חובה, 26% אמרו שלא יתגייסו, ו־17% לא יודעים”.

בניגוד לפרשנותי במאמר הקודם, ארץ סבור כי “אותם בני נוער אומרים את זה על צה”ל של היום. כלומר, לפני שהוצעה להם משכורת אמיתית, שליטה גבוהה יותר ביעדי הגיוס, סיוע בקבלת תואר או כל הטבה אחרת שצבא מקצועי יכול להציע למגויסים פוטנציאליים. אפשר רק להסיק שבצבא מקצועי אמיתי אחוזי ההתנדבות יהיו גבוהים עוד יותר”.

ובכן, יש סיבות טובות לפקפק בטענה הזו. ראשית, אם הגיוס יהיה רק אופציה אחת מתוך כמה, אזי מטבע הדברים החברה אולי תהלל את המשרתים, אבל לא תציב את הגיוס לצבא בראש מעייניה וכקריטריון שאפילו שחקנים נמדדים בו; מערכת החינוך לא תחנך לשירות “משמעותי” (שהרי בכלל לא חייבים לשרת), לא יתקיימו לחץ חברתי וסטיגמה על מי שלא משרת, ולא יהיו חששות מההשפעות של היעדר שירות על העתיד המקצועי האישי. האם במצב כזה שיעורי ההתנדבות אכן יהיו כמו בסקר? ספק רב.

שנית, גם במצבי חירום ישנם רבים שאינם ששים להתגייס. גם בבריטניה של מלחמת העולם הראשונה, ובמידה מסוימת אפילו במהלך מלחמת העצמאות בישראל – למרות פטריוטיזם, למרות סיכון ברור, למרות מערכת תעמולה עזה וכך הלאה – מספר המתנדבים לא הספיק; בישראל היה מדובר בחלק מהמלחמה על אחוז לא מבוטל שלא התייצב כשנדרש (20 אחוזים באפריל 1948, בטרם התקיימה יכולת כפייה מדינתית).

זה היה המצב גם ברודזיה (כיום זימבבואה) שבאפריקה, בזמן מלחמת הגרילה שם בין 1965 ל־1980, שהיא נושא הדוקטורט שלי. אף שהמדינה הייתה מבודדת ונתונה במלחמה על קיומה, בעיות כוח האדם של הצבא המקצועי אילצו אותו לעבור לגיוס חובה ברגע שהלחימה הסלימה. גם אז, אף שהצעירים הבינו את הצורך ולמרות התמיכה הנרחבת במנהיג רודזיה ובחוסר נכונותו (לפחות בתקופה הראשונה) להתפשר, לא מעטים מהצעירים העדיפו שלא לחזור מהלימודים בדרום אפריקה וכדומה, מחשש שיגויסו היישר לשירות קרבי מול הגרילה.

כלומר, בזמן משבר – גיוס מתנדבים עלול שלא להספיק, ואפילו בזמן מלחמת קיום יש שאינם רוצים לתרום את חלקם; ויכוח ציבורי האם אכן מדובר במלחמת קיום חזקה עליו שישפיע (דוגמה לכך ניתן למצוא באמירות כגון זו של לוחם הנח”ל אורי יניב, בזמן שיא הפיגועים ב־2002, “מה עושה נער עברי הרחק מהמולדת” – בעודו נמצא קילומטרים ספורים מביתו בירושלים).

מילטון פרידמן טעה

שלישית, גם כיום ניתן להראות במידה מסוימת את השפעת הלחץ החברתי והיעדרו על הגיוס ליחידות קרביות. תושבי יישובים קטנים מיוצגים יותר מיישובים בינוניים וגדולים בגיוס הקרבי ובבתי הקברות הצבאיים, אולם אין הבדל מהותי בין יישובים עירוניים וכפריים באותו גודל. אם לצטט את הסטטיסטיקאי דני לשם, אזי כנראה “קל יותר להשתמט כשאינך צריך לפגוש את חבריך לשכבה בכל סופ”ש במכולת השכונתית”. שיעורי הגיוס הנמוכים יותר בערים גדולות יותר, כמו דוגמה נוספת שהוא מביא להשפעת לחץ, עשויים לספק לנו לכל הפחות חומר למחשבה בנוגע לתהליך שיתרחש כאשר שירות צבאי יהפוך לעוד אופציה מן המניין, ושביטול החיוב בה ייחגג, בלשונו של ארץ, כ”חירות לכל צעיריה”. למי אכפת לפגוש את החברים ביישוב אם כולם לא חייבים להתגייס?

רביעית, הטענה לגבי הצעירים־נוהרים־ללשכות־הגיוס טרם נבדקה בישראל, אבל בארה”ב דווקא כן. ב־1966, במאמר קלאסי שהיווה לימים זרז משמעותי להחלטה לעבור לצבא מתנדבים, טען מילטון פרידמן (מהכלכלנים החביבים עלי; מאמרו כולל כמדומה לפחות את רוב טענותיו של ארץ), כי:

בתנאים הנוכחיים, מספר המתנדבים… לא מספיק לאייש את הכוחות החמושים, ואפילו כך, רבים מהם מתנדבים רק כי הם מצפים שיגויסו… עובדה זו מצוטטת שוב ושוב כהוכחה לכך שצבא מתנדבים איננו ריאלי. זו אינה הוכחה לשום דבר כזה. היא הוכחה לכך שאנחנו כיום משלמים הרבה פחות מדי לכוחותינו… לאייש את הצבא במתנדבים ידרוש להפוך את תנאי השירות לאטרקטיביים יותר, לא רק בתשלום… בחיי הצבא יש הרבה אטרקציות לא כספיות לאנשים צעירים: ההזדמנות לשרת את ארצם, הרפתקה, נסיעות, הזדמנויות לאימונים וכן הלאה… מדיניות יצירתית המתוכננת להפוך את הכוחות החמושים לאטרקטיביים לסוג האנשים שהכוחות צריכים (פלוס ביטול הכפייה שהופכת עתה את השירות הצבאי לבעל משמעות נרדפת למעצר כפוי) תוכל לשנות דרסטית את התדמית שהכוחות החמושים מציגים לצעירים.

בעקבות הדברים הללו טען דו”ח הוועדה הנשיאותית לנושא שירות התנדבותי מ־1970 (שפרידמן היה אחד מחבריה; נדמה שהוא ואלן גרינספאן הם היחידים ששמותיהם מוכרים כיום בציבור הרחב), כי “החוויה הלאומית שלנו רומזת בצורה חזקה שכוח [מבוסס] מתנדבים סביר שיקדם שליטה אזרחית על הצבא, ישפר את איכות כוחותינו, יקדם פטריוטיזם מתמשך ויסייע למנוע הרפתקנות צבאית”.

הבעיות שפירטתי במאמרי הקודם מראות שבארה”ב, לכל הפחות, אותן אמונות אופטימיות בדיוק נתקלו בלא מעט קשיים. עם כל ההבדלים בין ישראל לארה”ב, הרי כפי שאמר פעם חוקר אחד, “אתם ייחודיים, אבל אתם לא ייחודיים בכך שאתם ייחודיים”. אם אותן טענות המשמשות להסביר מדוע דווקא בישראל הניסוי יצליח נשמעו גם בארה”ב לפני ביטול גיוס החובה, הרי שאפשר וצריך להסתכל גם על הקשיים הלא־צפויים שבהם נתקל הצבא המקצועי שם ובארצות אחרות. לחלופין, יש להסביר באופן משכנע מדוע כל הטענות בעד צבא מקצועי בארה”ב רלוונטיות גם אצלנו, אבל כשזה מגיע לטענות נגדיות, המצב לא דומה בכלל.

בצבא האמריקני, ההבטחות לחיסכון התבדו

הטיעון השני של ארץ למען צבא מקצועי הוא שצבא כזה יהיה חסכוני יותר. כיוון שגם גרסאות של טענה זו הועלו לפני ביטול גיוס החובה בארה”ב, כדאי לראות מה היו התחזיות שם ומה מהן התגשם.

מילטון פרידמן העריך, בהסתמך על הכלכלן וולטר אוי, כי לאחר קיזוז החיסכון של תחלופה נמוכה יותר ופחות חיילים באימון (הכוונה כנראה לטירונות), עלות השכר בצבא מתנדבים אמריקני של 2.7 מיליון איש תגיע לסכום של בין 30 ל־60 מיליארד דולר – זאת בנוסף ל־133 המיליארדים השנתיים שהיו עלות השכר והתנאים הנלווים בצבא האמריקני בתקופת גיוס החובה (הסכומים בדולרים של 2015, מותאמי־אינפלציה ומעוגלים כלפי מעלה). במילים אחרות, פרידמן העריך כי כלל עלויות כוח האדם יגיעו לכ־200 מיליארד דולר לצבא מקצועי בן כ־2.7 מיליון איש (למעשה פחות מכך, אך הוא סיפק הערכה רשמית יקרה יותר כדי לומר שגם היא לא נוראית). פרידמן אף הגדיל וטען כי מעבר לצבא מתנדבים עם משכורת טובה יותר “עשוי לצמצם את האטרקטיביות הפוליטית של ההטבות לוותיקים שאנו נותנים כיום לאחר מעשה”, שהוערכו על ידיו בכשליש מכלל הוצאות כוח האדם. במילים פשוטות: צבא מתנדבים, שיקבלו תשלום הוגן במהלך השירות, לא ידרוש הטבות לאחר השחרור: התשלום על העבודה עצמה ייתר הטבות נלוות.

במחקר אחר, מ־1970, נטען כי הוצאות השכר יהיו נמוכות במידה משמעותית מהערכות הוועדה של 1970, שהיו בתורן נמוכות יותר מהערכתו של פרידמן ב־1966. גם אותו מחקר טען כי צבא מתנדבים יחסוך לא מעט כסף בכך שתהיה פחות תחלופה, פחות צורך לאמן חיילים כי הם יהיו מאומנים, וכן הלאה.

בפועל, מה שהתרחש הוא גידול דרמטי בהוצאות כוח האדם, מכל הסוגים והמינים (הדבר מזכיר כמובן תופעות במערך הקבע של צה”ל, אם כי לעתים בצורה קיצונית יותר). כך, למשל, בין 1970 ל־1984 גדלו ההוצאות על כוח אדם במילואים פי 4.5 (מספר המילואים ירד קצת); באותה תקופה, ההוצאות על הטבות לבוגרי צבא גדלו פי 2.8. נכון ל־2012, מספר המשרתים בכל הזרועות עמד על כמחצית מהערכתו של פרידמן (כ־1.3 מיליון לכל הזרועות), אולם ההוצאה הייתה גדולה משמעותית מכפי שהעריך. ב־2014, לא שנת שיא, הוציאו האמריקנים באופן ישיר 177 מיליארד דולר על כוח אדם, ובנוסף לא פחות מ־235 מיליארד על פנסיות, הבטחת הכנסה וטיפול רפואי לבוגרי צבא וכך הלאה. העלות הכוללת הייתה 412.6 מיליארד דולר. במילים פשוטות, אחרי ארבעים שנה של גיוס התנדבותי, עם כוחות שגודלם כמחצית מאלה ששימשו בסיס להערכות האופטימיות לפני ביטול גיוס החובה, מוציאה ארה”ב יותר מכפליים מאשר אותן הערכות.

עלות השכר של חייל אמריקני שילשה את עצמה מאז 1980. העלייה החדה ביותר בעלות החייל התרחשה מאז 2001 (46% עד 2014), עדות למאמץ הנדרש מצבא המתנדבים לגיוס אנשיו ולהשארתם בתקופת פעילות או לחימה (ואולי גם למנטליות של ועד עובדים ממשלתי מוצלח במיוחד, או לכך שצבא רואה את הלכידות הפנימית כחלק מהאתוס והכשירות שלו).

בין 2001 ל־2010 מימנו הכוחות האמריקניים ניתוחים לקיצור קיבה לבני זוג של חיילים, בסכום כולל של 363 מיליון דולר (העלות עולה בחדות; ב־2010 לבדה הוציאו הכוחות האמריקניים יותר מ־57 מיליון דולר על ניתוחים כאלה, מול 8.2 מליון ב־2001, ו־14.2 מליון ב־2002). הצבא האמריקני גם מממן ניתוחים קוסמטיים אחרים לבני\בנות זוג של חיילים – כולל הגדלת חזה והרמת עפעפיים – ומ־2016 גם ניתוחים לשינוי מין, עדות בין השאר לכך שצבא מקצועי איננו פטור מלחצים ‘חברתיים’ (למרבה הפלא, אפילו ענייני זקן על רקע דתי בצבא הגיעו לאחרונה לדיון בבית המשפט האמריקני. הצבא פחות או יותר הפסיד); לאמתו של דבר, כל הוויכוח הארוך על שירות נשים בתפקידים קרביים בארה”ב, כולל ההתערבויות של הדרג המדיני, מראות שלא רק ‘צבא העם’ נגרר לשאלות חברתיות.

הצבא המקצועי לא היה חסכוני יותר גם בתחומים אחרים; בחישוב מותאם אינפלציה עולה כי ההוצאה השנתית של ארה”ב על כוחותיה ירדה לרמתה הנמוכה ביותר בשנות השבעים, בתהליך שהחל בצורה ברורה עוד בטרם בוטל גיוס החובה; היא נסקה בתקופת רייגן, צללה חזרה לאחר המלחמה הקרה, ושוב נסקה לרמתה הגבוהה ביותר מאז מלחמת העולם השנייה. חישוב ההוצאה הבריטית לביטחון מאז 1950, במחירים מותאמי אינפלציה, גם הוא מראה עליות וירידות הגונות מאז סיום גיוס החובה ב־1960-1963.

אינפלציה במחירי מערכות צבאיות והפעלתן, תופעה חוצת גבולות (שלמרבה הצער מתרחשת בעיקר במערכות צבאיות ‘עיקריות’, בעוד שכלי נשק אחרים ומערכות מידע הפכו זולים ובכך צמצמו את יתרונן של מדינות מול ארגונים לא מדינתיים), מסבירה רק חלק מהקפיצות והירידות האמריקניות, שכן מתאם האינפלציה ה’צבאית’ מול האינפלציה ‘הכללית’ דומה מאוד.

הפלזמה לא החליפה את הטנק

הטיעון השלישי במאמרו של ארץ מניח שתם עידן כוח האדם הלוחם; כבר לא באמת צריך כוחות חי”ר ושריון גדולים וכוחות שריון “פחות רלוונטיים” כיום, כאשר ישנם כטב”מים וסייבר וכן הלאה. הטכנולוגיה תקבע, ובשבילה צריך כוח אדם טכנולוגי; יתרה מזו, הקיצוץ בתקציבי המילואים הוא דוגמה חיובית: “כשתקציבי המילואים עברו מביטוח לאומי לתקציב צה”ל והיחידות עצמן… הקריאה למילואים לא נחוצים ירדה משמעותית באופן טבעי לחלוטין, מכיוון שלפתע הייתה סיבה לעשות כן”.

חלק ניכר מהטיעון הזה מלווה אותנו שנים רבות; חלקו נכון, חלקו נכון למחצה, וחלקו כלל לא נכון.

הטענות על חוסר הרלוונטיות של הטנק ימיהן כמעט כימי הטנק עצמו. ספר תורת הלחימה המרכזי של הצבא הצרפתי קבע ב־1937 כי “תותחים נגד־טנקים יעמדו מול הטנקים כמו שמקלעים עמדו מול הרגלים במלחמה הקודמת”. ב־1939 קבע הגנרל הצרפתי לואי שובינו כי “פגז בקוטר 75 או 77 מילימטרים אחד, העולה 150 פרנקים, מסוגל להשמיד טנק העולה מיליון פרנקים”, והעדיפות היא אצל התותחים. שנה לאחר מכן התברר כי ההספדים היו מוקדמים מדי. גם האמונה כי כיום כבר אין צורך בחיילים על הקרקע מושמעת מזה שנים רבות, ובינתיים רחוקה מלהתקיים (יש הטוענים, באופן משכנע למדי, שהיא כנראה לעולם לא תתקיים בצורה שחסידי הטכנולוגיה מצפים לה).

באשר למערכות נשק ‘גדולות’, החלק הנכון הוא שהן דורשות פחות אנשים להשגת אותה השפעה חומרית (כלומר, אם נרדד את העניין, העברת כמות חומר נפץ מנקודה א’ לנקודה ב’). המשחתת האמריקנית החדשה, סדרת ‘זומוואלט‘, דורשת להפעלתה מחצית ממספר האנשים הנדרשים להפעלת סדרת המשחתות שקדמה לה, ‘ארליי בורק‘ (מחירה לעומת זאת, בתרחיש הטוב ביותר, גבוה בהרבה). החלק הנכון למחצה הוא העובדה שהטכנולוגיה אמנם חוסכת בלוחמים שבקצה, אבל נוטה להביא איתה מאחוריהם עוד ועוד בעלי מקצועות חדשים, דבר המוביל לירידה כמעט קבועה (גם בצבאות מקצועיים!) באחוז הלוחמים, שאיננה בהכרח חסכונית יותר בכוח האדם.

כך, ב־1997 היו לאמריקנים 298 אלף לוחמים מתוך 1.42 מיליון; ב־2011 היו להם 226 אלף לוחמים מתוך 1.46 מליון. לפי הערכות זרות, דווקא בישראל, עם צבא החובה שלה, קיים אחד מאחוזי הלוחמים הגבוהים בעולם – 38 אחוזים, נכון ל־2010; הצבאות היחידים שהיו בעלי אחוז לוחמים גבוה יותר (נורווגיה, הולנד וכוויית) הם צבאות קטנים הרבה יותר.

הטכנולוגיה איננה מייתרת את החיילים

הטכנולוגיה מוסיפה מקצועות, הן אצל הלוחמים ובמיוחד אצל תומכי הלחימה והחיילים העורפיים. ב’פיקוד במלחמה’ מזכיר מרטין ון־קרפלד שבמלחמת העולם השנייה היו באוגדה גרמנית 40 מקצועות שונים; ארבעים שנה לאחר מכן, המספר היה 900. מספר האנשים הנדרש כדי לטפל במטוס קרב מימי מלחמת העולם השנייה היה חד־ספרתי; מספר האנשים הנדרש לפי התקן האמריקני כדי לטפל במטוס F15 גבוה בהרבה, ולו מהסיבה שלפני 70 שנה לא היה צורך בטכנאי מכ”ם או במישהו שיודע לטפל בכיסא מפלט, במטוס ששניהם נעדרו ממנו (לעומת זאת, מפציץ כבד B-17 מתקופת מלחמת העולם השנייה מצריך עשרה אנשי צוות, ואילו מפציץ חמקן B-2 מצריך צוות של שניים בלבד).

להדגמה, מתוך כוח של כ־317 אלף חיילים וקצינים ועוד 171 אלף אזרחים בחיל האוויר האמריקני, קצת יותר מ־20 אלף הם טייסים, נווטים, מפעילי מערכות וכו’. על כל אדם שעולה למטוס (כולל בעלי המקצוע המופלא “בלשן הצפנה מוטס”), יש עשרים שלא. כמה מאות המל”טים של חיל האוויר ומפעיליהם אינם משנים את התמונה באופן מהותי: הרוב המוחץ הוא ה’מסביב’.

בכוחות היבשה התהליך דומה, אם כי אחוזי הלוחמים גבוהים יותר כמובן לעומת חילות האוויר. בצה”ל, מפקדות אוגדה כיום עשויות להיות גדולות כפליים ממפקדות האוגדה של טרום־עידן “צבא היבשה הדיגיטלי”. התוספת איננה רק של אנשים מיותרים. היכולות גדולות הרבה יותר, אבל מישהו צריך להפעיל ולתחזק את כל עמדות המחשב והמידע.

ירידת אחוז הלוחמים יוצרת, כצפוי, עומס כבד במיוחד על מי שנשארים; כך היה בצה”ל של האינתיפאדה השנייה, שהיה עסוק במשימות עד שהתקשה להתאמן, וכך היה אצל האמריקנים במהלך המלחמות בעיראק ואפגניסטן. לחימה נגד גורמים לא מדינתיים, בפרט באזורים מאוכלסים, היא עניין פרימיטיבי יחסית. האמריקנים, שתורת הלחימה שלהם מדגישה את העובדה שלחימה כזו היא עתירת־אדם, קראו לשטח עירוני ‘המשווה הגדול’.

חזון הלחימה הטכנולוגית מצומצמת־החיילים הוכיח את עצמו בעיראק של 2003, מול הצבא העיראקי – רק כדי להגיע לסוף הלחימה ולגלות שחסרים חיילים במאבק נגד לוחמי הגרילה והטרוריסטים בעיראק (הפרטת חלק מהתפקידים לחברות כגון ‘בלקווטר’ לא הספיקה). המהלך ששינה את מהלך הלחימה (או לכל הפחות קנה לאמריקנים זמן שהיו יכולים לנצל בצורה טובה יותר משעשו), ה‘קפיצה’ (Surge) של 2007, היה כרוך בתוספת של 20 עד 30 אלף חיילים אמריקנים בעיראק (הביטוי המלא הוא Troop Surge). גידול מתון־לכאורה זה אילץ את הצבא האמריקני להאריך את הסבבים של חייליו בעיראק ולנצל עד התחתית את כוח האדם הלוחם שלו.

הרבה ממשימותיו של צה”ל כיום הן משימות שיטור/שליטה בשטח, ואחרות יכללו כנראה הפעלת כוח בשטח עירוני. כלי טיס מוגבלים ביכולותיהם לאתר אויב בשטח כזה, לא כל שכן לחסל אותו; כיבוש שטח עדיין מתבצע באמצעות חיילים, ושליטה בו לאחר מכן לא מתבצעת במל”טים.

לקחי מלחמת לבנון השנייה

באשר למילואים, פה המאמר גורם לדז’ה־וו של ממש. הרי זו בדיוק הייתה תפיסתו של צה”ל בשנות האלפיים, בטרם מלחמת לבנון השנייה. האמונה כי הטכנולוגיה תכריע וכי תם עידן המלחמות הגדולות השפיעה מאוד על בניין הכוח של צה”ל. יחידות המילואים הוזנחו מתוך אמונה שהן אינן נחוצות (מילואים נחוצים בוטלו יחד עם הלא־נחוצים).

ב־2003 כתב עופר שלח, אז עוד לא חבר כנסת, בספרו ‘המגש והכסף’ שזכה לסיוע נרחב מצד בכירים בצבא, כולל הרמטכ”ל עד 2002 מופז ומחליפו יעלון, על הדמות הרצויה לצה”ל החדש:

את עיקר המגננה בפני מתקפה ערבית יעשו אמצעי הלחימה החדישים, המדויקים וארוכי הטווח, מופעלים על ידי כוחות סדירים מיומנים… בעבור כל אלה לא צריך צבא עם ומילואים בגיוס מלא, להפך… הפקיד – וטנק מרכבה – כבר אינם שווים את עלותם במסגרת התכוננותו של צה”ל לשדה הקרב האמיתי.

כאשר נאלץ צה”ל לשלם על ימי המילואים, כותב שלח, “החל תהליך של קיצוץ עשרות אחוזים בימי המילואים… ללמדנו, שכאשר מכריחים את צה”ל לחשוב במונחים של עלויות אלטרנטיביות, הוא יודע מה יותר חשוב ומחליט על התקדמות טכנולוגית על חשבון העקרונות המנחים של צבא העם… להעדיף את מה שצריך באמת”. וכך הלאה וכך הלאה.

מלחמת לבנון השנייה הדגימה עד כמה החזון הזה רחוק, עד כדי כך ששלח עצמו, בספרו שנכתב בעקבות המלחמה, ‘שבויים בלבנון’ (יחד עם יואב לימור), תקף את צמרת צה”ל מפני ש”לא היה עניין שבו הזניח צה”ל מרכיב כוח משמעותי ביודעין כמו בנושא המילואים”, זאת באשמת “המצב התודעתי של צמרת צה”ל: אנחנו לא באמת צריכים אותם… במלחמה – גם מול צבאות סדירים – יהיה להם תפקיד קטן ולא מכריע”. על כן, חטיבות המילואים נקראו למלחמה “לא מאומנות דיין, לא מצוידות כמו שצריך, אחרי שנים שבהן התרגלו המפקדים הבכירים ואנשי המילואים עצמם לראות בהן צבא סוג ב'”.

כמובן, העובדה שמשהו קרה בעבר אינה אומרת שהוא יקרה בהמשך, בוודאי לא באותה צורה; אולם כאשר הבטחה אופטימית מן העבר התנפצה בקול רעש גדול, כדאי לבחון בחשדנות מרובה את אותו פתרון עצמו, הנארז בעטיפה חדשה.

בלי ספק נזדקק ליותר אנשי סייבר, יותר אנשי מודיעין וכן הלאה. אבל מישהו בסוף יצטרך להילחם, ואלה לא יהיו רק מפעילי מל”טים – שלא יחליפו לגמרי את לוחמי החי”ר, ואולי אפילו לא יצמצמו את מספרם.

צבא מקצועי לא מבטיח יעילות

הטיעון העקרוני החשוב האחרון הוא טיעון היעילות: צבא מקצועי יהיה יעיל הרבה יותר מצבא סדיר. כאן נדמה שהמאמר מדמיין לא רק צבא מקצועי, אלא צבא מושלם מסוג שלא קיים בשום מקום, בין אם מקצועי ובין אם בגיוס חובה: צבא בלי זנב לוגיסטי כמעט, חסכוני בכסף, יעיל הרבה יותר מכל מערכת ממשלתית שהיא (למרות היותו מערכת ממשלתית), וכזה המורכב ממקצוענים המשרתים בו את כל הקריירה ולא נשחקים, שהרבה יותר קל לגייס אותם בשל התנאים “מהיום הראשון”; וכנראה גם כזה המסוגל לפעול בכל הגבולות בלי חיילים כמעט.

במציאות, צבאות מקצועיים מתאפיינים בשיעור שחיקה גבוה, בעיקר במקצועות הקרביים. בצבא האמריקני, אחוז החיילים המסיימים שלוש שנות שירות נמוך יותר מאשר בצה”ל (אם כי אחוז הנשארים אחר כך כמובן גבוה יותר…). בדרך כלל, החתימה הראשונה בצבא האמריקני היא לארבע שנים, פלוס התחייבות לשנתיים עד ארבע של זמינות למילואים. אולם בתוך 36 חודשים יותר מרבע מהחיילים עוזבים את השירות (שיעור גבוה יותר מאחוז בני הקהילה האתיופית הנושרים מצה”ל, וגבוה הרבה יותר מהאחוז הכללי בצה”ל); בקרב חיילים גברים עם פחות משש שנות שירות, שיעור החתימה מחדש הוא פחות מחצי (אצל חיילות, המיוצגות פחות ביחידות קרביות, השיעור גבוה יותר; שלא במפתיע, הוא גם גבוה יותר בחיל האוויר ובצי ונמוך יותר בחילות השדה). שיעורי העזיבה גבוהים גם בקרב קצינים, במיוחד אצל המצטיינים ביותר.

בבריטניה, בתוך שלוש שנים כמחצית מהחיילים עוזבים. בתוך תשע שנים, רק רבע מהם יישארו. בחיל הרגלים הנתונים גרועים יותר: 47% יסיימו 3 שנות שירות, ו־18% יסיימו תשע. אך אל דאגה, יש זרועות המעלות את הממוצע. אחת מהן נהנית משיעור הישארות מדהים של 86% לשלוש שנים, ו־52% לתשע שנים; למרבה הצער מדובר ב”גיס המוזיקה הצבאית”.

רמת הניסיון הממוצעת גבוהה יותר בצבא מקצועי, אולם פחות משמקובל לחשוב. רוב המתגייסים בבריטניה ובארה”ב נשארים בצבא לפרק זמן מוגבל יחסית, ואינם הופכים את הצבא לקריירה – אף שאצל הבריטים אפשר למצוא פה ושם חיילים פשוטים המשרתים באותו תפקיד בחיל הרגלים במשך עשרים שנה. לא כל כך הרבה, אבל יש.

אף שהשכר והתנאים באים מהיום הראשון, ובונוסי החתימה מחדש קיימים גם קיימים (בארה”ב לפחות, חיילים וקצינים מרוויחים יותר מרוב בעלי ההשכלה הזהה להם; למען האיזון, הדבר קשור כנראה גם לכך שחלק ניכר מבנות זוגם מתקשות לעבוד), הדבר לא תמיד פותר את בעיות הגיוס. ב־2009, כאשר הצבא הבריטי חיפש מועמדים לפרישה מוקדמת עקב קיצוצים, התנדבו לעשות זאת בערך פי שניים קצינים מהרצוי, ובהם רבים מהטובים ביותר. ב־2015 כל חייל רביעי חשב לעזוב.

כאשר יש לצבא מתחרים מהיום הראשון, הוא עלול להתקשות למשוך אליו את הטובים ביותר. כך, למשל, במחקר שפורסם לא מזמן נטען כי מאז ביטול גיוס החובה ירדה איכות קציני המרינס. להשערת החוקרים, הסיבות הן ירידת ערכו של התואר הראשון כתנאי קבלה, והעובדה שבהיעדר גיוס חובה, לצעירים מצטיינים יש אופציות קורצות יותר משירות צבאי. ניתן לומר שבמידה מסוימת צה”ל משלם בכל מש”ק ממטרות מחיר על היכולת לבחור את הטובים ביותר בטרם יקבלו הזדמנות לצאת לאזרחות.

עם זאת, יש לומר שבניגוד לטענות נפוצות נגד צבא מקצועי, הגיוס ההתנדבותי בארה”ב איננו פונה בעיקר לשכבות חלשות ולמיעוטים, (אם כי ישנה שונות גדולה בין המדינות בארה”ב בשיעורי ההתנדבות) ומאפשר, לכל הפחות חלקית, סינון טוב יותר של חיילים, בוודאי בהשוואה לתקופת וייטנאם; כיום בלי תעודת סיום של בית ספר תיכון לא מתקבלים לצבא, ואילו אז הסיכוי של משכילים לברוח משירות צבאי היה גדול יותר. מצד שני, פירוש הדבר שהצבא בוחר מתוך מאגר מצומצם יותר, דבר התורם לקשיי הגיוס ולפעמים לעיקומי הכללים שהוזכרו במאמרי המקורי. השאלה האם הקושי לגייס את הטובים ביותר שקול לתועלת שבוויתור על הגרועים ביותר, נותרת פתוחה.

שומנים ובזבוזים אינם ייחודיים לצה”ל

גם בשאר התחומים, צבא מקצועי איננו בהכרח יעיל יותר. נטען כי הצבא האמריקני הוא “צבא מתנדבים ביום הראשון לגיוס, ומערכת כופה בשאר הזמן”, כולל מערכת השמת קצונה פחות יעילה מזו הישראלית, שלפי המשרתים בה עצמם איננה מקדמת את הטובים ביותר; וכי הוא מתקשה לגייס או לשמר תפקידים חשובים מסוימים, כגון טייסים ומטיסי מל”ט, למרות בונוסי חתימה מכובדים ביותר, ועל כן שוקל לאפשר למש”קים לבצע תפקידים שהיו שמורים לקצינים.

גם עודף בקצונה (במיוחד בכירה) איננו מאפיין ייחודי של צה”ל; הצבא האמריקני כיום מחזיק באופן יחסי פי חמישה יותר גנרלים מאשר במלחמת העולם השנייה (ויש הטוענים שכמעט פי עשרה), והקיצוץ הגדול אחרי המלחמה הקרה הכה הרבה יותר בדרגים הנמוכים מאשר בבכירים. לאחרונה הודה שר ההגנה האמריקני כי מבנה ההיררכיה הצבאית גורם לריבוי מיותר של קצינים בכירים.

גם האשמות על בזבוז וחוסר יעילות, הן אצל הצבא והן אצל חברות קבלניות, אינן עניין חדש. עם זאת, יש להיזהר בהן כשם שיש להיזהר בטענות הבזבוז בארץ: לא מעט מהמקרים הם פשוט עניין של חשבונאות ולא באמת בזבוז קיצוני. הייתי מתייחס בזהירות מרובה לטענות פופולריות כגון הטענה כי הצבא האמריקני הוציא על מיזוג אוויר בעיראק ובאפגניסטן כ־20 מיליארד דולר בשנה. דיינו לומר שגם בקרב המשרתים בו, כולל לא מעט קצינים אמריקנים בדרגות שונות שפגשתי בעשור האחרון, רווחה הדעה שהצבא האמריקני מבזבז הרבה ולא תמיד ביעילות. האם זה נכון? אולי. חוויית הקצין בארה”ב איננה בהכרח מייצגת יותר או פחות מהמקבילה בישראל.

הנתונים על צבאות אחרים פחות מפורטים, אבל המגמה זהה גם בצבא הבריטי (שגם בו נסקה העלות בחדות מאז ביטול גיוס החובה, ובפרט מאז 2000) והצרפתי: עלות כוח האדם בצבא מקצועי גבוהה יחסית, בעוד שההוצאות על ציוד לחימה אינן בהכרח גבוהות יותר מהשיעור היחסי. מבחינת כשירות הציוד, הצבאות המקצועיים של בריטניה וגרמניה סבלו מבעיות לא פשוטות בשנים האחרונות: לפי כל הגדרה שהיא, פחות מחצי מחיל האוויר הגרמני נמצא בכשירות מבצעית, אם בשל כשלים מבניים במטוסים (עניין שאיננו מושפע כמובן מצבא מקצועי או חובה) ואם בשל בעיות תחזוקה ומחסור בחלפים. בעיות כאלה מופיעות גם בצבא היבשה הגרמני, הפועל עם 75% מהציוד שהוא צריך ופשוט מעביר אותו ממקום למקום, מתוך הנחה שלא כולו יידרש בבת אחת; במקרה אחד חסרו מקלעים, וגדוד חי”ר – המשתייך ליחידה המוגדרת כ”כוח תגובה מהירה” – התאמן במקומם עם מקלות מטאטא צבועים שחור. משיחות עם קצינים אירופאים עולה תמונה חמורה יותר, אם כי קשה לדעת כמה היא מוסמכת.

חיל האוויר האמריקני סובל גם הוא מבעיות דומות, אם כי בינתיים פחות חמורות. קשה למצוא נתונים גלויים על חיל האוויר הישראלי, אם כי מקובל שרמת כשירותו גבוהה יחסית. בדוגמה אחת, ההצהרה כי כל מטוסי ה-F16 של החיל חזרו לטוס אחרי בירור תקלה, היא הצהרה שקשה לחשוב עליה בלא מעט צבאות מערביים.

בתחום אחר של חוסר יעילות הגיע צבא גרמניה לשיא, כאשר התברר שלמרות (ואולי בגלל) היותו צבא מקצועי הוא כפוף לחוקי העבודה הגרמניים. חיילים גרמנים נאלצו לעזוב אימון ממושך של נאט”ו באמצעו כי מכסת השעות הנוספות שלהם נגמרה (הבסיסים נסגרו ב־4:30 אחר הצהריים, אגב).

האם הבעיות הללו הכרחיות? לא כולן. הן תלויות במספר גורמים, בהם תקצוב (כך למשל, בריטניה וגרמניה החלו להגדיל את תקציב הביטחון לאחרונה, לפחות חלקית בשל החשש מרוסיה), וסדר העדיפויות הפוליטי (צבא לא אמור לקבוע לעצמו את המטרות, וטוב שכך). ייתכן שצה”ל מקצועי יצליח להתגבר על כל המכשולים הללו. אבל יעילות איננה מרכיב מובנה ואוטומטי של צבא מקצועי, גם לא מערבי ומתקדם; החיסכון התקציבי הצפוי לא בהכרח מגיע; הכשירות לאו דווקא טובה יותר; ולמרות “הצעת תנאים דיפרנציאליים בין יחידות”, מחסור יכול גם יכול להיווצר, גם ובייחוד בבעלי מקצועות מבוקשים. לפחות חלק מהבעיות שלעתים קרובות מיוחסות לגיוס החובה, עלולות לנבוע מקשיים מבניים ותרבותיים שמעבר לצבא מתנדבים לא בהכרח יפתור.

אי אפשר לקחת את הטיעונים שנטענו בזמנו בזכות שירות התנדבותי בצבאות זרים בעולם ולהחילם ללא הסתייגות בארץ, אולם להתעלם מכל המכשולים שהתגלו שם תוך אמונה שבארץ זה יהיה אחרת (וגם אחרת מכל גוף ממשלתי שהוא, ואפילו אחרת מצבא הקבע של היום). אם הבעיות הללו מתקיימות בצבאות מקצועיים מהטובים בעולם, אולי הבעיה איננה רק או בעיקר גיוס החובה.

ודאי שבצה”ל יש בזבוז, ואפילו רב. בשנים האחרונות, גם תכניות התייעלות לא התנהלו כמצופה. אולם לא ברור שצה”ל בזבזני ביחס לצבאות אחרים, ובכל מקרה זו איננה השאלה הנכונה. השאלה היא לכמה חיילים צה”ל זקוק, והאם יש בגיוס התנדבותי פוטנציאל מספיק כדי למלא את התפקידים הלא־מבוזבזים שבצה”ל (ארץ טוען ש”חלק ניכר מאוד מסדר הכוחות של צה”ל היום” הוא מבוזבז, אולם מלבד העובדה שהוזכרה קודם שאחוז הלוחמים בצה”ל דווקא גבוה ביחס לעולם, לא ברור כמה זה “חלק ניכר מאוד” ועל מה מתבססת הערכה זו).

לא חייבים לגייס את כולם

כראיה לדבריו מביא ארץ את העובדה שב־1949 –

צה”ל היה בעמדת נחיתות טכנולוגית, האיום הקיומי לא היה רק סיסמה ריקה, ומאסות של כוח אדם עדיין שינו משהו. במסגרת החוק נקבע גיוס חובה של שנתיים לגברים ושנה לנשים. מאז האוכלוסייה היהודית הכפילה את עצמה פי שש, האיומים פחתו, הטכנולוגיה התקדמה ושדה הקרב נראה אחרת לגמרי. למרות זאת, אורך שירות החובה רק גדל מאז. עובדה זו מלמדת אותנו ששירות חובה (במיוחד באורכו הנוכחי) הוא כלל לא עניין של ביטחון.

מלבד הבלבול בין “לא רק עניין של ביטחון” לקביעה “כלל לא עניין של ביטחון”, ראוי להזכיר שנדרשו לצה”ל שלוש שנים בלבד כדי להעלות את משך השירות לשנתיים וחצי לגברים ושנה וחצי לנשים (בין היתר כדי לפצות על הקיצוץ בכוח האדם בקבע בזמן המשבר של 1953-1952), ושב־1963 דווקא קוצץ זמן השירות עקב רגיעה יחסית (והוארך מחדש ב־1966).

השאלה כמה צריך להיות אורכו של השירות היא שאלה פתוחה. אין קדושה בשלוש שנים, אולם אין בכך לומר דבר על האורך הרצוי בנקודה מסוימת אלא רק על כך שיש אינרציה.

בנוסף, ההבדל בין צבא מתנדבים לצבא חובה הוא השאלה האם הצבא יכול לחייב מישהו להתגייס או לא, ולא האם הוא מגייס בפועל את כולם (גם גיוס כולל יותר, כפי שהמליצה ועדת בן־בסט, יכול להוביל לקיצור השירות). השאלה האם צה”ל צריך לשמש כמקום התנדבותי למי שאיננו מתאים לצבא ‘רגיל’ היא שאלה נפרדת, המתייחסת לאחוז זניח למדי (אגב, גם בארה”ב ובבריטניה קבוצות שונות דורשות את הזכות לשרת – החל מנכים וכלה בטרנסג’נדרים שהוזכרו לעיל). אפילו בן־גוריון, אבי ‘צבא העם’, הורה לרמטכ”ל מקלף בזמן הקיצוץ הגדול של 1953-1952:

1. צבא הוא חלק ממערכת לאומית כוללת ולא ישות בלתי תלויה. 2. הצבא הסדיר גדול מדי, וזה פוגע במדינה ומחליש אותה. 3. יש לצמצם תקני אזרחים ולרכוש שירותים במיקור חוץ. 4. יש להקטין את צבא הקבע ולהקפיד שיעזבו הפחות טובים. 5. יש לפטור משירות חובה חיילים שעלות התמיכה במשפחותיהם היא גבוהה.

משמע, אין צורך להעמיד את האפשרות לסינון בשעת הצורך מול גיוס החובה. בצבא ארה”ב של מלחמת העולם השנייה, מלחמה כוללת וצבא המונים, לא פחות מ־35.8% מהמגויסים נדחו על רקע בריאותי או נפשי. במהלך מלחמת העצמאות בישראל, כ־40 אחוזים נדחו מהשירות “מסיבות רפואיות, משקיות או אישיות”, או שגיוסם נדחה.

בסופו של דבר, לוז העניין הוא כנראה התנגדות אידאולוגית ל”כור היתוך”, חינוך החברה מחדש, ו”‘שוויון בנטל הגורר ביצוע משימות לא צבאיות בעליל”. במבט על התגובות למאמרו של ארץ בדף הפייסבוק של ‘מידה‘, נראה כי קשה לפשר בין הסבורים ששירות חובה תורם למדינה, מביא ללכידות חברתית, מקדם ערכים רצויים וכן הלאה, ובין הרואים בו “הנדסה חברתית”, סבל מיותר, כפייה מגונה, “קולקטיביזם מפא”יניקי” וכיוצא בזה.

הטיעונים בדבר התועלת והנזק בשירות הצבאי מצויים במחלוקת עזה ולגיטימית, הן בארץ הן בעולם. לא מעטים רואים תועלת בגיוס חובה או נזק בהיעדרו (לאחרונה, התוצאות הראשוניות של מחקר שעורך רונן איציק, עמיתי לשעבר, מראות על תועלת חברתית מסוימת מהשירות, וגם התנגדות נרחבת לצבא מקצועי בקרב בוגרי צבא). גם שימוש בהתאבדויות בצה”ל כראיה לנזק שהצבא גורם הוא בעייתי, שהרי אחוז המתאבדים בארץ נמוך ביחס לאירופה, גם בגילים הרלוונטיים; הסיבה לכך שהתאבדות היא גורם המוות המוביל (בספירה כלולים גם אנשי קבע ומילואים) היא שבעשור האחרון הצליח צה”ל לצמצם באופן ניכר את אחוז התאונות. אבל כל הדיון הזה הוא דיון אידאולוגי, שאיננו עונה על השאלה: כמה חיילים צה”ל צריך, מה משימותיו, ואיזו שיטת גיוס יכולה לספק אותן.

עם ובלי חרדים וערבים

לקראת סיום אני מבקש להצביע על שתי אי־הבנות מהותיות במאמרו של ארץ. הראשונה היא הטענה כי השמטתי את החרדים והערבים מפוטנציאל הגיוס בישראל, אך מנגד לא השמטתי כ־13 אחוזים מהאוכלוסייה האמריקנית שלא נולדו בארה”ב, ו”פוטנציאל הגיוס שלהם דומה לזה של החרדים והערבים פה בישראל”.

לאמתו של דבר, במאמרי מניתי מספר פעמים את המקבילה הישראלית עם ובלי החרדים והערבים, כך שאינני מבין מהיכן הגיעה טעות זו. יתרה מזו: גם מי שאינם אזרחים אמריקנים יכולים להתגייס, ולא מעטים עושים זאת כבר שנים, בין היתר כאמצעי להשגת אזרחות או מעמד תושב קבע. כך, בין 1999 ל־2010, כארבעה אחוזים מהמגויסים לכוחות האמריקניים כלל לא היו אזרחים; ב־2008 לבדה היו בשירות פעיל 65 אלף חיילים שנולדו מחוץ לארה”ב, אזרחים ולא אזרחים כאחד, שהם חמישה אחוזים מכלל המשרתים. אמנם מדובר בשיעור גיוס נמוך יותר משל ילידי ארה”ב, אבל אם שיעור הגיוס לצה”ל של ערבים (ובמידה פחותה של חרדים) הוא יותר משליש משל היהודים הלא־חרדים, אזי חלו התפתחויות מעניינות בישראל והחמצתי אותן. גם צבאות אחרים, כגון הצבא הבריטי וכמובן לגיון הזרים הצרפתי, מגייסים לעתים מזומנות חיילים לא־אזרחים.

אי־הבנה שנייה היא הטענה ש”במאמרו מצייר הנקין תמונה של הצבא המקצועי, ומסביר שיהיו בו רק 300 כלי טייס, 3 צוללות, 4 סוללות כיפת ברזל וכו'”. כנגד זאת טוען ארץ כי “בצבא מקצועי שהכוחות שלו מתוכננים היטב, הקיצוץ לא יהיה רוחבי אלא אורכי. יקצצו יותר בכוחות כמו שריון (שפחות רלוונטיים היום), ופחות בכוחות כמו מטוסים או צוללות”.

לאמתו של דבר, כפי שכתבתי שם, לא התכוונתי כלל להציע סדר כוחות (והקיצוץ הדמיוני לא היה רוחבי), אלא תרגיל לצורך הדגמת הנקודה, והיא: שגם צה”ל קטן במידה קיצונית, שכמעט לכל הדעות איננו מתאים לישראל, וללא שום יחידות עורפיות, ידרוש אחוז התנדבות גבוה יחסית למקובל במערב (כולל חרדים וערבים…).

הרכבת לא תחזור לתחנה

ב־1966 אמר מילטון פרידמן כי “אין סיבה שלא נוכל לנוע בהדרגה לכוח מתנדבים, על ידי הפיכת תנאי השירות לאטרקטיביים יותר ויותר עד ששוט הכפייה יפוג”. בדומה לכך אומר ארץ: “אין שום תוכנית לבטל מחר את גיוס החובה. כל מקצוּע של צה”ל יהיה הדרגתי ופרוס לאורך זמן”.

ארבעים ומשהו השנים מאז בוטל גיוס החובה האמריקני צריכות ללמד אותנו לא רק על ההזדמנויות הגלומות במהלך, אלא גם על הבעיות הכלולות בו. הנקודה איננה קצב השינוי, אלא השאלה לאן הולכים. אפשר לקצר או להאריך את משך השירות; אפשר גם לבצע גיוס חובה סלקטיבי – מבלי שהדבר יהפוך להיות צבא מתנדבים. אבל אם מציבים כמטרה את ביטול גיוס החובה, יהיה קשה יותר לעצור את הרכבת לאחר שיצאה מהתחנה (כמובן, בזמן מלחמה כוללת זה יהיה אפשרי, כפי שכבר קרה, אבל כנראה לא כל־כך מומלץ לישראל. גם הסכם אוסלו וההתנתקות יכולים ללמד דבר או שניים על מגבלות טיעון ה’מקסימום נחזיר את המצב לקדמותו’; הקטנת פוטנציאל המילואים גם היא עניין שקשה להפוך במהירות).

השאלה שנותרת בעינה היא האם צבא מתנדבים יוכל למלא את צרכיה של ישראל. טענתי היא שהתשובה לכך שלילית. ההיסטוריה של ביטול גיוס החובה בצבאות בעולם, והציפיות מצבא המתנדבים שלא כולן התגשמו, רומזות שיש כאן לכל הפחות סימן שאלה גדול.