Vláda začátkem měsíce schválila definitivní podobu návrhu zákona o elektronické evidenci tržeb z dílny ministerstva financí, který tak nyní zamířil v rámci legislativního procesu do Poslanecké sněmovny. Kolem zákona jsou četné debaty politické a ekonomické, nicméně pokud nahlédneme do znění předloženého vládou, naskýtá se prostor i pro debatu právní. V následujících řádcích se tak zamyslíme nad několika ustanoveními tohoto návrhu.

Zákon o elektronické evidenci tržeb je vládní koalicí a především ministrem financí opakovaně prezentován jako jeden z nejklíčovějších právních předpisů, které se tato vláda zavázala přijmout. Předpis by měl přinést významné potlačení šedé ekonomiky a daňových úniků a v důsledku tak přinést do státního rozpočtu nemalou sumu v řádech miliard korun. Tolik k politicko-ekonomickým prohlášením. Právníka na první pohled zaujme, že takto zásadní předpis by měl obsáhnout veškerou svou materii na pouhých 39 paragrafech, což by v ideálním případě ve světě, kde většina zásadních zákonů má paragrafů stovky (pomineme-li populární praxi, kdy je novelizacemi zachován nízký počet čísel paragrafů, nicméně některé paragrafy si pak s písmenným označením stěží vystačí se dvěma sadami české abecedy) svědčilo přinejmenším o genialitě pracovníků legislativního odboru ministerstva financí.

Realita je však taková, že v textaci návrhu zákona nalezneme vymezení jen těch nejdůležitějších pojmů a četné odkazy na úpravu dílčích postupů, včetně těch pro fungování dosti zásadních, vyhláškou. Daná vyhláška ani její návrh prozatím neexistuje a tak četba návrhu vyžaduje místy značnou míru interpretační fantazie. Nedostatečná pojmová vymezení, nepříliš obratnou formulaci některých ustanovení a definice kruhem a celkově místy značně těžkopádný jazyk použitý v návrhu zákona ponechme stranou, jako u většiny předpisů lze předpokládat, že v průběhu legislativního procesu dojde (doufejme) k jeho vybroušení a uhlazení.

§2

Postupujeme-li od začátku předpisu, první, co nás zaujme, je dvojkolejnost působnosti státních orgánů v §2, která je rozdělena mezi orgány Finanční správy a Celní správy. Celní správě je pak svěřena působnost k prověřování plnění povinností s tím, že tuto působnost má zároveň i Finanční správa. Kdo tedy co bude ve finále vykonávat, může být zatím jen předmětem odhadů.

§5

Tento paragraf vymezuje, jaké formálně platby budou podléhat elektronické evidenci. Pochopitelně sem spadají platby v hotovosti, ale i směnkou nebo šekem, které doposud nijak evidovány nebyly. Platby bezhotovostní však v současné době již evidovány jsou samotnými platebními terminály a bankami a převody peněz z účtu na účet jsou dohledatelné, nad to již dnes existuje oznamovací povinnost pro nezvyklé převody. Co se vymezení bezhotovostních plateb jako takových týče, písm. b) daného paragrafu říká, že platba musí proběhnout bezhotovostním převodem peněžních prostředků, k němuž dává příkaz plátce prostřednictvím příjemce, kterým je poplatník, který má tržbu evidovat.

Tato formulace je sama o sobě dosti nešťastná. Záměrem nejspíše bylo, že podnikatel má hlásit přijaté platby od obchodních partnerů či zákazníků, nicméně z logiky textace vyplývá, že platba by měla být evidována pouze tehdy, když příkaz, například k proplacení faktury, zadává plátce (tedy ten, který fakturu proplácí) prostřednictvím příjemce (tedy toho, jemuž jsou peníze adresovány). O tom, zda v praxi vůbec kdy takováto situace nastane, můžeme pochybovat.

V §5 písm. e) pak nalezneme zbytkovou klauzuli pro jiné formy obdobné formám předchozím. Těžko říci, zda si zde zákonodárce přál podřadit například stravenky či jiné poukazy nebo alternativní měny typu Bitcoin. To by vzhledem k prakticky anonymnímu způsobu jejich používání svědčilo spíše o tom, že zákonodárce příliš nepochopil, jak dané alternativní měny fungují, ale přesto by je rád měl pod kontrolou.

Hlava III

Daná hlava upravuje tržby evidované ve zjednodušeném režimu a tržby vyloučené z evidence tržeb a představuje jeden z největších kamenů úrazu celého předpisu. To, jaké tržby sem budou spadat, totiž má stanovit vláda nařízením, kde kritériem má být plynulost a hospodárnost průběhu evidence. Co si pod těmito termíny v zatím neexistujícím podzákonném předpisu máme představit, těžko říci, když význam podobných hodnotových pojmů se mění s osobou, která je vykládá, a tak si pod nimi každý většinou představí to, co se mu zrovna nejvíce hodí. Navíc i to, že takto zásadní věc zákon ponechává k úpravě vládnímu nařízení, lze považovat za projev koncentrace moci, který je sám o sobě nežádoucí.

Kromě případů stanovených vládní vyhláškou si poplatník podle §11 může o povolení pro evidování tržby zažádat i u správce daně, pokud mu přijde, že by evidování dané tržby běžným způsobem znemožnilo nebo zásadně ztížilo plynulý a hospodárný výkon činnosti. Otázky, zda názor žádajícího poplatníka na vlastní plynulost a hospodárnost bude korespondovat s názorem správce daně, na základě čeho bude dané řízení probíhat a zda bude zatíženo správním poplatkem, zůstávají opět nezodpovězeny.

Hlava IV

Ve čtvrté hlavě nalezneme úpravu povinností poplatníka. Tou první je v prvním dílu této hlavy obsažená povinnost zažádat si o autentizační údaje dle §13, a to buď datovou schránkou, nebo ústně u kteréhokoliv věcně příslušného správce daně. S těmi je pak pod sankcí 50 000 Kč poplatník povinen nakládat tak, aby nedošlo k jejich zneužití. Stejně jako u řízení o povolení ke zjednodušenému evidování tržeb ani zde není jasné, zda přidělení autentizačních údajů bude zatíženo správním poplatkem, nicméně vše nasvědčuje tomu, že by nemělo. S jistotou to však zatím říci nemůžeme.