Občas takové přiznání vyvolá pozdvižení obočí, a pokud je komunikační protějšek ráznější, tak padne i několik slov na téma "ztráta času", "bezduchá tupá zábava" nebo "ztráta času" (uvádím ji dvakrát, protože to lidé také opakují stále dokola). Většinou už je v takové situaci jakákoli další diskuse marná. Takové lidi nezajímá, proč to dělám ani co z toho mám. Jen vyjádřili své pohoršení. Abych jim udělal radost, většinou ještě dodám, že hraju nejen na počítači, ale koupil jsem si i dvě herní konzole, jeden Xbox a jeden PlayStation, a ke každému 4K televizi. "No, však když tě to baví… ale já bych do takové pitomosti nedal ani korunu, však toho času, co to sežere!"

Jsme generace, která s počítačovými hrami, i když se jim tehdy říkalo spíš "videohry", vyrůstala. Generace, z níž určitě většina pamatuje z poutí autobusy plné hracích automatů, kde jste za dvoukorunu hráli hity jako Pac-Man, Donkey Kong nebo Space Invaders. Sám si je pamatuju z doby, kdy mi bylo deset dvanáct let.

Související 25. 3. 2019 Sloupek Martina Malého: Recept starého geeka na úspěšnější české start-upy, zajímavé projekty kutilů i nadšenější a chytřejší děti a jejich rodiče 25. 3. 2019 Velké čtení Bývaly doby, a jako starý geek to mohu potvrdit z vlastní zkušenosti, kdy bylo Československo národem kutilů z nouze. Pokud si pamatujete na...

Někdy v té době do ještě Československé republiky přišly i první domácí počítače, ne nijak plošně, ale přesto. Do socialistických domácností se začaly dostávat ZX Spectra a Atari a Commodory a další tehdejší výkřiky počítačové techniky. V kroužcích výpočetní techniky se zase objevovaly i IQ151 nebo PMD-85, oba z lokální produkce. Mnozí jsme se na nich učili programovat, ale jen ti největší asketové mohou říct, že na nich nikdy nic nehráli. Hráli jsme jak o život a nejen to: aby bylo co hrát, hry jsme i vytvářeli, nebo alespoň přepisovali.

Teď dokonce o tomto našem koníčku vyšla i kniha. Autor Jaroslav Švelch ji původně napsal jako svou doktorandskou práci, kterou později přepracoval, rozšířil a před několika měsíci vyšla v nakladatelství MIT Press. Jmenuje se Gaming the Iron Curtain, tedy něco ve smyslu "Obehrát železnou oponu". Českou verzi tato kniha zatím nemá, budeme si muset počkat zhruba rok. Autor v ní rozebírá období osmdesátých a začátku devadesátých let, kdy se z tvůrců a hráčů počítačových her stala v Československu regulérní subkultura. Trošku protisystémová, ale to asi nebylo to podstatné. Zásadní bylo okouzlení hrami a možnost se skrz toto nové médium vyjádřit.

Tehdejším "tvůrcům her" je dnes okolo padesátky. S hrami vyrostli a nemají k nim a priori odmítavý postoj. V naší generaci bude takových lidí docela dost a mezi mladšími ročníky ještě víc. Samozřejmě, už nemáme tolik času na hraní, jako když jsme chodili do školy, ale vsadil bych se, že "paření" nebude zas tak vzácný způsob relaxace. Ostatně i Bill Gates řekl, že jeho generace se od té předchozí liší tím, že oni si vzali své hračky (počítače) s sebou do dospělosti.

Přezíravé nechápání

U nás nicméně stále trvá určitá přezíravost veřejnosti vůči hrám. Jako by je lidé vnímali jako trochu podřadnou zábavu, jako něco nehodného dospělého člověka, jako zábavu, nad kterou je na místě se shovívavě usmát. Jenže neprávem.

Částečně za to může neznalost. Většinou si lidé pod pojmem "počítačová hra" představí něco, kde se utíká a zběsile střílí nebo kde padají kostičky, ovšem takový pohled je jako dívat se na filmový průmysl a tvrdit, že filmy jsou buď detektivky, nebo němé grotesky.

Jenže do takového zjednodušeného pohledu nijak nezapadají třeba hry jako Everybody’s Gone to the Rapture, kde hráč prochází liduprázdnou krajinou a ze stop a vodítek rekonstruuje celý příběh, který se odehrál. Nebo Life is Strange, hra, která postavila hráče v příběhu před dilema: "Kdyby bylo možné vrátit čas a udělat něco jinak, co by se stalo?"

Velký hit loňského roku, hra Detroit: Become Human nabízí bohatý a široce větvený příběh, který hráč svým stylem hry a rozhodnutími průběžně vytváří. Pokud se po dohrání rozhodnete, že si to celé zahrajete ještě jednou, ale budete se rozhodovat jinak, budete hrát sice stejnou hru, ale s úplně jiným dějem. Tohle vám žádné jiné neherní médium neposkytne.

Ale jsou tu i další hry, v jejichž rozsáhlém světě a příběhu strávíte klidně několik desítek hodin – namátkou Zaklínač 3 nebo hry ze série Assassin’s Creed. Ještě víc času můžete strávit v různých budovatelských strategických hrách, ať už to jsou známé hity jako Minecraft nebo Civilizace nebo i v těch méně známých jako Terraria či Factorio.

Další hry, typicky z žánru, kterému se říká MMORPG (masové on-line RPG), můžete hrát měsíce i roky a díky tomu, že vašimi spoluhráči i protihráči jsou reální lidé, je to, co ve hře zažijete, do velké míry závislé jen na vás, hra vám dává jen prostředí a základní rámec děje. A pokud jsou spoluhráči ze zahraničí, dostanete skvělou příležitost si procvičit jazyky.

Mimochodem – zmíněné Factorio je hra, kterou vytvořilo malé české herní studio. Původní plány hovořily o tom, že deset tisíc prodaných kopií bude stačit na zaplacení vývoje. Autoři ale prodali první milion kopií už v roce 2017, a to i navzdory tomu, že hra stále není oficiálně hotova a autoři do rozpracované verze průběžně přidávají nové funkce. Svým konceptem hra připomíná vlastně obří Lego na steroidech. Ze základních stavebních kamenů, jako jsou dopravníkové pásy, těžební zařízení, automatické podavače, elektrárny, továrny apod., stavíte velmi rozlehlý svět, plný automatizovaných výrobních procesů. Snadno se vám stane, že si jdete večer na chvíli zahrát a ve čtyři ráno zjistíte, že jste ztratili pojem o čase, ale ještě byste potřebovali tamhle k tomu dolu přivést vodu a rovnou zpracovávat rudu na místě…

Herní tradice stará desítky let

V České republice totiž má, jak jsem už naznačoval, vývoj počítačových her dlouhou tradici. Hry zde vznikaly vždy a vznikají dosud, ať už jako "nezávislé" tituly malých studií nebo jako projekty pro velké zahraniční vydavatele, kteří zde mívají své týmy. Ty ostatně byly často původně samostatnými českými firmami. A nevznikají tu, prosím pěkně, jen nějaké hry druhé kategorie. Hry od studia Amanita Design jako Samorost, Chuchel nebo Machinarium patří ve světě mezi velmi kladně hodnocené. Warhorse Studios se svým Kingdom Come stvořili plnohodnotný "áčkový" titul. A pak je tu Mafia, Operace Flashpoint nebo Arma - všechno poměrně úspěšné tituly v globálním měřítku.

Když se hovoří o tom, co Česká republika může vyvážet do světa, vzpomene si každý na Škodovku nebo nemocniční lůžka, chmel, gramofonové desky a spoustu dalších věcí, ale málokdy se vzpomenou počítačové hry. Přitom jde o stále rostoucí segment průmyslu, který spojuje třeba bohaté zkušenosti české animační školy s šikovnými vývojáři. Jenže jako by tam stále byla ta skvrna hanby: "Pche, to jsou jen nějaké hry, to není vážná věc!"

Kde jsem to jen slyšel? Ano, přesně: u bastlení! "To je vážná věc, to není na hraní!" Jako kdyby hraní bylo nevážné, jen pro děti, nedůležité a tak trošku fuj.

Dvojnásob paradoxní je slyšet něco takového od lidí z generace, která je navyklá přijít domů a večer naplnit sledováním televize. Když jim říkám, že dvě hodiny s počítačovou hrou mohou být proti dvěma hodinám s televizním programem mnohem aktivnější, zajímavější a mnohdy i hodnotnější zábava, nevěří mi. Přitom titíž lidé jsou schopni prosedět den co den celý večer před krabičkou, která jim nabízí standardizovanou pasivní zábavu pro masy, a ještě opovrhují hrami coby "trapnou zábavou pro děti a adolescenty".

Veřejnému obrazu rozhodně nepomáhají média, která často zmiňují počítačové hry jako zdroj zla, brutality a násilí. "Byl to nenápadný slušný chlapec, ale pak udělal takovou věc! Lidé z jeho okolí zmiňovali, že často hrál počítačové hry!" zaznívá z éteru a čteme to na papíře. Když už se o hrách hovoří a píše v jiných souvislostech, bývá to s troškou překvapení: "Podívejte se, jak je to úspěšné, a přitom to jsou jen hry!"

Despekt rozhodně není na místě. Hry jsou dnes stejný obor jako třeba film ve 30. letech – už ho lidé začínají brát vážně, pro mladé je to přirozená součást jejich životů, běžná zábava, ale pro mnohé je to stále něco pokleslého a nedostatečně důležitého. Na rovinu: chápat tuto zálibu nemusíte, vás hry zajímat nemusí, ale není to nic, co byste mohli odmávnout jako "zábavu pro děcka a podivíny".

Tvorba her se dokonce učí na vysokých školách, jak technických, tak i uměleckých. Je to totiž obor, který je rozkročen mezi výtvarné umění a technologie. Podle zprávy o herním průmyslu za rok 2018 v ČR máme v republice přes 40 herních studií, která tvoří celou škálu her, od logických oddechovek pro mobilní telefony až po "velké" tituly, jako jsou simulátory kamionů nebo námořní bitvy ve World of Warships.

Hry už nejsou jen médiem moderní doby, ale i silným průmyslovým odvětvím. Možná by si proto naše politická reprezentace mohla vzít inspiraci z toho, jak polský předseda vlády Donald Tusk věnoval jako oficiální dar americkému prezidentu Obamovi kopii videohry Zaklínač 2. Tu vytvořili vývojáři polské společnosti CD Projekt na základě úspěšných fantasy knížek Andrzeje Sapkowského. Ty zase vycházejí ze slovanské mytologie.

Právě Zaklínač nebo české Kingdom Come Deliverance ukazují, že i "hloupá videohra" může spojit byznys s kulturou i národní hrdostí. A vy byste se za hry chtěli stydět…