– Siirtämällä oppilas toiseen kouluun – oli hän kiusaaja tai kiusattu – ei ratkaista mitään, vaan ainoastaan vahvistetaan ja siirretään syrjäytymisen kokemusta, kommentoivat Maija Gellin ja Timo Pehrman lakialoitetta kiusaajan siirtämisestä.

Kuvituskuva. – Siirtämällä oppilas toiseen kouluun – oli hän kiusaaja tai kiusattu – ei ratkaista mitään, vaan ainoastaan vahvistetaan ja siirretään syrjäytymisen kokemusta, kommentoivat Maija Gellin ja Timo Pehrman lakialoitetta kiusaajan siirtämisestä.

Kuvituskuva. – Siirtämällä oppilas toiseen kouluun – oli hän kiusaaja tai kiusattu – ei ratkaista mitään, vaan ainoastaan vahvistetaan ja siirretään syrjäytymisen kokemusta, kommentoivat Maija Gellin ja Timo Pehrman lakialoitetta kiusaajan siirtämisestä.

Satoja kiusaamistapauksia sovitellut yhteisöpedagogi, väitöskirjaa koulukiusaamisesta tekevä Maija Gellin kritisoi lakialoitetta, joka mahdollistaisi kiusaajan siirtämisen toiseen kouluun.

– Oppilaan siirtäminen on raju eristämisen keino, Gellin sanoo Uudelle Suomelle.

Gellin huomauttaa myös, että kiusaamistapauksen osapuolet voivat molemmat tuntea olonsa kiusatuksi.

– Kiusaamistapauksissa ei aina ole edes selvää, kuka on kiusaaja ja kuka kiusattu, Gellin sanoo.

Perussuomalaisten kansanedustajan Tiina Elovaaran lakialoite on kerännyt Elovaara mukaan laskettuna yhteensä 103 kansanedustajan allekirjoituksen yli puoluerajojen. Elovaaran mukaan lakialoitteen keskeinen muutos nykylakiin on linjaus mahdollisuudesta siirtää vakavaa henkistä tai fyysistä haittaa toiselle oppilaalle aiheuttava kiusaaja toiseen kouluun.

Lue lisää: Yli 100 kansanedustajaa kannattaa: Kiusaajan vaihdettava koulua

Gellin ja työyhteisösovittelun erityisasiantuntija Timo Pehrman sanovat Uudelle Suomelle toimittamassaan kannanotossa, että oppilaan siirtämisen eli eristämisen seurauksena lapsen tarpeet jäävät täysin käsittelemättä, eikä hänelle tai hänen läheisilleen synny työvälineitä, joilla kokemusta voisi työstää.

– Siirtämällä oppilas toiseen kouluun – oli hän kiusaaja tai kiusattu – ei ratkaista mitään, vaan ainoastaan vahvistetaan ja siirretään syrjäytymisen kokemusta, Gellin ja Pehrman katsovat.

He ovat huolissaan myös siitä, että jos lakialoite menee läpi, tulee tarve määritellä kiusaaminen juridisesti.

– [Silloin] osapuolia, heidän huoltajiaan ja koulun henkilökuntaa ohjataan todisteiden esittämiseen, syyllisten osoittamiseen ja rankaisujen vahvistamiseen. Osapuolet ajautuvat erilleen puolustamaan omia näkökantojaan ja tilanne eskaloituu irti alkuperäisestä kokemuksesta ja lapset tarpeineen jäävät tuetta kiistelyn varjoon. On aivan selvää, että tämä prosessi ei lisää yhteisöllisyyttä tai turvallisuutta vaan luo vastakkainasettelua, mielipahaa ja epäoikeudenmukaisuuden kokemuksia riippumatta siitä onko kyseessä kiusaaja tai kiusattu, Gellin ja Pehrman toteavat.

Gellin huomauttaa Uudelle Suomelle, että juridinen kiusaamisen määrittely voisi johtaa tilanteeseen, jossa lapsi käy koko ajan koulua ja samaan aikaan hänen vanhempansa kiistelevät oikeudessa toisen vanhempien kanssa siitä, onko hän kiusaaja vai ei.

– Sehän olisi ihan karmea, ihan tyrmistyttävä tilanne, Gellin sanoo.

Väitöskirjaa koulukiusaamisesta tekevä Gellin kertoo tutkineensa opettajien näkemyksiä sovittelumenettelystä.

– Alustavana tuloksena voi sanoa, että liian paljon toteutuu se, että kiusaamiseen puuttuminen on edelleen kiinni yksittäisen aikuisen asenteesta ja tahtotilasta – huolimatta siitä, mitkä kiusaamiseen puuttumisen menetelmät ovat, Gellin sanoo.

– Tarvitaan ymmärrystä, että lapsi on keskeneräinen. Jos hän tekee sen virheen, että kiusaa, tilanteeseen on puututtava heti tukemalla lasta toimimaan toisella tavalla, ei syyttelemällä, Gellin sanoo.