* Lisäys III muokattu

Opetuskulttuurin jetset aloittelee puhumaan julkisesta valheesta, tästä

tunnustuksellisesta ”tunnustuksettomasta” uskonnonopetuksesta ja

tahallisesta kirkon ajamasta segregaatiosta oppilaille.

Professorin käämi paloi:

”Uskonnonopetus ei nykyisellään palvele yhteiskunnan tarpeita, sanoo Helsingin yliopiston uskonnon didaktiikan professori Arto Kallioniemi.

http://www.kotimaa24.fi/uutiset/kotimaa/8686-profe…

Hän kirjoittaa Kirkko ja kaupunki -lehden mielipideosastolla, että

uskonnonopetuksen pirstaleinen toteuttaminen antaa koulun arjessa oudon

signaalin erilaisuuden kohtaamisesta. ”Vaalitaan puhdasoppisuutta – lapsia suojellaan siltä, että he

joutuisivat luokkayhteisöissään aktiivisesti kohtaamaan, ymmärtämään ja

kunnioittamaan erilaisia katsomuksia ja uskontoja”, Kallioniemi sanoo. ”Meillä on tällä hetkellä hyväksytty kolmentoista eri uskonnon

mukainen opetussuunnitelma. Pääkaupunkiseudulla on kouluja, joissa

opetetaan kuutta tai seitsemää eri uskontoa. Lapset siis hajotetaan

opetuksessa osa-ryhmiin”, hän kirjoittaa.

Tätä harkittua purkausta ei ole ennen nähty tässä

valtionkirkkojen dominoimassa uskonnonopetuksen opetussuunnitelmassa,

joka on siis vain kirkon indoktrinaatiota

I

Uskonto on positiivinen asia.

Jos se ei ole pakko. Jos se on vapaa ja yksilön oma itsenäinen elämänhallinnan alue ja toimintatapa.

Mutta suomalaisilla lapsilla ei ole ihmisoikeutta kieltäytyä tunnustuksellisesta ja huonosta kirkon uskonnonopetuksesta valtion pakottamana.

Kuinka voin sanoa että uskonnonopetus on tunnustuksellista ja epäneutraalia vaikka opetussuunnitelmissa muuta väitetään kauniilla sanoilla?

a) Vanhempiensa vapauttamille uskonnottomille nuorille on järjestetty erillinen oeptussuunnitelmiin kuuluva ET-opetus. Miksi tämä on olemassa, jos uskonnonopetus on neutraalia ja tieteellisesti validia yleissivistystä? ( Vastaus: uskonnonopetuksen oppisuunnitelmat ovat suurelta osin kahden valtionkirkon ideologisesti määrittelemiä ja ennekaikkea rajaamia)

b) Muslimilasten vanhemmat saavat kieltäytyä koulun ”neutraalista” uskonnonopetuksesta sekä ET-opetuksesta mutta eivät esim. historian tai biologian opetuksesta. Muslimilapset joutuvat Suomessa verovaroin yleensä äärijyrkkien fundamentalisti-imaamien armoille opettelemaan rasismia mm. naisia kohtaan, koraania ehdottomana Jumalan sanana ja lasten ympärileikkaus-silpomisen uskonnollisia perusteluja.

Tämä on harvinaisen hyvä opus

– tämä riittäisi ala-asteelta lukioon ainoaksi kirjaksi + lisäksi

vähän wikipediaa, etiikkaa, uskototieteellisiä tutkimuksia ja filosofiaa

vaikka sosiodraamana:

Sihvola Juha – Maailmankansalaisen uskonto – Otava 2011

Uskonnonopetus ei nykyisin ole arvokasvatusta ja demokratiaa edistävää yksilön kehittämistä itsenäiseksi toimijaksi.Se on painotettu ja rajattu kirkon oppien mukaisesti.

Se on uskontoon kasvatusta valtion avustamana, indoktinaatiota.

Se keskittyy natiivisuomalaisten kohdalla kahden etuikeutetun (verotusoikeus, hautausmaat, verohelpotukset ja vihkiminen) valtionkirkkouskonnon myymiseen ja romantisointiin kirkkolailla.

Jo oppilaiden pakottaminen tunnille ilman omaehtoista valintaa jo olemassaolevan ET-opetuksen valinnan estämiseksi kertoo Suomen 1100-vuotisesta indoktrinaation synkästä perinnöstä, jonka aloittivat paavin irlantilaiset sotilasmunkkien kuolemanpartiot shamaanien teloittamisilla ja kylien pakkokastamisilla, miekan ja pappien pyhällä voimalla.

Uskonto pitäisi olla yksityisasia ja ehdottoman vapaa valinnan kohde.

On hämmentävää, että Helsingin piispa Irja Askolakin puolustaa ”ekumenian” ja vertaissympatian tähden valitettavan jyrkkien imaamien perinteisen sukupuolirasistista ja patriarkaalista uskontovaltaa sekä heidän tunnustuksellista uskonto-opetusta kaupungin verovaroilla vaikka opetusviraston siunaaman ”opetus” ei ole suvaitsevaisuutta lisäävää vaan heimofanatismiin ohjaavaa armotonta fundamentalismia.

On hyvin vaarallista

yleisessä keskustelussa ja

varsinkin puoluepolitiikassa temaattisesti sekoittaa uskonnonvapauden

diskurssi valtionkirkon etuoikeushegemonian ja oikeistolaisen kulttuurikäsityksen puolustamiseen.

Sivistysvaltion sivistys koululaitoksessa on jotain muuta kun valtionkirkon käsitysten ja uskomusten pakkosyöttöä lapsille muinaisen valloittajakuninkaan asettaman kirkkolain voimalla valloitetun kulttuurin formatoimiseksi ruotsalaiseksi.

On hyvin sivistymätöntä väittää uskonnonvapautta

ajavia (kristittyjäkin) humanisteja ”ateisteiksi” vain siksi, että he

haluavat alkperäisen humaanin ja realistisen protestanttisen yhteiskuntateoriankin mukaan kirkon totaalisesti

erilleen valtiosta ja politiikan valtarakenteista. Kirkko ja yhtenäiskulttuuri on aina ollut populistinen ase epäpoliittisesti alistuvien kansalaisten kristillisessä ”ideaalissa”.

Uskonnonvapauden rajoittamista ei ole se, jos

muinaisen kuninkaan ja keisarin kirjoittaman kirkkolain etuoikeudet ja armeijan itsevaltaa puolustava sotilaspappijärjestelmä eli valtiollinen uskontokontrolli

puretaan valtionkirkoilta ja valtiolta.

Tietysti osa uskonnonopettajista on kohtuullisen neutraaleja ja kivoja. Mutta suurin osa ei. Perinteisesti.

Kivatkaan opettajat eivät muuta uskonnon oppikirjojen propagandaa ja kapea-alaisuutta, joka torjuu tieteellisen, filosofisen, psykologisen, sosiologisen, poliittisen ja historiatutkimuksen tiedon ja näköalojen pohdinnan eurooppalaisten jatkuvasti muuttuvasta kulttuurista.

Uskonnonopetuksessa ei nykyisin selvitetä oppilaille

uskontofilosofisia asetelmia, ryhmädynamiikan kognitiivista teoriaa, uskontojen yhtenevyyksiä pappiskulttina ja perspektiiviä jatkuvasti muuttuvaan uskontoon, kehitysvaiheita valtapolitiikkana ja teologisten uskomusten eri kritiikkejä.

Uskonto esitetään kulttuurimme, jopa identiteettimme ”muuttumattomaksi” ehdoksi ja ”kristillinen” kulttuuri esitetään yhä yhtenäiskulttuurin pakotetun harhan ja hierarkian kautta – ikäänkuin hurjaa muutosta ei olisi tapahtunut kirkkoon kohdistetun yhteiskunnallisen painostamisen kautta.

Kirkon etuoikeudet eivät ole sivistystä vaan historiallisia kuninkaan läänityskulttuurin ja kulttuurifasisimin keinoja.

Uskonto ilmiönä ja vaihtoehdottomana ”perinteen perustelemana” kirkkokulttuurina esitetään aina pohjimmiltaan eettiseksi ja ihmistä jalostavaksi toiminnaksi – itsestäänselvyytenä – vaikka sillä ei ole mitään historiallista todistusvoimaa.

Ev.lut. valtionkirkko ja sen kirkkohallitus vaativat Suomessa vielä 1974 Raamattuun vedoten ettei homoseksuaalisuutta ja omaa seksuaalisuutta saa julistaa ihmisoikeudeksi pois rikoslaista ja etteivät naiset saa mennä yksin ravintolaan. Perinteitä.

Humanistien ja vasemmiston laajaa vaikutusta eurooppalaisten kirkkojen ja oppien muutokseen ”inhimillisemmäksi” ja vähemmän rasistiseksi 100 vuoden aikana ei esitetä rehellisesti.

Uskontotieteestä annetaan tahallaan uskonnonopetuksessa uskomattoman tylsä, 70-vuotta vanhentunut kuva.

Modernia uskontososiologiaa ja uskontopsykologiaa ei

havainnollisesti käydä läpi lainkaan ihmisen kognitiivisten taipumusten

ja massojen kontrollikeinojen kautta.

Meillä ei ole tiedostavaa ja avaavaa kulttuuriopetusta.

Eettistä

pohdintaa ja seuraamusten kulttuuriaineistoa uskonnollisten

pakkomielteiden ja asenteiden vastavoimana ei käydä sivistyneeti ja tiedostavasti läpi.

Oppilaat

eivät käytännössä opi mitään älyllistä yleiskuvaa ja analyyttistä

sivistystä nykyisten uskontojen, uskomusten, uskontopolitiikan ja perustelujen taustaa

keskustelua varten, vaan vain leijalevia mielikuvia ikoneista,

suitsukkeista, jouluenkeleistä, leijuvasta Jeesuksesta ja oudoista monikätisistä jumalista jossain kaukana pakanamaassa.

Tietysti harvat kulttuuriperheistä tulevat lapset oppivat juttelemaan

vanhempiensa kanssa uskomusten ja etiikan eri aspekteista. Kirkolle

näyttää olevan enää pyhää tavat ja perinteiden hysteerinen suojelu

maagisena voimavarana.

Uskonnonopetus rikkoo nyt monia lakeja.

Opetussuunnitelmien ” humanistisissävytteisissä” linjauksissa ja koulutuspolitiikan periaatteissa

sanotaan selvästi ja painokkaasti, että uskonnonopetus ei ole

tunnustuksellista mutta silti kouluvirastot palkkaavat veronmaksajien

varoilla eri uskontokuntien kapeakatseisia ja ehdottoman tunnustuksellisia pappeja opettamaan

vähemmistöuskontoja mm. naisten alistumisesta miehelle. Tämä vanhan uskontovallan ylläpitäminen yksilöiden oikeuksien yli ei ole yleissivistystä.

Kirkon ja uskonnonpetuksen hegemoniaksi valtion tuella esitetään, että ”yleinen moraali”

tarvitsee kontrolloidun uskonnon nuorille kouluaitoksen tuella.

Tämä on puhtaasti ideologista ja katteetonta propagandaa vastoin selkeitä antropologisia, sosiologisia, historiallisia ja jopa kaikkia nisäkkäitä koskevia evoluutiotutkimuksen johtopäätöksiä.

Kansalaisten epädemokrattinen hallinta sen sijaan tarvitsee aina uskonnollisen

yhtenäiskulttuurin harhaa ja painostusta oikeistolaiseen

statuskilpailuun kalvinistisesti ”taivaan tiellä”. Neuvostoliitossakin Stalinin diktatuuri hylkäsi vasemmiston maailmankuvan täysin ja alkoi matkia ortodoksista ikonografiaa ja palvontamenoja totaalisen vallan maksimoimiseksi.

Valtionkirkon toiminnan väkivaltaista

toimintaa alkuperäistä suomalaista kulttuuria totaalisesti tuhoavana

instituutiona ei selvitetä sen koko karmeudessa. Vanhojen kirkkojen

helvettikuvituksia esitellään vain hassuina pirukuvina ja huvittavina

kuriositeetteinä eikä lakien avustamana henkisenä väkivaltana.

Kristinuskoon sulautettuja uskontoja ja sulautumisprosessia ei esitellä kuin epämääräisillä viittauksilla. Gnostilaisten kristittyjen laajinta alkukristittyjen kultturimuotoa esitellään valheellisesti vähemmistönä Rooman pienen vallanhimoisen lahkon varjossa kristinuskon alkuajoista. Kirkkoisien rasismia, ihmisvihaa ja gnostilaisiin kritittyihin kohdistunutta fasistista vainoa ja joukkomurhia ei uskontotunneilla esitellä Rooman poliittisen kirkon alkuna.

Kirkon raadollista, poliittista, vallanhimoista ja väkivaltaista kehitystä esitellään kuin jumalan siunauksena ihmiskunnalle, kauniina rituaaleina ja ”Jeesuksen sanoman” ja opetuslasten mielikuvien säilyttäjänä, hinnalla ja sodalla millä hyvänsä. Kuitenkaan esimerkiksi yksikään Raamatun kirjoittajista ei ollut tavannut Jeesusta, ehkä vain Markus nuorena sivustaseuraajana, ensimäinen uuden uskonnon itseoppinut kirjoittaja ja rehellinen seurakunnan todistuksen ylöskirjoittaja.

Uskontopolitiikan historiallisia taustoja, ilmiöitä ja tosiseikkoja ei käydä läpi niin että nuori pysytyisi keskustelemaan aiheesta millään tavoin älykkäästi ja faktuaalisesti.

Teologisia ristiriitoja ei esitellä – puhutaan vain kulttuuriperinnöstä itseisarvona ja ”uskonnon päämäärästä”.

Uskonnonvapaus tuli vasta 1922 mutta kirkkolakiavaltionkirkoista ei kumottu. ( – kts ostikon alta ”kirkko” -avainsanasta enemmän kirjoituksiani kirkon historiasta)

Rippikoulut ovat nuorien suosimia kokoontumisleirejä

maailmanennätysprosentilla 87%. Kirkolla on loistava asema kertoa silloin

oman toimintansa, perinteensä, kirkkorakennusten ja ajattelutapansa

tarpeellisuudesta. Rippikouluhan voisi olla esim kaksivuotinen, jos kirkko haluaa nyt kouluissa pakotettava esityksen nuorille oppimisvelvolisuudeksi naimalupaa varten.

Täytyy kuitenkin todeta, että rippikoulun itsestäänselvyden taustalla on osaksi pakotettu uskonnonopetus kouluissa kirkon määritelemillä tavoilla. Uskonnosta ja papeista esim. avioliittorituaalina ja hauajaisrituaalina tulee nuorille itsestäänselvyys tässä myllyssä. Tietysti.

Uskonto täytyy olla kuitenkin yksityisasia demokraattisessa ja vapaassa maassa, ei edes vanhempien pakottama asia.

Olen 25 vuotta keskustellut ihmisten kanssa uskonnoista ja uskonnonopetuksesta.

Nuorilla ja vanhemmilla lastensa uskonnonopetuksesta on etupäässä negatiivista kerrottavaa. Ja hyvin kapea tietämys uskonnoista ja historiasta.

Uskonnonopettajia ei valvota.

Oppilaat eivät voi käytännössä valittaa opettajista sillä rehtorit suojelevat yleensa uskonnonopetusta erityisen tarkkaan. Pohjoisessa lestadiolaiset opettajat toimivat erityisen härskisti, valheellisesti ja lapsia syyllistäen ja painostaen uskonnollisten rehtorien suojeluksessa.

Valtionkirkkojen (ev.lut ja ort.) piispat ovat olleet määrittelemässä ja rajaamassa uskonnonopetuksen kirjoja, joten olisi mielipuolista väittää uskonnonopetusta neutraaliksi.

Uskontohistorian väkivaltaisuutta, vuosisatoja suomalaisten kokemaa ankaraa lakien ja rankaisujen avulla pakotettua uskontomoralismia ja uskontojen poliittista käyttöä ei kirjoissa kerrota rehellisesti. Kirkon toimintaa sisällissodassa sotarikosten ja joukkomurhien kannustajana ja suursuomi-jatkosodassa Saksan hyökkäyssodan sekä rotuopin kannattajana ei selvitetä lapsille.

Valtionkirkko on epädemokraattista ja hämärrettyä valtaa rakentavalle valtiolle

korvaamaton kumileimasin, jolla tuotetaan koskematonta siunausta kulloiselle

valtaapitävälle.

1989 alkaneen laman aikana kirkko keskitti runollisen voimansa kansalaisten

poliittisen muutostahdon ja tyytymättömyyden kuohitsemiseen. Yksilöiden epäpolitisoimiseen ja välttämään poliittisia johtopäätöksiä. Kirkko ympäri Suomea pyysi/käski jumalallista siunausta laman

aiheuttaneille poliitikoille ja virkamiehille. Ja asiakirjoja salaisiksi julistaville virkamiehille työrauhaa varjoissa.

Lasten ihmisoikeuden rajoittaminen lailla valtionkirkkojen uskontokasvatuksen kohteeksi – uskontovapauden yhä puuttuessa Suomessa:

Lapsen kirkosta eroamiseen vaaditaan molempien huoltajien suostumus. 12 vuotta täyttäneeltä vaaditaan myös hänen oma suostumuksensa. Lakitekstissä ilmaistaan asia niin, että 12–14-vuotiaan tulee antaa suostumus huoltajien tekemään eroilmoitukseen, ja 15–17-vuotiaan tulee tehdä itse eroilmoitus ja saada siihen huoltajien suostumus (molempien eli vain yksi huoltaja voi määrätä lapsen kirkon jäseneksi).



mutta silti riittää kirkon tuhatvuotiselle kansan formatoimiselle kritiikittömiä kannattajia: http://www.suomenmaa.fi/etusivu/kerola_uskonnonopetus_on_peruspilari_jos…

Kuninkaan ja ruotsalaisen aateliston aloittama projekti suomalaisten muuttamiseksi pelokkaiksi ja syntiopin ahdistamiksi työjuhdiksi, eliitin taloudellisia etuoikeuksia maksavaksi verosammoksi ei ole loppunut.

Gallupeissa suomalaisten antama tärkein merkitys kirkolle on hautausrituaaleissa. Hyvin kuvaavaa. Kuoleman sieluvirasto, joka kuntapolitiikassa estää aktiivisesti muiden yhteisöjen hautausmaiden perustamisen ”perinteisesti” .

Kirkolla on ollut 40-vuotta 1960-luvun uudistumisheräämisen ja julkisen paineen jälkeen aikaa uudistaa uskonnonopetus neutraaliksi kulttuuriaineeksi ja montitieteelliseksi oppimisprosessiksi. Sitä ei ole tapahtunut. Sitä ei tule kirkon toimesta tapahtumaan.

Tunteet eivät noudata ulkoista logiikkaa.

Ihmisen suhteeton subjektiivisuus on tunneasioissa ja kiintymyksissä fakta.

Perusteluja kannattaa aina kysellä mutta useimmiten ihmiset

kieltäytyvät loukkaantuneina kuuntelemasta vasta-argumentteja. Se on

ihmisoikeus kieltäytyä subjektiivisen suuntautumisen

perustelemattomuudesta.

Sitten asetelma on toki eri asia, jos ihminen alkaa perustella

”logiikalla” emotionaalisia uskomuksia ja vaatia muita niiden tunteiden

”logiikan” alle kuten kirkonmiehet & -naiset, jotka vaativat kirkon

määrittelemää uskonnonopetusta lapsille valtion pakottamana asiana.

Silloin emootiosta tehdään politiikkaa ja silloin tarvitaan julkista logiikkaa ja rajanvetoa.

Valtiota ei saa käyttää yksinoikeutettuna emotionaalisena aseena, se on yhteisen demokratian ja elintilan tärkeä ehto.



Suomen ev.lut valtionkirkko ei ole puolustanut lapsia

muiden

valtauskontojen perinnesilpomiselta mutta on

estänyt ahkerasti ja

tunnollisesti uuspakanoiden

hyväksymisen valtion tunnustamaksi

uskontokunnaksi

mutta onneksi

Mitä ihmettä SUPO:lla

on

tekemistä rehtorin vastuulla olevan ”tunnustuksettoman”,

yleissivistävän uskonnonopetuksen

opetussuunnitelman kanssa?

Supo siis pakotti fundamentalistisen muslimien opetussuunnitelman ohittaen rehtorin, joka yritti noudattaa koululakia.

Valtio puolustaa valtauskontojen ideologista

valtaa jäseniinsä salaisen poliisin toimivaltuuksilla, jotta opetus ei olisi

neutraalia yleissivistystä. Tämä ei ole hyvä.

+ tasapainoileva Kemppisen toinen kirjoitus nostaa esille porvarillisten arvojen nostalgista tärkeyttä ensimmäisen kirjoituksensä jäljiltä:

http://kemppinen.blogspot.fi/2012/06/uskonto-takaisin.html

Täytyy sanoa että Kemppisenkin housut alkavat tutisemaan kokoomuksen uusliberalistisen runttauksen jäljiltä.

Kemppinen on periaatteessa humanisti mutta ei osaa ideologisesti suhtautua kokoomuksen omimaan Suomeen.

Kemppinenhän uskoo tässä kirjoituksessa että paluu porvarilliseen sentimentalismiin olisi ratkaisu sen sijaan että muut puolueet vastustaisivat yhdessä kokoomusta.

Kemppinen luulee ehkä sittenkin että nostalgia pelastaa. än jättää kokonaan sivuun vasemmistolaisen taistelun tasa-arvosta kun puhuu ehdottomasta tasa-arvosta aivan kun se olisi porvarien tuoma ajatus.

Kemppisellä on vaikeuksia erottaa kirkko ja evenkeliumien sanoma – sehän on vain porvarillista nähdä papit Jumalan edustajina.

Mutta Kemppinen alkaa lähestyä ideologista heräämistä:

”Osakkeenomistajilla on oikeus odottaa rahatuloja sijoituksistaan, mutta ei vastuuta. Muistuttaa primitiivistä uskontoa.



Helsingin Sanomien näsäviisasta uskontopolitiikkaa 12.11.11:



…Vaan myös valtaa.

Kirkko Italiassa on julkisesti tukenut italialaisia

mafiosoja ja Vatikaanin pankkiirit ovat tehneet pimeää bisnestä rikosperheiden kanssa. Ilman sitä siunausta ei olisi italialaista mafiaa ja kansan

epäpolitisoimista. Perinteinen katolisen kirkon kostava Jumala on ikäänkuin mafioson esikuva Italiassa – ja

ristiinnaulittu raadeltu poika alamaisten idoli ja kohtalo.

2012

”God Condemns Pussy Riot.”

-Russian Orthodox church spokesman Vsevolod Chaplin

2012

Kirkon perinne-arvot ?



Kirkollinen lehti Kotimaa

kysyi pääkirjoituksessaan ”Rienausta kiiltokansissa”

1964, ”missä on Juhannustanssien kirjoittajan ja kustantajan yleisen

kehtaamisen raja” ja totesi, että Salaman kirja ”etsii Raamatun

ja uskonarvojen rienaavuudessa vertaistaan uudessa kotimaisessa

kaunokirjallisuudessa”. Pääkirjoituksessa ei esitetty

sensuurivaatimusta, sitä pidettiin ”diktatuuriratkaisuna”, mutta

vihjattiin kustantamon itsesensuuriin, joka olisi sivistysvaltion

ratkaisu. Arkkipiispa Martti Simojoki tuomitsi Salaman kirjan 11. marraskuuta 1964 pitämässään puheessa kansanopistolaitoksen

75-vuotisjuhlissa. Juhlapuhe julkaistiin

seuraavana päivänä parissa kymmenessä sanomalehdessä ympäri Suomen. Ennen puhettaan arkkipiispa oli käynyt Otavassa ehdottamassa muutamien

arkojen kohtien (romaanihenkilö Hiltusen pilasaarnan) poistamista

romaanin uusista painoksista.

…ja sensuurin valta;

Jumalanpilkkalaki on yhä kirkkolaissa ”uudessa sanamuodossa” – vaikka YK:n alaiset ihmisoikeusjärjestöt ovat pyytäneet vuosia Suomea, Irlantia ja Norjaa viimeisinä länsi-Euroopan maina poistamaan kaikki jumalanpilkkalait uskonnollisen väkivallan ja kiihkoilun oikeuttajana. Ev.lut kirkkohallitus Helsingissä on lobannut kiivaasti keskiaikaista jumalanpilkkalakia ja valtionkirkon kirkkolakia eduskunnassa ja opetushallituksessa.

(Norja muokkaa sanamuotoa uuteen lakiin mutta ei poista sitä).

Koskematon kirkko?

Perinnevalta ilman perusteluita?



