Kultapöksyinen rockräjähdys Mara Balls syntyi Maria Mattilan tarpeesta kesyttää riivaajansa. Nyt hän haluaa auttaa muita selättämään mielensä möröt.

Valokuvaaja on bongannut Kuopion keskustasta sopivan portaikon, jossa haluaa Maria Mattilan poseeraavan. Portailla istuu keskivahvassa nousussa oleva pariskunta pussikaljoineen. Pienen neuvottelun jälkeen he suostuvat siirtämään leirinsä, mutta ensin he haluavat antaa Mattilalle lahjan.

Se on venetsialainen naamio.

Varsin sopiva esine juttuun, jossa käsitellään identiteetillä leikkimistä, pelkoa sen paljastumisesta ja rohkeutta, jonka turvin Mattila viimein on vapaa tähtäämään parhaaksi mahdolliseksi versioksi itsestään.

Ei tällaista alvariinsa kaikille tapahdu, mutta Maria Mattilalle ja hänen alter egolleen Mara Ballsille kyllä. Jutut, jotka jonkun muun mielestä olisivat kummallisia, ovat heille maranormaaleja.

Nyt taiteilijan pitää vähän selittää.

– Maranormaali tarkoittaa ilmiöitä, jotka voivat tuntua maagisilta tai kummallisilta, vaikka ne todellisuudessa ovat aivan normaaleja juttuja. Nyt esimerkiksi ajattelen, että sain naamion palkintona. Pysyin rauhallisena, vaikka juna oli myöhässä ja sound checkissä oli kitaran kanssa ongelmia.

Mattila näkee herkästi merkkejä ympärillään, on nähnyt lapsesta asti. Nykyisin hän kuitenkin osaa ottaa niihin etäisyyttä. Merkit voivat nimittäin olla myös tuhoisia, vakuuttaa lähestyvästä katastrofista ja aiheuttaa vainoharhaisuutta.

Erityisen herkästi niin käy, jos on taipuvainen lukemaan asioita itsensä kannalta kielteisesti, kuten Mattila on suuren osan elämäänsä ollut.

– Mielellä on valtava voima kääntää asioita itseä vastaan. Esimerkiksi sosiaalisessa kanssakäymisessä näen herkästi asiat niin, että kaikki pilkkaavat, yrittävät loukata, tai piilovittuilevat. Olen aina ollut todella kova lukemaan rivien välistä.

Moni tulkitsee asioita itsensä kannalta kielteisesti, mutta Mattilalla se on johtanut pahimmillaan halvaannuttavaan häpeään ja itseinhoon.

Joonas Nieminen / Yle

Rivien välissä on pimeää ainetta

On ollut aikoja, jolloin kadulla käveleminen ihmisten joukossa on ollut Maria Mattilalle mahdotonta.

Siksi mustista ajatuksista on pakko yrittää rimpuilla irti.

Mattila arvioi laittaneensa sanoja muiden suuhun ja ajatuksia toisten päähän siksi, että hän haluaa kontrolloida asioita, joita ei voi kontrolloida.

Jos mä opin kuulemaan sanat niin kuin ne sanotaan, lupaan etten koskaan pysähdy lukemaan välejä rivien, joita kukaan tuskin kirjoittikaan Lupaan en koskaan

Samasta tarpeesta on peräisin myös Mattilan pitkä kamppailu syömishäiriöiden kanssa.

– Aloin sekoilla painoni kanssa kun olin melkein lapsi vielä. Mulla on ollut ihan pienestä asti taipumus häpeään ja herkkyys syyllistyä ihmeellisistä asioista. Syömishäiriö oli varmaan sitä, että yritin kierolla tavalla kuoria itsestäni huonoja kerroksia pois.

Ensin tuli anoreksia, sitten bulimia. 17-vuotiaana Mattilaa hoidettiin psykiatrisessa sairaalassa.

– Jostain kumpuaa turvaton olo sisäisen maailman suhteen, ja sitä haluaa kontrolloida ulkoisilla asioilla. Ne ovat suojamekanismeja, joilla ihminen yrittää jotenkin varjella itseään luhistumiselta. Niillä pidetään jotain rakennetta yllä, tai ainakin illuusiota rakenteesta.

Itsensä piiskaaminen ja lihan kurittaminen voivat hetkellisesti hiljentää hälyä päässä, mutta pidemmän päälle ne aiheuttavat suurta tuhoa. Syömishäiriöt eivät varjelleet Mattilaa masennukselta tai manialta, tai myllyhoitoon johtaneelta päihteiden kanssa läträämiseltä.

On kuitenkin jotain, mikä on saanut Mattilan ottamaan niskalenkin mielensä möröistä. Se on oivallus, joka syntyi, kun hän itse oli muuttumassa haamuksi.

Mara Balls keikalla. Arto Alho

Marian täytyy pitää Mara tyytyväisenä

Mara Balls on törkeän rohkea ja käsittämättömän cool.

Mara rakastaa huomiota ja esiintyy mieluiten osana räjähtävää rocktrioa, jota alan lehdet ylistävät yhdeksi tämän hetken kovimmaksi bändiksi. Mara ei kuitenkaan pelkää nousta lavalle myös yksin.

Maran pitää saada soittaa rokkia niin, että yleisö huutaa ja hyppii. Mara on kullanvärisissä mikroshortseissa ja jättimäisessä karvahatussa esiintyvä energiatäräys, kimalteleva kitarasankari. Mutta Mara ei ole oikeastaan totta.

– Kun kuulen näitä arvioita Marasta, niin revin tukkaa päästä. Se on niin kaukana todesta, tai totta vain sen hetken, kun pääsen siihen tilaan.

Maria Mattila loi Mara Ballsin haarniskaksi suojelemaan haurasta Mariaa, sitä tyttöä, joka teki jo viisivuotiaana musiikkia, mutta uskalsi laulaa julkisesti vasta viisi vuotta sitten. Tyttöä, joka ei ikinä olisi voinut julkaista omaa musiikkiaan. Mara syntyi Mattilan turhautumisesta omaan arkuuteen ja estyneisyyteen.

– Maria on tosi hauras ja arka ja Maria on aina pelännyt esiintymistä. Marian on ollut aina vaikea hyväksyä itseään ja hirvittävän vaikea nousta toisten eteen. Jos ihmiset näkevät vain rohkean kultahoususankari-Maran nauttimassa huomiosta, niin se on valheellista.

Olen keskiyön polttava aurinko, myrskypilvi kirkkaalla taivaalla, olen hiljaisuus valtameren pauhussa, olen elävä kivi Elävä kivi

Rohkea ja raju Mara soitti ensin bassoa Jukka & Jytämimmeissä, ja luotti sen jälkeen omaan nimeensä. Mara-symboliikka muuttuu sitä sakeammaksi, mitä enemmän Mattila siihen perehtyy.

– En voinut alussa edes kuvitella, miten paljon Mara-hahmoja erilaisista mytologioista löytyy. Esimerkiksi maatilan emännillä oli para, jonkinlainen riihitonttu. Sen kanssa piti olla väleissä, että sai tehtyä hyvää voita. Mara on sen urbaani versio.

Mara on Mattilalle tie ulos siitä konfliktista, että sekä haluaa esiintyä, että häpeää välillä itseään niin paljon, että haluaisi vain kadota.

– Vaikka Mara on mun itse luomani apuolento, sitä pitää kunnioittaa. En mä sille uhraa sentään, mutta se täytyy pitää tyytyväisenä. Maran täytyy päästä lavalle ja saada huomiota.

Ennen Maraa piti kuitenkin Aave Marian syntyä ja kadota.

Joonas Nieminen / Yle

Ullakon kummitus

On kesä 2013 ja Maria Mattilalla on ihan hirveän paha olla. Masentaa, ja se, että masentaa, hävettää. Häpeä on valtava, ja täysin järjen vastainen. Se, että sille ei ole mitään syytä, hävettää lisää. Niin paljon, että itkettää.

Mattila asuu yhteisössä, koska se on sekä ekologista, että turvallista. Kun tulee raskas ajanjakso, pitävät elämisen äänet elämässä kiinni. Nyt hän ei kuitenkaan pysty kohtamaan edes kämppäkavereitaan.

Mattila muuttaa ullakolle, vetää lakanan päälleen ja muuttuu kummitukseksi.

– Tunsin olevani vain varjo siitä Mariasta, joka olen ollut joskus. Syvimmässä masennuksen tilassa päätyy seitinohueksi, hädin tuskin hengittäväksi riepuversioksi itsestään.

Mattila liikkui lakanahaamuna toisinaan myös kaupungilla. Hän arvelee, että se oli lapsekas tapa pyytää apua.

– En mä kerjännyt huomiota, vaikka siinä, että aikuinen nainen heiluu lakanassa oli varmasti joku performatiivinen taso. En kerta kaikkiaan tiennyt miten muuten olisin käsitellyt oloani, tai tehnyt sen näkyväksi.

Kesä ullakolla oli Mattilalle häpeään ja omiin estoihin turhautumisen lakipiste. Yhtenä päivänä hän tajusi, että jos ei puske väkisin valoon, ei sinne ehkä enää pääse.

– Tulin ullakolle, laitoin lakanan naulaan ja havahduin, että nyt jumalauta Maria, tämä on vaarallista! Jos jatkat tätä, jäät lakanan vangiksi. Näin vielä seuraavana yönä unta, jossa villisiat työnsivät mua väkivaltaisesti kuonoillaan pois ullakolta.

Siitä alkoi hidas toipuminen. Ensin Mattila pakottautui takaisin omaan huoneeseensa, sitten hän muutti koko elämänsä.

– Tajusin, että haluan elää, enkä jäädä aaveeksi ullakolle. Myönsin itselleni, että haluan tehdä musiikkia, ja ainoa, mikä sen estää, on se, etten ole antanut itselleni lupaa.

Maailma palaa, mä palan mukana, maailma palaa, mä palaan mukana Maailma palaa

Maria Mattilalla oli yritys, jonka hän laittoi jäihin. Hän jätti kaiken muunkin ja lähti Oriveden opiston musiikkilinjalle.

– Se on kauhea klisee, mutta mun oli todella vaikea sanoa itselleni, että mä riitän. Tämä oli yksi harvoja hetkiä elämässäni, jolloin olen tehnyt selkeän päätöksen ja kävellyt sen äänen yli, joka estää mua seuraamasta kutsumustani ja toteuttamasta unelmaani.

Mattila ei kauaa Orivedellä viihtynyt. Musiikkiopiston suorittamisen sijaan hän perusti oman rock-korkeakoulunsa, Keltaisen talon Tampereen ratapihan kupeeseen.

Se oli turvallinen tila, joka tarvittiin, että Mattila uskalsi antautua musiikille kokonaan.

Keltainen talo korvien välissä

Maria Mattilan emännöimä Keltainen talo oli kaksi vuotta elänyt talkootyön ja yhteisöllisyyden kotipesä. Kaupunki palkitsi sen ensin vuoden kulttuuritekona ja jyräsi sitten maan tasalle puskutraktorilla.

Siinä välissä talossa järjestettiin lukemattomia konsertteja, keskustelutapahtumia ja työpajoja. Olennaista oli se, että jokainen sai olla juuri sellainen kuin on.

– Kun loin sellaisen tilan muille, loin sen samalla itselleni. Nyt vuosien myötä olen oppinut, että se turvallinen paikka on mun mielessä, eikä sidottu joihinkin tiettyihin seiniin.

Talo opetti Mattilan soittamaan yhdessä muiden kanssa. Se mahdollisti Mara Ballsin ja oman äänen hyväksymisen.

– Silloinkin kun en soittanut, altistuin musiikille ja erilaisille tavoille soittaa. Se vahvisti ajatusta, että me voimme soida yhdessä, vaikka soimme kaikki eri tavalla. Voisin varmasti olla soittajana taiturimaisempi, mutta toisaalta mulla on loppuelämä aikaa olla paras mahdollinen minä.

Oman musiikin julkaiseminen ja omalla äänellä laulaminen ovat asioita, joista hän ei viisi vuotta sitten ullakon kummituksena uskaltanut kunnolla edes unelmoida.

– Kovin kynnys oli laulaminen, mutta nykyisin ymmärrän, että ei mun tarvitse kuulostaa keneltäkään muulta. Mä soin näin, ja se on aika siistii.

"Jos maalaa sotkun, se on pois mielestä"

Yksi Keltaisen talon versio koettiin hiljattain helsinkiläisessä galleriassa. Maravaruudessa esitettiin ja tehtiin musiikkia, painettiin paitoja, syötiin eväitä ja poltettiin pahoja ajatuksia. Mattila kutsui sinne ihmisiä kanssaan luomaan.

Maravaruus oli myös Maria Mattilan ensimmäinen taidenäyttely. Kuvataiteen tekeminen alkoi, kun Mattila sai lievän paniikkikohtauksen lavalla. Kokemus piti purkaa jotenkin. Muuten Mattila olisi saattanut alkaa pelätä kohtauksen toistumista ja lavalle palaamista.

– Mun täytyi saada niska-perse -ote möröstä, joka sai mut henkisesti lavalla niin epävireeseen. Tampereella on sellainen taidetila, jossa on kaikki värit ja pensselit ja vermeet valmiina, ja mä vaan päätin, että menen nyt maalaamaan sen mörön pois. Se oli jonkinlainen omakuva.

Ensimmäisestä mörkömaalauksesta on nyt jokseenkin vuosi. Sen aikana Mattila on häätänyt maalaamalla kymmenittäin peikkoja päästään.

– Aiemmin musiikki on ollut mulle pakopaikka. Nyt kun teen sitä niin täysipäiväisesti, olen huomannut, että tarvitsen pakopaikkaa siitäkin. Kuvataiteen tekeminen tarjoaa mulle samanlaisen hypnoottisen tilan ja rauhan kuin musiikki on tarjonnut. Olen siitä hirveän kiitollinen, ja aina kun tulee yhtään sellainen olo, niin alan maalata.

Lopputuloksen esteettisillä arvoilla ei ole Mattilan mielestä mitään väliä. Maalaamiseen pätee sama kuin soittamiseen: ei tarvitse olla virtuoosi.

Parhaimmillaan maalaaminen on hänelle pääsyä meditatiiviseen tilaan, jossa alitajunnan roina tai jokin tunne päätyy kankaalle.

– Aina kun maalaan, siinä puhdistuu jostain. Se hetki, kun on kosketuksissa omaan sisimpäänsä, on tärkeämpi kuin miltä kuva näyttää. Sä voit piirtää vaikka ihan saatananmoisen sotkun, ja sitten se sotku on sun mielestä pois. Olo kevenee.

Mara Balls -trioon kuuluvat Mattilan lisäksi basisti Aapo Palonen ja rumpali Antti Palmu. Timo Happonen

On pakko ajaa

Maria Mattila tekee ihan hirveästi kaikkea koko ajan. Viikon sisään tulossa on viisi keikkaa, treenejä kolmen eri kokoonpanon kanssa ja taidenäyttelyn ripustus.

Touhuamista pitää välillä rauhoittaa, mutta sitä ei voi lopettaa. Puuhaaminen on paitsi ihanaa, myös välttämätöntä.

– Mä häärään koko ajan, koska pelkään masennusta. Sitä tekee niin paljon, koska pelkää pysähtyä. Pelkään, että jos pysähdyn, voin ajautua taas depressiovaiheeseen, jossa ei oikeasti meinaa päästä sängystä.

On pakko ajaa, on pakko ajaa, ettei kuolema saa meitä kii, on pakko ajaa On Pakko Ajaa

Kokemus on opettanut, että kaivosta voi kiivetä. Se on kuitenkin niin hirveän raskasta, että Mattila on valmis tekemään jokseenkin mitä tahansa, ettei enää päädy pohjalle.

– Vaikka kuinka usein olisi noussut masennuksesta elämisen ja tekemisen flowhun, niin ei se tule helpommaksi. On pakko ajaa on mulle sellainen mantra, jolla muistutan itselleni, että vaikka tulisi mitä surua tai ahdistusta, niin täytyy pysyä kiinni jossain tekemisessä tai arkisessa. Vaikka viimeisillä voimilla.

Mattila painottaa, ettei ole voittanut mörköjään, eikä ehkä koskaan kokonaan voitakaan. Hänen viestinsä olennainen sisältö on se, että erävoittoja tulee. Vähän aikaa voi olla parempi olo, jokin oire voi helpottua tai kadota.

– On vaiheita, jolloin voi olla vapaa jostain, joka on vuosia rassannut, on se sitten pakko-oireet, tai masennus, tai paniikkihäiriö. Mieli on virtaava vesi. Siinä voi tapahtua mitä vain hyvässä tai pahassa. Sairauden kanssa joutuu tekemään töitä koko elämänsä, mutta ei sen aina tarvitse olla kauheaa. Se voi olla myös seikkailu.

Joonas Nieminen / Yle

Maria ja Mara

Kuopion Raittiustalon juhlasalissa on ikuinen 1970-luku ja hyvin tilaa. Muutama rohkea istuu lavan lähellä, useimmat pöytien ympärillä turvallisen etäisyyden päässä. Nurkassa jaetaan simaa ja munkkeja, eteisessä myydään arpoja.

Permannolla nuori nainen virittelee kitaraansa silmin nähden peloissaan. Ääni vähän tärisee, kädetkin hieman. Hän pyytää apua yleisöltä, on aika kauheaa olla ihmisten edessä yksin.

Nämä hommat hoitaa normaalisti itsevarma Mara Balls.

Nyt Mattila kuitenkin esiintyy ilman haarniskaa, ja kun hän pyytää apua, ihmiset auttavat: tamppaavat ja taputtavat. Eturivissä iäkäs rouva hakkaa tahtia kävelykepillään silmät suljettuina. ”Annat paljon, anna lisää”, huutaa naurava nainen salin perältä.

Maria & Mara: Mieli musiikkia –keikoilla (siirryt toiseen palveluun) Mattila esittää lauluja, jotka ovat syntyneet pitämään hänen mieltään kasassa.

Hän avaa tekstejä ja olosuhteita, joissa ne ovat syntyneet. Mattila jakaa kokemuksensa siitä, miten hän luova työ on auttanut saamaan metelin päässä aisoihin.

– Se on auttanut ottamaan haltuun metelin, tai sielun vajavaisuudet, tai voi niitä sanoa mielenterveysongelmiksikin. Itse käytän mieluiten sanaa haaste. Se kuvaa jatkuvaa kamppailua, mutta myös sitä, että sen voi voittaa.

Viimeisen laulun jälkeen Maria Mattila kellahtaa maahan selälleen, mutta ei kuollut kuitenkaan.

Hymy on niin leveä, että se on ratketa matkalla korvasta korvaan. Kun Mattila nousee, upottaa salin perältä huudellut nainen hänet karhumaiseen rutistukseen.

Jos joku, niin juuri tämä Raittiustalon yleisö käsittää, miten hirveän sisäisen mittelön takana oman äänen löytäminen voi olla. Kyseessä on kuopiolaisten päihde- ja mielenterveysjärjestöjen yhteinen koko päivän tapahtuma Mieletön perjantai (siirryt toiseen palveluun).

Keikan jälkeen Mattilan kupliva ilo ei ota tasaantuakseen.

– Näitkö sen vanhemman naisen, se oli ihana? Juuri tätä mä tarkoitan! Että voi tavoittaa musiikilla sellaisen ihmisen, joka ei ikinä tulisi Mara Ballsin keikalle, ja se saa siitä jotakin! Tätä, että tulee ihan taianomainen yhteys yleisön kanssa, ja ollaan yhdessä jotain enemmän kuin yksin.

Joonas Nieminen / Yle

Takki auki ihmisten eteen menemällä Mattila ei ainoastaan anna, vaan myös saa. Virta kulkee molempiin suuntiin.

– Joka kerta, kun menen ihmisten luo niin, että mun arvet näkyy, se auttaa mua hyväksymään itseni enemmän.

Mattila toivoo voivansa antaa oivalluksen ja rohkaista kokeilemaan taiteen tekemistä. Tai jotain muuta, mikä ainakin hetkeksi helpottaa.

– Ei mulla tietenkään ole mitään absoluuttisia ratkaisuja. Voin vain kertoa niistä toimintamalleista, jotka ovat auttaneet mua. Jollekin se juttu voi olla tanssi, tai liikunta, tai vaikka palapelit. Eivät ne keinot pahan olon hoitamiseen aina häävejä ole, mutta ovat ne jotain.

Mieli musiikkia -esiintymisiä on ollut vasta kaksi. Ne ovat syntyneet tarpeesta auttaa ja Mattila haluaa tehdä niitä vielä paljon lisää.

Hän arvelee diagnoosisaldonsa riittävän jonkinlaiseen kokemusasiantuntijan rooliin.

– Se nimi on tuollainen siksi, että mikään ei kiinnitä tehokkaammin jengin huomiota kuin kirjoitusvirhe, Mattila nauraa.

Ja tuhtia Tampereen murretta puhuva Mattila nauraa tosi paljon.