Vesijuoksijat ovat yhteiskuntamme pyhiä lehmiä, ja pelottavan kiukkuista väkeä, kirjoittaa toimittaja Tuomas Manninen.

Meillä on taipumus tehdä kuntoiluun liittyviä uudenvuodenlupauksia. Toivon, ettei kovin moni päättänyt vuoden vaihtuessa aloittaa vesijuoksuharrastusta.

En vihaa vesijuoksijoita. Vihapuheesta ei seuraa mitään hyvää. Enkä halua kiihottaa kansanryhmää vastaan. En ole edes varma, voiko heitä pitää kansanryhmänä.

Ja kuten tasavallan presidentti Sauli Niinistö vaati uudenvuodenpuheessaan, jakolinjojen vahvistamisen tie on katkaistava. ”Kyse on toistemme kunnioittamisesta, viime kädessä yhteiskuntarauhan ylläpitämisestä”, presidentti lausui. Hän varoitti kansaa jakaantumassa ”oikeassa oleviin meihin ja väärässä oleviin heihin”.

Niin, että miten tämän nyt varovaisesti muotoilisi, ajatukseni vesijuoksijoista pyhinä lehminä. Olen myös kehittänyt sanonnan ”kiukkuinen kuin vesijuoksija”.

Vaikka tunnen muutaman vesijuoksijan, myönnän, että lajina se on minulle vieras. Pitkään suhtauduin siihen ylenkatseella, kunnes aloin suhtautua siihen uhkana.

Se on erikoinen, huolestuttavakin alakulttuuri, jota pitää sietää, mutta jolle ei saa antaa liiaksi tilaa. Se tila on pois alkuperäisiltä uimahallien käyttäjiltä, uimareilta.

Uimahallissa uimahallin tavalla.

Valtaväestön ehdoilla.

Eivät ne ole juoksuhalleja.

Havaintojeni mukaan vesijuoksijoiden radat ovat kohtuuttoman leveitä. He voisivat tiivistää. Heidät pitäisi tiivistää.

Jos radat olisivat kapeampia, vesijuoksijat tekisivät toisistaan selvää, kun puhkeaisi sisällissotia soolojuoksijoiden ja rinnakkain juoksevien ja juoruavien välille.

Kun vesijuoksuratoja kavennettaisiin, uimareille osoitettujen ratojen määrää voitaisiin lisätä eikä niitä tarvitsisi nimetä vain hitaille ja nopeille uimareille. Uimahallien sorretuin ihmisryhmä – keskinopeat uimarit – saisivat vihdoin omat ratansa.

Keskinopeat uimarit ovat rintauimareita, joilla on oikea tekniikka (pää kastetaan liu’uissa kokonaan), minkä vuoksi he ovat paljon nopeampia kuin pää pinnalla kuin mato-ongen koho nytkivät rintauimarit.

Huomaavaisina ihmisinä nämä oikeaoppiset rintauimarit eivät haluaisi mennä sotkemaan usein aika fanaattisten vapaauimarien vauhdinpitoa. Toisaalta hitaiden radoille he ovat liian nopeita.

Hitaiden ratoja tukkivat päät pinnalla pilkkivät rintauimarit, jotka ovat henkisesti sukua vesijuoksijoille. Usein kyseessä on nainen, jolla on vakava asennevamma: hän ei halua kastella hiuksiaan.

Kerran näin, kuinka nutturapäiset vesijuoksijanaiset nousivat rataköyden päälle, kun eivät voineet sukeltaa köyden ali, ja jäivät killumaan. Hurja näky. Kiikissä kuin rantaan ajautuneet vesinisäkkäät.

Halusin tutustua vesijuoksuun, koska on hyvä tuntea ”vihollinen”. Huomatkaa lainausmerkit. Tämä ei ole vihapuhetta.

Etsin netistä tietoa. Opin vesijuoksun olevan ikivanha kuntoutusmuoto, josta tuli tällä vuosituhannella kuntoilulaji ja – syvä huokaus – ”uusi suosikkilaji”.

Vesijuoksu mahdollistaa vedessä liikkumisen niille, ”joille perinteinen uinti ei jostain syystä sovi”. En löytänyt tietoa, miksi uinti ei joillekin ihmisille sovi.

Varmasti sellaisia ihmisiä on, mutta jos heitä pyydettäisiin uimahallien kassalla esittämään lääkärintodistus, vesijuoksijoiden määrä pysyisi kurissa eivätkä he tarvitsisi niin mahdottoman paljon tilaa.

Vesijuoksussa lienee samoja hyviä ominaisuuksia kuin sauvakävelyssä. Ero on siinä, että sauvakävelijöistä ei ole harmia ulkopuolisille, jos tiettyä esteettistä haittaa ei lasketa mukaan. Ja siihen tottuu.

Mitä enemmän tutustuin vesijuoksun tuottamiin hyötyihin, sen enemmän aloin ymmärtää sen olevan aidosti hyvä kuntoilumuoto, joka parantaa hengitys- ja verenkiertoelimistön suorituskykyä ja tuki- ja liikuntaelimiä.

Sen sanotaan myös vahvistavan hermostoa ja ylläpitävän hormonitasapainoa sekä hoitavan mieltä.

Herää kysymys, miksi vesijuoksijat ovat niin kovin kiukkuisia, jos kerran hormonit ja mieli on vesijuostu vatupassiin.

”Nuo vedenpolkijat ovat karseita. Omahyväisempää sakkia saa hakea”, eräs erittäin kokenut uimahallien kantapeikko kommentoi. Hänen mukaansa kaikkein pahimmat tapaukset löytyvät Uimastadionilta.

Itse olen tarkkaillut vesijuoksijoita Helsingissä Allas Sea Poolin altaalla, jossa heille on varattu kohtuuttoman iso tila, joka on sitä paitsi usein lähes tyhjillään, kun taas viereisillä uintiradoilla on usein ahdasta.

Toisessa tutkimuskohteessani Malmin uimahallissa vesijuoksijoita on enemmän kuin Altaalla. Sielläkin heille on varattu aivan liian iso tila, kuin oma uima-allas. Ehkä siksi, että samassa tilassa pidetään vesijumppaa, joka vaatii luontojaan paljon tilaa.

Vesijuoksijat jengiytyvät helposti. Periaate on yksi kaikkien, kaikki yhden puolesta. Jos sanot yhdelle vähän tiukemmin, saat kaikkien pahansuopuuden osaksesi. He osaavat olla teräväkielisiä, koska suurin osa on naisia, joilla on takana paljon elinvuosia ja niiden tuomaa karheaa elämänkokemusta.

Uudenvuoden aattona Altaan vesijuoksuradalla oli yksi, välillä kaksi naista.

Viereisellä hitaiden uimareiden radalla oli ahdasta, samoin keskellä vapaauimarien radalla. Toisessa reunassa pulikoivat Altaan maskotit, kirjava joukko turisteja. He ovat sööttejä, eikä pahaa sanaa heistä.

Hitaiden radalla olivat nopeat rintauimarit, mutta kun mukaan tuli pari pipopäistä rintauimaria, keskivauhti putosi. Seurauksena oli pahaa ruuhkautumista, jonka perussyy oli kaikkia muita uimareita hitaampi mies, jonka vauhti vastasi vesijuoksua. Hän oli vesijuoksija uimarin sala-asussa.

Viides kolonna.

Silloin tein virheen. Kysyin mieheltä, eikö hänen kannattaisi siirtyä vesijuoksijoiden puolelle, kun siellä oli tyhjää. Hän kehotti minua häipymään nopeiden radalle.

Vetosin terveeseen järkeen.

Turhaan. No, eihän siinä hyvin käynyt. Mies kuului vesijuoksijoiden jengiin. Äkkiä olin keskellä ristitulta, ristikiukkua.

Se ainoa vesijuoksijanainen alkoi puolustaa miestä. He olivat tuttuja, mikä minun olisi pitänyt hoksata alunperin.

Nainen valitti sanailumme jälkeen vielä uimavalvojalle, mutta – nyt täytyy antaa kehuja – Altaalla on erittäin fiksu henkilökunta. Tervejärkinen, ystävällinen.

Kun myöhemmin siirryin kylmävesialtaalle, niin eikös siellä ollut tämä sama kaltoin kohtelemani mies kertomassa toiselle uimavalvojalle, miten kaltoin oli tullut kohdelluksi edellisellä altaalla.

Tajusin, että tätä taistelua ei voi voittaa.

Pyysin anteeksi.