Keskiviikko oli Nato-keskustelun ja pohjoisen turvallisuuspolitiikan kannalta tärkeä päivä. Yhdysvaltain presidentti Barack Obama ja Suomen puolustusministeri Carl Haglund antoivat tärkeät ja kiinnostavat lausunnot Itämeren alueesta ja Venäjän kehityksestä.

Haglund myönsi virolaisten olleen oikeassa, kun he pitivät suomalaisten Venäjä-politiikkaa naiivina. Ylen Aamu-tv:ssä Haglund myönsi Suomen ennustaneen Venäjän kehityksen väärin: ”Olemme Suomessa pyrkineet vaikuttamaan siihen, että Venäjä kehittyisi läntiseksi demokratiaksi, ja siinä läntinen yhteisö on epäonnistunut.”

Haglund totesi optimismin katteettomaksi ja sanoi, että Suomen olisi pitänyt ajatella asiat uusiksi jo Georgian ja Venäjän sodan yhteydessä vuonna 2008.

Myöhemmin iltapäivällä Obama puhui Viron, Latvian ja Liettuan turvallisuudesta selvin sanoin: ”Hyökkäys yhtä kohtaan on hyökkäys kaikkia kohtaan. Jos mietitte, kuka silloin tulee apuun, niin vastaus on yksi: Naton joukot. Tallinna, Riika ja Vilna ovat yhtä tärkeitä kuin Lontoo, Berliini tai Pariisi.”

Selvemmin asiaa ei voi ilmaista. Viesti Putinin Venäjälle lähti vahvasti alleviivattuna. Jos olisin baltti, olisin taputtanut puheelle minuuttitolkulla.

Suomi teki vakavan virheen, kun se ei liittynyt Natoon jo 1990-luvulla. Valitettavasti katteeton optimismi ja kummallinen myytti suomalaisesta erityissuhteesta Venäjään estivät liittymisen.

Suomalaiset jostain kumman syystä kuvittelevat olevansa Venäjän ja venäläisyyden asiantuntijoita. Tämä harhaluulo kumpuaa samasta myyttisten kumpujen yöstä kuin uskomus ”venäläiseen sieluun”.

Me uskomme, että venäläisyys ja venäläinen ajattelutapa ovat jonkin sortin esoteerinen voima, johon me olemme kytkettyjä liki paranormaalein sitein. Me osaamme kanavoida aivomme Puškinia lukevien, vodkaa juovien ja mollivoittoisia lauluja kuuntelevien naapuriemme taajuudelle, ja muun maailman pitäisi kuunnella meidän meediotulkintojamme venäläisen sielun kielten soimisesta.

Jostain syystä muuta maailmaa ei meidän Venäjä-tuntemuksemme vakuuta. Haglundin mainitsema aikaisempi suomalainen uskomus, että me voisimme toimia jonkin sortin demokraattisena kätilönä, joka ohjaa Venäjää kohti oikeaa, moniarvoista ja liberaalia demokratiaa, on mallikappale meidän suomalaisten Venäjän tuntemuksen heppoisuudesta sekä itseriittoisesta ja pompöösistä uskostamme omaan Venäjä-viisauteemme.

Valitettavan suuri osa suomalaisten Venäjä-asiantuntijoiden lausunnoista on mutu-pohjalta ponnistavaa subjektiivista sanahelinää, jossa datan sekä talous- ja sotilaspoliittisten realiteettien analyysi jää toissijaiseksi. Paljon kiinnostavampaa ja valaisevampaa analyysia Venäjästä voi lukea vaikkapa amerikkalaisten laatulehtien sivuilta.

Jos joku naapustossamme tuntee Venäjän hyvin, se on Viro. Eteläiset naapurimme joutuivat, vuosikymmenten saatossa, traagisesti tutustumaan venäläiseen politiikkaan erittäin läheisesti. Kun he palasivat itsenäisiksi, miten he käyttivät Venäjä-tuntemustaan? Juoksemalla Natoon heti, kun se oli mahdollista.

Nyt Virolla on Naton ja Yhdysvaltojen antamat turvatakuut. Kumpi todella pelasikin korttinsa paremmin: Suomi vai Viro?

Soundtrack: Villu Tamme, Tere Perestroika