Lapsena uskomme kykenevämme mihin vain. Meistä voi tulla astronautteja, professoreita, lääkäreitä tai supersankareita. Jotkut meistä säilyttävät tämän ihailtavan uskon omaan itseensä läpi elämän; toiset menettävät sen jo nuorella iällä. Miksi? Psykologien mukaan tärkein selittäjä saattaa olla se miten me – ja myös ympäristömme – asennoidumme oppimiseen.

Stanfordin yliopiston psykologi Carol Dweck on tehnyt uraauurtavaa työtä näiden kahden oppimisstrategian tutkimisessa. Dweckin mukaan yhdessä strategiassa lapsi tulee vakuuttuneeksi siitä, että kyvyt ovat sisäsyntyisiä ominaisuuksia. He alkavat uskoa, että kullakin ihmisellä on rajoitettu määrä esimerkiksi älykkyyttä, ja tietyn kynnysrajan tultua vastaan älykkyyttä ei voi enää kasvattaa.

Toisessa strategiassa kyvyt nähdään ensisijaisesti harjoittelun tuloksena. Nämä ihmiset tulevat vakuuttuneiksi siitä, että ihminen voi oppia mitä tahansa, kunhan vain perehtyy asiaan, ja älykkyys kasvaa sitä mukaa kun ihminen oppii uutta.

Näillä kahdella strategialla on kauaskantoisia vaikutuksia ihmisten oppimiseen ja elämään. Jos ihmiset uskovat, että älykkyys on sisäsyntyistä, heidän ensisijainen huolenaiheensa on se, miten toiset ihmiset heitä arvioivat. Ovatko he toisten silmissä älykkäitä vai eivät? Koska he ovat epävarmoja omasta älykkyydestään, he välttävät tehtäviä, joissa he joutuvat haastamaan älyään. Heille älyllinen ponnistelu on merkki siitä, että he eivät ole riittävän älykkäitä. Jos he olisivat älykkäitä, heidän ei luonnollisestikaan tarvitsisi ponnistella, vaan vastaukset tulisivat itsestään. Heidän on myös vaikea sietää epäonnistumisia, koska heille se alleviivaa riittävän älyn puuttumista.

Jos ihmiset taas uskovat, että älykkyys on kuin lihas, jota voi kasvattaa, heidän asenteensa oppimiseen on täysin päinvastainen. He hyödyntävät jokaisen tilanteen oppia; he eivät vältä vaikeita tehtäviä; ovat aina valmiita haastamaan itsensä; ja virheet ovat heille positiivinen asia, sillä se kertoo, että he lähestyvät oikeaa vastausta sulkemalla vääriä vaihtoehtoja pois.

Dweckin tutkimus on paljastanut myös yksinkertaisen mekanismin, jonka perusteella ihmiset jo hyvin nuorena tulevat omaksuneeksi jomman kumman strategian. Se riippuu siitä, miten lasta kannustetaan. Jos lapsi saa kokeesta kiitettävän ja vanhemmat tai opettaja kehuvat häntä hänen älykkyydestään, lapsi oppii yhdistämään koemenestyksen älykkyyteen. Jos lasta taas kehutaan siitä, että hän on yrittänyt parhaansa, hän oppii ymmärtämään, että menestys perustuu ponnisteluun ja sinnikkyyteen.

Vuonna 2013 Carol Dweck ja Elizabeth Gunderson osoittivat, millaisia vaikutuksia erilaisella kannustamisella lasten oppimisasenteisiin on. He tarkkailivat kymmeniä 1-, 2- ja 3- vuotiaita luonnollisessa vuorovaikutuksessa omien vanhempiensa kanssa ja merkitsivät ylös, millä tavalla vanhemmat kannustavat lapsiaan. Viiden vuoden kuluttua he ottivat yhteyttä näihin samoihin perheisiin ja haastattelivat lapsia.

Jos lapsia oli kehuttu yrittämisestä, he uskoivat, että ihminen voi vaikuttaa kaikkiin ominaisuuksiinsa. He uskoivat, että ihminen voi tulla älykkäämmäksi, jos hän käyttää älyään, ja että tuhma poika ei välttämättä aina ole tuhma, vaan voi muuttua

Jos lapsia oli kehuttu yrittämisestä, he uskoivat, että ihminen voi vaikuttaa kaikkiin ominaisuuksiinsa. He uskoivat, että ihminen voi tulla älykkäämmäksi, jos hän käyttää älyään, ja että tuhma poika ei välttämättä aina ole tuhma, vaan voi muuttua.

Näissä kahdessa oppimisstrategiassa ei kuitenkaan ole kysymys vain siitä, miten lapset oppivat ajattelemaan itsestään. Oppimisstrategiat kestävät läpi koko elämän ja vaikuttavat myös siihen, mitä opettajat uskovat omien oppilaidensa oppimiskyvystä ja miten he kannustavat ja kohtelevat oppilaitaan.

Dweck ja Anetta Raattan havaitsivat vuoden 2012 tutkimuksessaan yliopisto-opettajilla, että jos opettaja uskoo oppilaan kykyjen olevan sisäsyntyisiä, he tulkitsevat oppilaan epäonnistumisen liian herkästi lahjakkuuden puuttumiseksi. Näillä opettajilla on myös taipumus lohduttaa epäonnistunutta opiskelijaa, ilmeisesti siksi, että oppilaan "lahjattomuus" herättää opettajassa sääliä.

Jos opettaja uskoo sisäsyntyisiin kykyihin, hän ohjaa oppilaansa muita herkemmin pois aineen opiskelun parista, tyyliin "ehkä matematiikka ei vain ole sinun alaasi".

Jos opettaja puolestaan uskoo, että aivot ovat lihas, jota voi harjoittaa, hän ei näe syytä lohduttaa opiskelijaa, ja he reagoivat pikemminkin määrämäällä opiskelijalle lisää harjoituksia.

Tutkimus myös osoitti, että lohduttamisella oli negatiivinen vaikutus opiskelijoiden opiskelumotivaatioon. He näkivät sen merkkinä siitä, että opettajalla ei ole kovin suuria odotuksia heidän kyvyistään, ja se sai heidät epäilemään opiskelun jatkamisen mielekkyyttä.