(Kommenttipuheenvuoroni eduskunnassa järjestetyssä seminaarissa Emu ja valtiosäännön rajat)

Eurokriisin hinta Suomelle koostuu pääasiassa, ellei yksinomaan, siitä menetetystä tuotannosta, jonka kriisin tuottama lama on Suomelle aiheuttanut. Oheisessa kuvassa yhtenäinen viiva kuvaa toteutunutta BKT:ta vuoden 2012 hintatasossa ja katkoviiva sitä, mitä se olisi voinut olla ilman kriisiä. Miedonsin kuvaa olettamalla normaalikasvuksi 2,5 %, vaikka kasvu edellisinä vuosina oli ollut keskimäärin 3,2 %.

Yhteensä on jo menetetty yli sata miljardia euroa ja tahti sen kuin kiihtyy. Tänä vuonna menee satamiljoonaa euroa JOKA PÄIVÄ.

Täällä eduskunnassa olemme innokkaasti arvuutelleet, tuleeko Suomelle takkiin Kyproksen pankkikriisistä. Aika pienistä rahoista siinä on kyse.

Vertailuna voidaan käyttää vaikkapa Yhdysvaltain talouskehitystä. Myös Yhdysvallat sai rahamarkkinakriisissä takkiinsa, mutta ei jäänyt kanveesiin makaamaan kuten Eurooppa.

Juristit ja ekonomistit

Tätä eurokeskustelua seuranneena minulle on tullut vaikutelmaksi, että juristit ajattelevat rahan olevan talouden tärkeimmän resurssin vielä niin, että rahaa on tietty kiinteä määrä. Jos rahan määrä lisääntyy yhtäällä, sen on vähennyttävä toisaalla.

Taloustieteilijöille talouden resurssit ovat sellaisia kuin työvoima, pääoma, osaaminen ja luonnonvarat. Näistä vain luonnonvaroja voidaan säästää. Muita voidaan joko käyttää tai haaskata, mutta ei säästää. Raha on vain väline voimavarojen ohjaamisessa, eikä rahan määrä suinkaan ole kiinteä. EKP loi runsas vuosi sitten tyhjästä 1,1 biljoonaa (tuhatta miljardia) euroa. Satasen seteleinä se muodostaisi pinon, joka ulottuisi pitkälle ulkoavaruuteen. Jos olisi vain setelirahaa, ei tarvitsisi sulkea paperitehtaita.

Voimavarojen käytössä tavoitteena on

1) saada voimavarat ylipäänsä käyttöön

2) allokoida ne tuottamaan mahdollisimman hyödyllisiä tuotteita

3) jakaa tuotannon tulos jotenkin oikein

On makuasia, kumpi tavoite, 2) vai 3) on tärkeämpi, mutta tavoite 1) on ehdottomasti tärkein, sillä ilman sitä ei tavoitteita 2) ja 3) ole edes olemassa. Lama on hirvittävä epäonnistuminen

Eurokriisin hoito ei ole ollut pitkään aikaan ollut taloustiedettä, vaan juridiikkaa. Niinpä tässä pykäläviidakossa ei ole etsitty järkevintä toimintalinjaa, vaan toimintalinjaa, joka nyt edes auttavasti voisi toimia ja on edes auttavasti laillinen. Juridisia rajoitteita tarvitaan, koska euromaat eivät luota toisiinsa ja koska perussopimuksen laatijat eivät luota poliitikkojen rehellisyyteen, vaan pelkäävät heidän ajavan populistisuudessaan koko Euroopan Zimbabwen tielle heti, kun silmä välttää.

Juristien tapa kahlita päätöksentekoa on kömpelö ja tehoton ja monin tavoin haitallinen. Työkalut eivät talouspolitiikan välineistöön vaan istu.

Paul Krugmanin mukaan Eurooppa säästää itsensä hengiltä. Tähän eurooppalaiset taloustieteilijät vastaavat, ettei Krugman tunne Eurooppaa. Sellainen taloudenpito, joka nosti Yhdysvallat talouskriisistä on Euroopassa EU:n perussopimuksen vastaista. Kallis paperi. Eurooppa menettää kokonaisen vuosikymmenen ja eteläisen Euroopan maat kokonaisen sukupolven. Muu maailma ei pysähdy odottelemaan Euroopan nousemista jaloilleen, vaan viilettää vauhdilla ohi.

Kiinassa on aluehallinnon tasolla paljon pahempi velkaongelma kuin Euroopassa. En tiedä, miten se aiotaan ratkaista, mutta ainakaan toistaiseksi kiinalaiset eivät ole ottaneet mallia Euroopasta ja painaneet paniikkinappulaa pysäyttäen talouskehityksen siksi aikaa, kun velkaongelma on ratkaistu.

Erityisen haitallisia ovat sellaiset säännöt, jotka vaativat yksimielisyyttä talouspoliittisissa päätöksissä. Me tietysti turvaamme eduskunnan suvereenisuuden tällä yksimielisyydellä, mutta annamme samalla veto-oikeuden myös Maltalle, Kyprokselle ja vaikkapa Luxemburgille. Mitä eduskunnan suvereenisuutta se on, että estämme tekemästä sellaisia järkeviä päätöksiä, joita esimerkiksi meidän eduskuntamme pitäisi hyvänä?

Iso osa ongelmaa on, että myös keskuspankin kädet on sidottu. EKP on asettanut rahapolitiikan AINOAKSI tavoitteeksi hintavakauden, kun muualla rahapolitiikalla pyritään ylläpitämään hyvää työllisyyttä ja kasvua. Erkki Liikanen selittää tämän niin, että Saksan menneisyyden kauhukokemus on hyperinflaatio (joka johtui ylimitoitetuista sotakorvauksista) ja Yhdysvaltojen kauhukokemus on suuri lama. Saksa torjuu yhä inflaatiota ja Yhdysvallat lamaa.

Kun keskuspankki on vielä julkistanut rahapolitiikkansa säännöt, se tekee kovin helpoksi muille hyötymisen Euroopan kustannuksella. Ne harjoittavat äärimmäisen ekspansiivista rahapolitiikkaa devalvoidakseen valuuttansa arvoa ja saadakseen näin hyötyä vientiteollisuudelleen.

Keskuspankin toimintaa säätelevät määräykset vaikuttavat aivan kummallisilta. Täytyy olla juristi ymmärtääkseen, mitä eroa on siinä, ostaako EKP Italian uusia valtion papereita suoraan Italian valtiolta vai minuutin viiveen jälkeen jälkimarkkinoilta. Tai mitä eroa on sillä, ostaako keskuspankki valtion velkakirjoja itse, vai antaako se lainaa pankille, joka ostaa niitä paperit EKP:n rahalla ja kiikuttaa ne keskuspankkiin lainan vakuudeksi sellaisia määriä, että riski ylittää pankin riskinkantokyvyn moninkertaisesti. Kummallista, ettei ketään kiinnosta se, että tuo välikäsi tienaa tästä aika siivun rahaa: lainaa puolen prosentin korolla ja obligaatiosta korkoa kuusi prosenttia – ja riski kuitenkin keskuspankilla.

Aktiivisen keskuspankkipolitiikan esteenä on tietysti kateus. Valtion velan lainoittaminen kohtuukorolla suoraan keskuspankista voidaan tulkita tulonsiirroksi EKP:n omistajamaiden välillä. On parempi kaataa maito maahan, jos ei päästä yksimielisyyteen siitä, miten se jaetaan.

Tulonsiirtounionikaan ei toimisi

Yhdysvaltain keskushallinto tasaa huomattavasti tuloja osavaltioiden välillä. EU:ssa vahditaan visusti, ettei maiden välisiä tulonsiirtoja ole. Euroopasta tulisi paljon parempi maanosa, jos maiden välillä tuloeroja tasattaisiin. Onhan jokainen maa katsonut aiheelliseksi tasata eroja myös valtioiden sisällä.

Tulonsiirtounioni kuitenkin edellyttäisi ylikansallista päätöksentekoa monista asioista. Muutenhan yhteisestä kuormasta syöminen olisi perin helppoa. Tämä taas ei käy, kun halutaan pitää kiinni jokaisen maan kansallisesta suvereenisuudesta. Me omastamme ja muut omistaan.

Sääliksi käy Eurooppaa.