Yhdysvalloissa on meneillään minimipalkkojen korotusbuumi. Taustalla vaikuttaa muun muassa Fight for 15 -kansanliike, jonka tavoitteena on lakisääteinen 15 dollarin minimituntipalkka koko maassa.

Monet suuret kaupungit ovat jo nostaneet alueensa minimipalkkoja. Rohkeimpana kenties Seattle, joka päätti kesäkuussa 2014 nostaa minimipalkkaa vaiheittain 9,47 dollarista 15 dollariin tunnilta vuoteen 2017 mennessä.

Minimipalkan noston tavoitteena on pienipalkkaisten työntekijöiden aseman parantaminen. Vaarana on, että korotus johtaa irtisanomisiin ja työllistymisen vaikeutumiseen.

Osa pienipalkkaisista hyötyisi palkankorotuksesta, mutta osa jäisi ilman työtä tai joutuisi tyytymään pienempään tuntimäärään.

Tulos oli vastoin taloustieteen perusopetuksia ja maalaisjärkeä.

Minimipalkan työllisyysvaikutuksia on tutkittu jo vuosikymmeniä.

Modernin minimipalkkatutkimuksen lähtölaukauksena voidaan pitää David Cardin ja Alan Kruegerin vuonna 1994 julkaistua tutkimusta, jossa monien yllätykseksi osoitettiin, että ravintola-alan minimipalkkojen nosto New Jerseyssä 1990-luvun alussa ei vähentänyt alan työllisyyttä.

Tulos oli vastoin taloustieteen perusopetuksia sekä maalaisjärkeä. Kun jonkin asian hinta nousee, sitä ostetaan vähemmän. Miksi työn hinnan nostaminen ei johtaisi työn kysynnän ja siten työllisyyden laskuun?

Mahdollisia selityksiä on useita.

Cardin ja Kruegerin jälkeen tutkimusta on tehty paljon ja taloustiede ymmärtää entistä monipuolisemmin, miten työmarkkinat toimivat.

Myös tutkimustuloksia on saatu lisää.

Vaikka ne ovat osin ristiriitaisia, jonkinlainen yhteisymmärrys on syntynyt siitä, että minimipalkan nostaminen ei välttämättä vähennä merkittävästi työllisyyttä. Ei ainakaan jos puhutaan maltillisista korotuksista.

Korotuksia ajavat tahot perustelevat vaatimuksiaan juuri näillä tutkimustuloksilla.

Seattlen päättäjät tekivät uudistuksen vaiheittain.

Mitä Seattlessa sitten tapahtui?

Kaupungin päättäjät ymmärsivät, että minimipalkan korotus 15 dollariin on ennennäkemättömän suuri, joten aiemmat tutkimustulokset eivät välttämättä päde.

Siksi kaupunki teki uudistuksen vaiheittain ja palkkasi ryhmän University of Washingtonin taloustieteilijöitä arvioimaan korotusten vaikutuksia.

Ensimmäinen korotus tehtiin huhtikuussa 2015, jolloin minimipalkkaa nostettiin 9,47 dollarista 11 dollariin tunnilta. Seuraava korotus 13 dollariin tehtiin vuoden 2016 alussa.

Tutkimusryhmältä valmistui alkukesästä raportti, jossa tarkasteltiin korotusten työllisyysvaikutuksia. Ensimmäisen korotuksen jälkeen työllisyydelle tai työtunneille ei tapahtunut juuri mitään.

Sen sijaan toisen korotuksen vaikutukset olivat hätkähdyttäviä. Minimipalkan korotus johti työpaikkojen ja työtuntien vähenemiseen.

Aiempiin tutkimuksiin verrattuna yllättävää oli etenkin se, että myös työpaikkansa säilyttäneiden kokonaisansiot laskivat. Näiden työntekijöiden työtuntien määrä väheni niin paljon, että korkeammasta minimipalkasta huolimatta, he tienasivat lopulta vähemmän.

Yhden tutkimuksen pohjalta ei voi vetää liian jyrkkiä johtopäätöksiä. Tulos kuitenkin viittaa siihen, että liian korkea minimipalkka voi haitata merkittävästi työmarkkinoiden toimintaa.

Vielä ei tiedetä, hillitsevätkö Seattlen kokemukset halukkuutta nostaa minimipalkkoja myös muualla Yhdysvalloissa.

Kumpi on reilumpi: minimipalkka vai verotuki?

Lakisääteisellä minimipalkalla ei parhaassa tapauksessa ole suurempia työllisyysvaikutuksia. Silloin kyseessä on puhdas tulonsiirto työnantajilta ja kenties kuluttajilta pienipalkkaisille työntekijöille.

Useat taloustieteilijät pitävät kuitenkin tällaista sääntelyn avulla tehtävää tulojen uudelleenjakoa ongelmallisena. Syitä on kaksi.

Ensinnäkin se kohdentaa uudelleenjaon kustannukset pienelle ryhmälle eli vain niille, jotka jo työllistävät pienipalkkaisia.

Toinen minimipalkalla toteutetun tulonsiirron ongelma on se, että siirron suuruutta on lähes mahdotonta arvioida.

Minimipalkan sijaan pienipalkkaisille voitaisiin kohdentaa veronalennuksia tai palkkatukea, joka rahoitettaisiin muiden tulonsiirtojen tapaan yleisellä verotuksella. Tuki olisi läpinäkyvämpää ja siten paremmin demokraattisen päätöksen­teon piirissä.

Kirjoittaja Tuukka Saarimaa on johtava tutkija Valtion taloudellisessa tutkimuskeskuksessa.