Käyn ensi maanantaina Varsovassa levittämässä hyvinvointivaltion ilosanomaa. Yleensä julkaisen puheenvuoroni vasta jälkikäteen, mutta teen poikkeuksen, koska blogilla on niin vähän puolalaisia lukijoita. Voihan olla, että jokin kommentti vaikka saisi muuttamaan vielä tekstiä.

***

Haluan kertoa oman näkemykseni siitä, miksi pohjoiset hyvinvointivaltiot ovat menestyneet verrattain hyvin, vaikka niiden liberaalin talousteorian mukaan ei pitäisi menestyä lainkaan korkean verotuksen ja vääristyneiden kannustimien johdosta. Miksi se, mikä on Latinalaisen Amerikan vasemmistohallituksilta epäonnistunut jokseenkin aina, on onnistunut Pohjoismaille, Hollannille Kanadalle ja Saksalle?

Ei ole ehkä sattuma, että hyvinvointiyhteiskunnat ovat syntyneet juuri kylmiin maihin. Sellaiset tuloerot ja sellainen köyhyys, joka on mahdollista lämpimämmissä maissa, johtaisivat ja ovat ennen johtaneetkin massakuolemiin kylmien talvien kourissa. Selviäminen on vaatinut yhteisöllisyyttä ja heikoista huolehtimista. Erkki Pulliaisen mukaan hyvinvintivaltioiden raja Euroopassa kulkee samassa kohdin kuin raja sille, voiko kanoja pitää ulkona ympäri vuoden.

Pohjoismaiseen malliin kuuluu suuri julkinen sektori, paljon yhteiskunnan tuottamia ilmaisia tai voimakkaasti subventoituja palveluja. Niiden rahoittaminen vaatii paljon verotuloja ja se taas vaatii korkeaa työllisyyttä – ja erityisesti sitä, että myös naiset käyvät töissä. Nämä kuuluvat yhteen. Toista ei voi olla ilman toista.

Elämme teollisuusmaissa inhimillisen pääoman varaan nojaavissa yhteiskunnissa, joka menestyvät sitä paremmin, mitä paremmin ne saavat koko kansan lahjakkuusreservit käyttöönsä. Hyvinvointiyhteiskuntien suuri vahvuus eriarvoisempiin yhteiskuntiin verrattuna on juuri tässä: ne pystyvät poimimaan muita paremmin lahjakkuusreservit käyttöönsä.

Suuri sosiaalinen liikkuvuus

Suomalaisessa yhteiskunnassa lapset ovat – tai ovat ainakin olleet – keskenään paljon tasa-arvoisempia kuin useimmissa muissa maissa. On toki Suomessakin eri asia syntyä rikkaaseen kuin köyhään perheeseen, mutta meidän vahvuutemme on, että köyhästäkin perheestä lähtevä lapsi käy yhdeksän ensimmäistä kouluvuottaan samaa koulua koko muun ikäluokan kanssa, eikä rikkaiden ja köyhien lasten kouluja ole erikseen. Täydellistä tasa-arvo ei ole, mutta verrattuna vaikkapa amerikkalaisiin tai englantilaisiin – jopa saksalaisiin kouluihin, me pystymme poimimaan lahjakkuudet paremmin kaikista sosiaaliryhmistä; emme täydellisesti, mutta muita paremmin.

Yhteiskunta, joka valitsee parhaat kyvyt johtaviin paikkoihin koko kansan parista, on paljon vahvempi kuin yhteiskunta, jossa valinta rajoitetaan vain rikkaiden perheiden lapsiin. Puhumattakaan maista, joissa rikkaan perheen pojasta tulee merkittävä johtaja, oli kykyä tai ei.

Yhdysvaltojen piti olla maa, jossa juoksupoika voi kohota pääjohtajaksi – aivan toisin kuin vanhassa englantilaisessa luokkayhteiskunnassa. Sellainen se ehkä oli joskus, mutta ei ole enää. Sosiaalinen liikkuvuus on Yhdysvalloissa hidastunut ja maan on tästä osin nyt jo aivan yhtä vahva luokkayhteiskunta kuin Englanti.

Huolehtikaa äideistä!

Uusimpien tutkimusten mukaan lasten eriarvoisuus alkaa jo kohdussa. geeneille emme voi mitään, mutta odottavien äitien ja syntyvien lasten terveydelle voimme. Odottavilla äideille ja vastasyntyneille lapsille ja heidän vanhemmilleen on Suomessa kattava neuvolaverkosto, jonka asiakkaina ovat jokseenkin kaikki äidit ja vastasyntyneet. Ketään ei niihin pakoteta mutta kylläkin houkutellaan. Vastasyntynyt saa synnyinlahjaksi äitiyspakkauksen, jossa on kaikkea, mitä vauva tarvitsee. Tämän saavat vain ne, jotka ovat olleet neuvoloiden asiakkaina.

Synnyttäminen ja syntyminen on paljon vaarallisempaa kuin osallistuminen Formula 1 kilpailuun. Synnytyksessä saatu aivovamma on paitsi inhimillinen tragedia myös kovin kallis asia yhteiskunnalle. Siksi synnytyssairaaloihin kannattaa panostaa.

Koulu ratkaisee paljon

Suomi on menestynyt hyvin Pisa-tutkimuksissa. En ole varma, että tämä on pelkästään koulun ansiota. Meillä lasten kasvuolosuhteet ovat hyviä – tai ovat olleet ainakin aiemmin hyviä – ja on tehnyt koulun tehtävästä helpon. Olen menestyksestä ylpistyneille opettajilla sanonut, että koettakaan itse mennä opettamaan lapsia Pariisin slummeihin.

Mutta myös kouluun kannattaa panostaa. On tärkeätä, että opettajan ammattiin halutaan eikä siihen jouduta, kun ei muuallekaan päästä. Suomessa kaikilla opettajilla on ylempi korkeakoulututkinto, ja se on hyvä. Siis 12 vuotta koulussa ja noin viisi vuotta yliopistossa.

Naisten asema ja päivähoito

Silloin kun työ vaati fyysistä voimaa, oli perusteltua jakaa työt miesten ja naisten töihin. Enää tämä peruste ei ole voimassa.

Suomessa tytöt menestyvät koulussa selvästi paremmin kuin pojat lähes kaikissa oppiaineissa. Meillä keskustellaan siitä, onko koulumme opetustapa soveliaampi tytöille kuin pojille, mutta joka tapauksessa tytöt tulevat koulusta ulos paremmin tiedoin ja he myös menevät poikia todennäköisemmin yliopistoihin. Meillä ei kerta kaikkiaan olisi varaa jättää käyttämättä naisten työpanosta ja osaamista.

Pienten lasten päivähoito on eräs tapa tukea naisten työuria. Kaikilla alle kouluikäisillä lapsilla on toistaiseksi oikeus yhteiskunnan järjestämään ja voimakkaasti subventoimaan päivähoitoon. Tätä ollaan tosin nyt karsimassa niin, että lapsella on oikeus vain puolipäiväpaikkaan, jos toinen vanhemmista on kotona työttömyyden johdosta.

Suomessa kuitenkin on paljon enemmän kotiäitejä kuin esimerkiksi Ruotsissa. Meillä maksetaan alle kolmevuotiaan lapsen äidille (tai isälle) kotihoidon tukea, jos lasta ei panna kunnalliseen päivähoitoon. Tätä oikeutta ollaan nyt rajoittamassa, että tuosta ajasta osa maksetaan kotiin jäävälle isälle tai jos isä ei jää kotiin lasta hoitamaan, sitä osaa ei makseta lainkaan. Tällä halutaan pidentää naisten työuria. Tämän ennustetaan johtavan siihen, että lapset pannaan aiemmin päivähoitoon.

Jos katsomme vain yhden vuoden budjettia, kotihoidon tuen maksaminen on edullisempaa kuin suhteellisen kallis päivähoito. On kuitenkin arvioitu, että kotihoidon vuoksi naisten työurat jäävät koko elinaikana vaatimattomammiksi kuin jos äitiydestä johtuvat katkokset työurassa olisivat lyhyempiä. Pelko pitkistä hoitojaksoista myös saa aikaan sen, etteivät työnantajat palkkaa nuoria naisia vaativiin työtehtäviin.

On keskusteltu myös siitä, onko koti parempi hoitopaikka kuin päiväkoti. Koteja on hyviä ja huonoja, päivähoito on tasalaatuisempaa. Kattava päivähoito ehkäisee lasten kaltoin kohtelua.

Tutkimusten mukaan päivähoidossa hoidetut lapset menestyvät koulussa ja elämässään paremmin kuin kotihoidossa olleet. Tämän tuloksen relevanssi on haastettu valikoinnilla: koulutetut naiset valitsevat useammin päivähoidon kuin kouluttamattomat.

Rakenteellinen työttömyys ja sosiaaliturva

Yhdysvaltalaiset markkinaliberalistit sanovat, että korkea sosiaaliturva johtaa väistämättä rakenteelliseen työttömyyteen, kun matalapalkkaista työtä ei kannata tehdä lainkaan. Tämä on pohjoismaissa, erityisesti Ruotsissa ja Tanskassa, ratkaistu niin, että työtön ei voi valita vapaa-aikaa sosiaaliturvan varassa, vaan varsin pian tulee kutsu työttömyyskursseille tai osoitus kunnalliseen työpaikkaan. Nämä kunnalliset työpaikat ovat usein varsin tuottamattomia. Halvemmaksi tulisi maksaa työttömyyskorvausta, mutta ideana onkin toimia pelotteena ja lisätä haluja hakeutua takaisin töihin yksityiselle sektorille.

Suomessa on erityisesti korkeiden vuokrien Helsingissä selkeä ristiriita sosiaaliturvan korkeuden ja alimpien palkkojen mataluuden välillä. Tämä todellakin haittaa markkinoiden toimintaa.

Itse olen monen muun mukana esittänyt, että sosiaaliturvaamme kehitettäisiin perustulon (basic income) suuntaan. Perustuloa ei menettäisi, vaikka ottaisi työpaikan vastaan, tosin vero työtuloista nousisi niin, että keskituloisilta perustulo verotettaisiin kokonaan pois. Perustulon tarkoitus on tukea paitsi työttömiä myös matalapalkkaisia, jolloin ristiriita sosiaaliturvan korkeuden ja matalien palkkojen välillä poistuisi.

Hyvinvointivaltioilla on ongelmansa

Pohjoismainen malli on koko ajan haasteiden edessä. Vaikka se on menestynyt toistaiseksi hyvin, ei ole varmaa, että se menestyy hyvin jatkossakin. Eräs ongelma on ilmaispalvelujen ylikäyttö. Tähän on Singaporessa kehitetty henkilökohtaisten sosiaalitilien malli, joka tarjoaa terveyspalvelut jokaiselle, joka niitä tarvitsee, mutta kannustaa käyttämään niitä säästeliäästi. Hollannissa suunnitellaan vastaavaa järjestelyä.

Meidän ongelmamme on polkuriippuvuus. On vaikea päästä eroon vanhoista käytännöistä, vaikka ne eivät enää toimisi yhtä hyvin kuin aikaisemmin. Valtioiden, jotka ovat vasta rakentamassa hyvinvointivaltiota, kannattaa katsoa, mitä Pohjoismaissa on tehty, mutta kannattaa katso ratkaisuja myös muualla. Joka on vasta nyt valitsemassa polkuaan, kannattaa tutustua myös esimerkiksi sosiaalitileihin ja harkita perustulon kaltaisia ratkaisuja.

Lopuksi

Niukka sosiaaliturva, joka keskittyy vain kaikista hädänalaisimpien aseman nopeaan lievittämiseen, voi olla välttämätön, mutta se on myös umpikuja. Mitä köyhempiä ovat työttömät, sitä pidempään he pysyvät työttöminä tai hyvin tuottamattomissa ammateissa, koska köyhyyden arjesta selviäminen vie kaikki voimavarat. Ja sitä varmemmin myös heidän lapsensa ovat köyhiä.