Suomen kielen vanhimmat sanat ovat kivikauden arkipuhetta.

Puita, eläimiä ja katto pään päälle. Suomen kielen vanhimmat sanat kertovat yksinkertaisesta elämästä luonnossa. Pitkäikäisimmät sanahelmet voi jäljittää vuosituhansien päähän samojedi- ja ugrilaiskieliin.

ISTV kokosi artikkelin videolle kiinnostavia piirteitä tunnetuista Suomi-sanoista. Katso, millaisia erikoisuuksia on esimerkiksi sanojen perkele, Suomi, peruna ja sisu taustalla.

Turun yliopiston suomen kielen professori emerita Kaisa Häkkinen on perehtynyt kielen vanhimman kerroksen etymologiaan.

– Yleensä ajatellaan, että kantauralilainen kieli on ollut olemassa 6 000 vuotta sitten tai jo aiemmin. Vanhimmat sanat ovat kaikkein etäisimmissäkin sukukielissä samat, joten ne ovat olleet olemassa niin kauan kuin kielen historiaa voidaan tutkia, Häkkinen kertoo.

Metsä, luonto ja keho

Suomen vanhimmat sanat kuvaavat varsin tavallisia pyyntikulttuurissa eläneen ihmisen arkisanoja. Esimerkiksi elämänmuutoksia ja toimintaa kuvaavat sanat ovat olleet muodossa tai toisessa käytössä pitkään. Tällaisia sanoja ovat esimerkiksi elää, kuolla ja mennä.

Luonto oli tietysti merkittävä osa jääkauden jälkeen Suomeen asettuneiden ihmisten elämää. Vanhinta luontosanastoa ovat sanat joki, kivi ja kuusi. Häkkisen mukaan esi-isiemme ja -äitiemme elämä on ollut tarpomista sekametsissä neljänä vuodenaikana. Suvi, syksy, talvi ja touko ovat suomen vanhimpiin lukeutuvia sanoja. Päivisin aika on kulunut metsästyksen ja kalastuksen merkeissä.

– Se oli sellaista tyypillistä kivikauden metsästys-, kalastus- ja keräilykulttuuria. Usein sitä sanotaan pohjoiseksi pyyntikulttuuriksi, Häkkinen summaa.

Ruumiinosia ja -toimintoja käsittelevät sanat ovat niin ikään vanhoja. Jalka, kusi ja pää ovat perintöä yhteisestä kantakielestä. Luonnosta voi erottaa puolestaan puut, metsäsanaston ja eläimet. Koivu, kuusi, hiiri, muna ja täi olivat tuttuja sanoja jo yhteisessä kantakielessä – joskin niiden muoto on tietysti muuttunut.

Kuusi on yksi suomen kielen vanhimmista sanoista. Kuvan 45,10 metriä korkea kuusi Päijät-Hämeen Padasjoella on tiettävästi Suomen korkein. Puun virallinen nimi on ”E10450”.­

Maanviljelyä ei vielä tunnettu, kun vanhimpien sanojen kantakielen muodot tulivat ensi kertaa käyttöön. Vanhimpien sanojen joukossa onkin vain yksi karjanhoitoon liittyvä sana, uuhi. Asutuksen osalta vanhat sanat, kuten kota ja ovi, kertovat kotamaisista asumuksista.

– Uralilainen kielikunta on aika pieni. Samojedikielet ovat niitä kaukaisimpia, ja niitä on jäljellä vain muutama.

Vanhojen sanojen joukossa on myös erilaisia liikkumiseen, toimintaan ja laskemiseen sekä muihin ihmisiin viittaavia sanoja. Tällaisia sanoja ovat muun muassa soutaminen, uiminen, sinä ja viisi.

Kielen syvimmät juuret

Vanhimman sanan titteliä ei voi jakaa yhdelle tietylle sanalle. Vuosituhansia vanhoja kirjallisia lähteitä ei ole, joten vanhimpien sanojen etymologinen tutkimus on tehty yhteistä kieliperintöä vertailemalla.

Käytännössä tutkijat ovat vertailleet sanojen ääntämistä, kirjoitusasua ja eroja sekä yhtäläisyyksiä.

– Äännehistoriaa tutkimalla on selvitettävä, mikä on se yhteinen lähtömuoto. Ikinä ei voi tutkia vain yhtä sanaa. On oltava rinnakkaistapauksia, joihin voi verrata.

Vanhimpien sanojen juuret eivät myöskään kerro täydellä varmuudella, milloin sanoja on käytetty ensimmäisen kerran nykyisen Suomen rajojen sisällä.

– Siitä on eri käsityksiä, milloin suomalaisten kielelliset esi-isät ovat tulleet nykyisen Suomen alueelle.

Vanhat sanat ja etenkin sanojen vartalot kertovat kielen juurista ja geneettisestä identiteetistä. Suomessa on paljon vanhinta perintösanastoa nuorempia balttilaisia ja skandinaavisia lainasanoja, jotka ovat päätyneet käyttöön pitkän naapuruuden seurauksena.

Kielen syvimmät juuret ovat hahmottuneet vanhojen sanojen äännejärjestelmää ja taivutusta sekä suomen perussanastoa tutkimalla, vuosikymmenten kuluessa.