Vihreiden unelma ja uho pääministeripuolueen asemasta kaatui jo, kirjoittaa erikoistoimittaja Seppo Varjus.

Eteenpäin. Timo Soini ei saanut potkuja ulkoministerin paikalta ja nykyhallituksen kestäminen ensi kevään eduskuntavaaleihin asti näyttää taas pikkuisen todennäköisemmältä.

Aina jollain menee hyvin, toisella huonosti. Vihreiden unelma ja uho pääministeripuolueen asemasta kaatui jo Touko Aallon puheenjohtajakauden epätahtisten alkuaskelten aikana. Ensin tämä oli demarien Antti Rinteen helpotus, sillä teoreettinenkin mahdollisuus, että vihreät ohittaisi Sdp:n pääoppositiopuolueena, väistyi. Rinteen kannalta on kuitenkin huono juttu, että vihreiden epäonni vain jatkuu.

Tällä vaalikaudella puhutaan punavihreästä oppositiosta, siis demareista, vihreistä ja Vasemmistoliitosta. Niistä pääministeripuolueeksi voi päästä Sdp, jos se voittaa vaaleissa suosituimman hallituspuolueen paikan ottaneen kokoomuksen. Sdp johtaa kyselyissä, mutta vain vähän.

Sdp:llä on uskollisia harmaantuvia äänestäjiä, jotka kertovat kantansa kysyttäessä. Varsinaisen vaalipäivän lähestyessä äänestyspäätöksensä tekevät vähemmän politiikasta kiinnostuneet ihmiset. Isosti ja taitavasti kampanjoiva kokoomus tavoittaa heidät yleensä hyvin.

Siksi Sdp tarvitsee vihreitä, joilla on yksi supervoima. Vihreät voi houkuttaa äänestäjiä myös kokoomukselta. Demareilla tämä rajapinta on pieni ja Vasemmistoliitolla sitä ei ole. Vihreiden arvoliberaalius vetoaa myös kokoomuksen äänestämistä harkitseviin.

Heti puheenjohtajaksi tultuaan Touko Aalto yritti ottaa sovittelevaa strategiaa oikealle päin. On niin, että jos äänestäjä harkitsee vihreiden ja kokoomuksen välillä, vihreiden ei kannata haukkua hänelle liikaa kokoomusta vaan vaikuttaa mukavalta.

Omien syidensä vuoksi strategian toteuttaminen on jäänyt Aallolta vähiin. Vihreistä on muodostunut epävarma kuva, joka ei houkuta keskiluokkaisia arvoliberaaleja.

Sairauslomalle jäänyt vihreiden puheenjohtaja Touko Aalto on kertonut ilmoittavansa paluusta töihin myöhemmin syysistuntokauden aikana.­

Jo Aallon sairausloman aikana vihreät joutuu tekemään kaikkensa, että koko luvassa ollut eduskuntavaalivoitto ei karkaa. Sen sijaan, että houkuteltaisiin ääniä oikealta, pitäisi estää niitä menemästä vasemmalle. Sipilän hallituksen vakaumukselliset vastustajat voivat äänestää varmuuden vuoksi demareita. Vasemmistoliiton Li Anderssonin karisma saa viimein vähän ilmaa puolueen siipien alle.

Aallon virallisena sijaisena, vihreiden kasvoina, toimii varapuheenjohtaja Maria Ohisalo. Vaikka 33-vuotias Ohisalo ei ole kansanedustaja, hän on jo aiemmin kerännyt hiukan julkisuutta kyvyillään.

” Maria Ohisalo voi haastaa Li Anderssonin mutta tuskin houkuttaa vihreille ääniä kokoomuksesta.

Jos tarkoituksena olisi vain paikata vuoto Vasemmistoliittoon, olemukseltaan Agit prop -henkinen Ohisalo olisi mitä mainioin valttikortti Li Anderssonia vastaan. Ohisalo kuitenkin edustaa ihan oikeastikin puolueensa vasenta laitaa. Kokoomuslaisten ääniä hän on huono houkuttamaan vihreille.

Mitä pidempään Ohisalon sijaisuus jatkuu, sitä todennäköisemmäksi Aallon seuraajaksi hän nousee, jos tämä joutuu väistymään. Ensin tosin ilmeisesti pitää kamppailla paikasta ainakin Emma Karin kanssa.

Maria Ohisalo on kovan tehtävän edessä sijaistaessaan Touko Aalto juuri, kun eduskuntavaalikampanja pitäisi potkaista käyntiin.­

Vihreiden alamäen ansioista kokoomus on todennäköisesti suurin puolue seuraavissa vaaleissa ja Petteri Orpo pääsee muodostamaan hallitusta. Antti Rinne voi niellä pettymyksensä, sillä valtiovarainministerin salkku pitäisi hänet ainakin toistaiseksi Sdp:n johdossa.

Tiedetään, että kokoomuksella ja demareilla ei yleensä ole suuria vaikeuksia hallitusohjelman tekemisessä. Sotesta päästäisiin äkkiä sopuun muutamia nimikkeitä luovasti muuttamalla. Kokoomus voisi joutua nielemään pari porvarihallituksen aikaista tavoitettaan, mutta tuskin mitään kovin merkittävää.

Jos vihreät ei päädy vaaleissa täyteen katastrofiin, viime eduskuntavaaleja huonompaan tulokseen, se kelpaa kyllä apupuolueeksi. Ei ole syytä, miksi vihreät ei tähän rooliin lähtisi.

Vasemmistoliiton kanssa on hankalampaa. Sdp haluaisi varmasti puolueen kanssaan hallitukseen vasenta laitaansa vahvistaakseen. Kokoomuksella on ihan matemaattiset syyt estää tämä.

Jos se ottaa tuekseen Rkp:n ja kristilliset, syntyy seuraavaan hallitukseen jonkinlainen kauhun tasapaino demareita ja vihreitä vastaan. Kokoomuksen kannalta on aivan mainiota, jos hallitusdemareista vuotaa vähän kannatusta oppositiovasureille.

Mukava kyllä, Vasemmistoliitossa löytyy poliitikkoja, jotka haluaisivatkin olla oppositiossa oikeastaan aina.

Näin hallituksen ulkopuolelle jäisivät Vasemmistoliitto, Perussuomalaiset ja keskusta. Aluksi niistä muodostuisi heikko ja hajanainen oppositio, mutta ajan myötä Perussuomalaiset ja keskusta voisivat vähän löytää toisiaan.

Onni vaihtelee politiikassa. Kohta se saattaa suosia Petteri Orpoa. Sitten taas jotakuta muuta.