Aamulla 9. elokuuta Jaana herää viimeiseen kesälomapäiväänsä. Hän käy suihkussa ja syö aamupalan, sitten herättäisi 13-vuotiaan poikansa Leevin ja veisi tälle aamulääkkeen.

Jaana ei tiedä, että Leevi on jo hereillä. Tänä aamuna hän ei löytäisi lääkkeitä niiden tutulta paikalta kaapin oikeasta laidasta.

Jo kesäkuussa Leevi on googlettanut, kuinka monta pilleriä pitää ottaa, että kuolee.

LUE MYÖS Älä jää yksin - mielenterveysongelmiin ja itsetuhoisiin ajatuksiin on saatavilla kattavasti tukea

Avunhuuto

Jaanan pitelee käsissään koulun ruutuvihkoa. Vain kolmella ensimmäisellä sivulla on tekstiä. Siihen Leevi on noin 5 kuukautta sitten kirjoittanut haluavansa kuolla.

– Se on hänen avunhuutonsa, Jaana sanoo ja katselee vihkoa.

Leevin itsemurhayritys tuli perheelle täytenä yllätyksenä. Poika oli voinut huonosti jo pidempään, mutta viitteitä itsetuhoisuudesta ei ollut.

Aamuisin Leevi oli kärsinyt huonovointisuudesta ja päänsäryistä, joiden takia hän ei halunnut lähteä kouluun. Asiaa tutkittiin juurta jaksaen, mutta mitään fyysistä vikaa ei löydetty.

– Leevi jopa tähystettiin, jotta syy selviäisi. Lopulta lääkärit tulivat siihen tulokseen, että sen täytyy olla psyykkistä.

Äiti oli toki huomannut muitakin merkkejä siitä, että kaikki ei ollut kunnossa.

Leevi vietti kaiken aikansa tietokoneella, kavereita ei ollut, eikä hän osoittanut minkäänlaista kiinnostusta internetin ulkopuoliseen elämään.

Vaikka Leevillä oli jo 5-vuotiaana diagnosoitu ADHD, menestyi hän ensimmäiset kuusi vuotta koulussa erinomaisesti. Yläasteella poissaoloja oli kuitenkin alkanut kertyä huomattava määrä, eikä poikaa tuntunut saavan kouluun millään.

Poissaoloja oli alkanut kertyä huomattava määrä, eikä poikaa tuntunut saavan kouluun millään.

Ala-asteella Leevi oli ollut koulukiusattu, mutta hän vakuutti läheisilleen, että yläasteella kiusaaminen olisi loppunut. Entinen kiusaaja oli nyt eri luokalla, ja Leevi sai olla rauhassa.

Vaikkei arki ollut ongelmatonta, äiti uskoi, että kaikki on hyvin.

– Mutta jostainhan se pohjaton toivottomuus kumpuaa, kun tuollaiseen tekoon päätyy.

Kertoi kaiken netissä

Mä oon ollut itsetuhoinen monta kuukautta. Oon kokeillut kaikenlaista sen hillitsemiseen.

Näin lukee Leevin vihkossa.

Yön pimeinä tunteina poika oli kirjoittanut myös netin keskustelupalstalle yrittäneensä tappaa itsensä. Viesteissään hän pohti sitä, kuinka äiti löytäisi hänet ja ihmettelisi, mikä on hätänä.

Kun äiti näki viestit, häntä hämmästytti niiden yksityiskohtaisuus ja selkeys. Kaikki ajatukset ja tunteet oli kirjoitettu ja laitettu julki.

Leevi vietti lähes kaiken vapaa-aikansa netissä. Äidille se oli näyttäytynyt yhtenä niistä syistä, miksi Leevi oli vetäytynyt syrjään ja jäänyt koulussa jälkeen. Itsemurhayrityksen jälkeen selvisi, että todellisuudessa keskustelupalstat olivat yksinäisen pojan henkireikä. Foorumeilla ei ollut vihollisia, vaan ystäviä.

Mene herättämään äiti, sä tarvit apua, Leevin viestiin oli vastattu.

– Ei se ole mikään ihme, että nuorella on nettiriippuvuus, jos kaikki kaverit ovat siellä, Jaana pohtii.

Ei se ole mikään ihme, että nuorella on nettiriippuvuus, jos kaikki kaverit ovat siellä.

Sairaalassa äiti seurasi kuin sumussa, miten pojan sormenpäästä yritettiin ottaa verta, mutta kädet olivat niin kylmät, ettei niistä tihkunut pisaraakaan.

– Koskin Leevin nilkkaa ja järkytyin, kun myös jalat olivat aivan jäiset. Hieroin hänen sääriään pakonomaisesti peläten, että kuolema kuitenkin tulee tässä ja nyt.

Leevi otettiin teho-osastolle. Jaanalle kerrottiin, että poika pääsisi jo huomenna kotiin. Siellä häntä pitäisi valvoa jatkuvasti. Sen jälkeen aloitettaisiin akuutti hoitojakso nuorisopsykiatrisella osastolla.

Elämä ei palaa enää ikinä ennalleen, Jaana ajatteli.

Leevi jäi teholle nukkumaan, joten äiti lähti kotiin. Sitä ennen hän suukotti poikaansa poskelle ja sanoi rakastavansa.

– Määki sua, Leevi vastasi

"Kiireellisyysjärjestys”

Paria päivää myöhemmin Jaana istuu nuorten psykiatrisen osaston odotustilassa Leevin vieressä. Teinipojan tennari näyttää valtavalta äidin jalan vieressä. Jaana ottaa siitä kuvan.

– Ajattelin, että jos minulla ei mitään muuta jää tästä lapsesta, niin jää ainakin tämä kuva.

Äiti ja poika nuorten psykiatrisen osaston odotustilassa. Haastateltavan albumi

Nuorten psykiatrisella osastolla oli kolme vierailupäivää viikossa. Jaana vieraili pojan luona heti, kun se oli mahdollista, ja he kävivät kävelylenkillä. Sää oli aurinkoinen ja ihana, pilviä oli taivaalla vain vähän.

– Siinä kun käveltiin ja juteltiin, niin hän koppasi minut kainaloon. Se tuntui minusta taivaalliselta. Ajattelin, että siinä se poika on.

Osastohoito teki Leeville hyvää. Poika sai keskittyä itseensä, hän oli päässyt avun piiriin.

Leevin papereihin kirjattiin itsetuhoisuus ja määrittelemätön masennustila, hoitosuunnitelmaan tavoitteeksi itsetuhoisuuden hallintaan saaminen. Nuori toivoi myös masennusoireiden lievittämistä. ”Suositellaan järjestettäväksi koulupalaveri.”

Lupauksista huolimatta apu kuitenkin loppui Jaanan mukaan kuin seinään hoitojakson päätyttyä. Perhe jäi yksin.

– Yritin soittaa kaupungin nuorisopsykiatrian osastolle terapia-aikaa. Sieltä vain sanottiin, että täytyy katsoa kiireellisyysjärjestys.

Jaanalle kerrottiin, että hänen hiljattain itsemurhaa yrittänyt 13-vuotias poikansa oli hoitojonossa numerolla kahdeksan.

Jaanalle kerrottiin, että hänen hiljattain itsemurhaa yrittänyt 13-vuotias poikansa oli hoitojonossa numerolla kahdeksan.

Tilanne tuntui täysin käsittämättömältä ja kohtuuttomalta. Miten voi olla, että hän ei saanut omalle lapselleen apua? Töissä Jaana ohjattiin työpsykologin puheille puhumaan omasta jaksamisestaan, mutta Leeviä hän ei saanut hoitoon millään.

Leevi pitää valokuvaamisesta. Tämän kuvan hän otti viime kesän osastojakson aikana. Haastateltavan albumi

Nuorisopsykiatriselta osastolta annettiin erilaisista lehtisistä koostettu tietopaketti otsikolla “tukea läheiselle”, Pojan ahdistusta ja pahaa oloa ei mikään niistä vähentänyt.

– Kun on mielenterveysongelma, avun pitäisi tulla tosi nopeasti. Välineitä on, mutta ne maksaa. Raha ratkaisee, Jaana arvelee.

Äiti oli ollut Kelan tukemana erityishoitorahalla kotona niin pitkään kuin se oli ollut mahdollista, mutta joutui palaamaan töihin. Laskut oli maksettava.

Samaan aikaan Leevi taisteli pysyäkseen pinnalla.

– Se on niin käsittämätöntä, kuinka kauas se poika katosi sen itsemurhayrityksen jälkeen. En tunnista koko lasta enää.

Joulukuussa perhe saa vihdoin tiedon Leevin ensimmäisestä terapia-ajasta. Se on tammikuun lopussa, noin puoli vuotta itsemurhayrityksen jälkeen.

– Aika on ollut kohtuuttoman pitkä, Jaana sanoo.

Pelko siitä, että Leevi yrittää tehdä itselleen jotain uudelleen, on edelleen musertava. Joka kerta, kun Leevi ei vastaa puhelimeen, kauhu puristaa Jaanaa rinnasta.

– Siihen ei tarvita kuin yksi aamu, että poika ei reagoi puhelinsoittoon tai ovikelloon. Se tunne tulee ihan heti, että nyt on uusi yritys. Töissä aina pelkään, että puhelin soi, koska mielikuvitus alkaa välittömästi laukkaamaan.

Toivon hetket

Viimeiset viisi kuukautta ovat olleet raskasta aikaa niin Leeville, Jaanalle kuin muillekin läheisille. Avun saaminen on ollut hidasta ja vaikeaa. Usko Suomen terveydenhuoltoon on horjunut monta kertaa.

Leevi ei puhu pahasta olostaan, mutta perhe näkee, että hän on turhautunut.

Välillä on hetkiä, jolloin näkyy pilkahdus vanhasta Leevistä. Poika saattaa yllättäen tulla äitinsä vierelle keittiöön hääräämään piparkakkutaloa tai soittamaan uutta suosikkibiisiä. Silloin äiti ajattelee, että siellä se poika jossain on, kaiken pimeyden keskellä.

– Ne hetket antavat toivoa. Ei voi muuta kuin uskoa.

Äidin puheesta huokuu lämpö, kun hän kuvailee älykästä, uteliasta ja taitavaa poikaansa, joka imee tietoa kuin sieni. Poika, joka keskustelee sujuvasti Donald Trumpin politiikasta, kuuntelee Frank Sinatraa ja on ilmiömäinen englannin kielen taitaja. Pojasta, jolle on tärkeä esitellä musiikkiaarteitaan äidille ja joka sanoo aina iltaisin nukkumaan mennessä ”hyvää yötä, mä rakastan sua”.

– Tuntuu hirveän hyvältä, että meillä on pysyneet välit tällaisina, Jaana sanoo.

Vielä ei kuitenkaan tunnu siltä, että taistelu olisi voitettu. Leevi ei ole päässyt aloittamaan paranemisprosessiaan, ja koko perhe elää pelossa niin kauan, kun itsetuhoinen poika on vailla kunnon hoitoa. Paljon pitää tapahtua, että hänet saadaan kuntoon.

– En voi vielä sanoa, että voitan tämän, mutta painan päälle niin paljon kuin mahdollista. Toivon, että Leevi ymmärtää jonain päivänä, että hänen takanaan on seisty koko ajan.

Iltalehti on saanut nähtäväkseen Jaanan tarinan todistavat potilasdokumentit.

Henkilöiden nimet on muutettu heidän yksityisyytensä suojaamiseksi.