Soitan 5 min. Ok?

Aku Louhimies lähettää viestin Dublinista. Irlannissa on aikainen aamu, kello vasta vähän yli seitsemän.

Olisi puhuttava valokuvista, joita tähän juttuun pitäisi ottaa. Mutta Louhimies on huolissaan. Millaiset niistä tulisi? Kuvilla on niin helppo manipuloida, hän sanoo. Saada ihminen näyttämään vaikka raiskaajalta.

Hän ei tykkää olla kuvissa. ”Oon huono niissä.”

Sopivaa aikaakaan ei tahdo löytyä. Hän tulee kyllä pian käymään Helsingissä, mutta hän aikoo olla lastensa kanssa.

Ensimmäinen haastattelu tehtiin melkein vuosi sitten. Silloin sovittiin, ettei mitään julkaista vielä. Katsotaan, mitä Louhimiehelle tapahtuu vuoden aikana.

Nyt, kun julkaisun hetki on käsillä, Louhimies vaikuttaa hermostuneelta.

Maaliskuu 2018

Aku Louhimies nousi lavalle paperi kädessään. Juhlayleisö taputti, ei ehkä raikuvimmin, mutta hän ei jäänyt kuuntelemaan. Hän alkoi puhua heti.

”Haluun pyytää vielä tässäkin kerran anteeksi jokaiselta, jota mä oon työssäni loukannut.”

”(–) mun virheet ei oo teidän virheitänne.”

”Tää viikko on muuttanut meidän kaikkien elämää.”

Hänellä oli musta puku ja kravatti, rintapielessä valkoinen nauha. Se oli ollut Filmiauran toive: kaikki Jussi-gaalan vieraat, jotka haluavat tukea seksuaalisen häirinnän ja väärän vallankäytön lopettamista elokuva-alalla, kantaisivat valkoista nauhaa asussaan. Filmiaura on järjestö, joka jakaa Jussi-palkinnot, Suomen Oscarit.

Louhimieskin kantoi nauhaa.

Gaalan polttavin kysymys oli ollut se, tuleeko hän ylipäätään paikalle. Juhla pidettiin Kaapelitehtaalla Helsingissä.

Hänelle oli sanottu, että olisi parempi olla tulematta. Hän pilaisi tunnelman. Kulttuuriministeri Sampo Terho oli ilmoittanut, ettei aio ojentaa palkintoa Louhimiehelle. Yleisö-Jussin on yleensä luovuttanut ministeri.

Louhimies sai palkintonsa MTV:n entiseltä ohjelmajohtajalta.

Katsojat olivat äänestäneet vuoden parhaaksi elokuvaksi Tuntemattoman sotilaan.

Se oli Louhimiehen suurtyö, kallein kotimainen elokuva koskaan. Miljoona suomalaista oli käynyt katsomassa sen elokuvateatterissa. Jussi-gaalassa se oli ehdolla kymmenessä sarjassa.

Mutta se ei saanut parhaan elokuvan Jussia, se sai yleisöpalkinnon. Louhimies kiitti jokaista katsojaa.

Hän sanoi, että on pyrkinyt tekemään hyviä elokuvia yhdessä näyttelijöiden kanssa. Että on vienyt ”tilannetta välillä kohti äärirajaa” ja ylikin.

”Mutta en varmaan oo ollut… tai en olekaan ollut viisas siinä käyttämässäni vallassa.”

Tv-kamera kuvasi näyttelijä Pihla Viitalaa. Hän istui pöydässä mustassa mekossa.

Viisi päivää aikaisemmin, maanantaina 19. maaliskuuta, Yle oli julkaissut Louhimiehestä jutun.

”Elokuvatähdet kertovat Aku Louhimiehen poikkeuksellisesta vallankäytöstä: Hän alistaa ja nöyryyttää ihmisiä.”

Näyttelijöitä oli kahdeksan. He olivat kaikki naisia. Louhimies oli jutun mukaan alistanut heitä, joitakin toistuvasti ja ”joskus sadistisesti”.

Pihla Viitala kertoi, että Louhimies oli pannut hänen iholleen torakan toukkia, sylkenyt tukkaan ja läpsinyt poskille. Louhimies oli pakottanut hänet syömään ruokaa, johon hän oli oksentanut. Louhimies oli valehdellut lapsinäyttelijälle, että tämän vanhemmat ovat kuolleet, jotta lapsi itkisi.

Kyse oli Käsky-elokuvasta, jota oli kuvattu vuonna 2007.

Pamela Tola kertoi Paha maa -elokuvasta, kevättalvesta 2004. Kuvaukset olivat olleet hänelle ”traumatisoiva kokemus”. Hän ei ollut uskaltanut tehdä stunt-hyppyä, ja Louhimies oli raivostunut. Siitä oli alkanut kiusaaminen.

Jessica Grabowsky oli ollut 8-pallo-elokuvan jälkeen ”psyykkisesti pahoinpidelty”. Louhimies oli vaatinut häntä julistekuvaan yläosattomissa. Louhimies oli sanonut olevansa kiihottunut, kun Grabowskyn suuhun oli kuvauksissa työnnetty ase.

Tästä kaikesta näyttelijät olivat vaienneet vuosia, mutta nyt #metoo-kampanja oli rohkaissut heitä.

He ilmoittivat, etteivät enää aio näytellä Louhimiehen elokuvissa.

Louhimieskin puhui jutussa. Hän sanoi, että on epäonnistunut ohjaajana, jos näyttelijät ovat voineet näin huonosti. Mutta lähes jokaisen väitteen hän kiisti. Hän oli eri mieltä siitä, miten kaikki oli tapahtunut.

Huhtikuu 2018

Louhimies soittaa. Whatsappilla, se on ilmaista.

Los Angelesissa kello on yhdeksän aamulla, Helsingissä seitsemän illalla.

Louhimies lensi Kaliforniaan viikkoa aiemmin. ”Jos ei nyt pakoon, niin ainakin hetkeksi pois.”

Julkisuus on ollut lumivyöryn kaltainen. Louhimies on toistanut anteeksipyyntöään Facebookissa, suorassa lähetyksessä A-studiossa.

Mutta hän ei ole pyytänyt anteeksi mitään tekoja. Ainoastaan sitä, mitä muut ovat tunteneet.

”(–) tunnen surua siitä, että (–) näyttelijät ovat kokeneet yhteistyömme niin ahdistavana”, hän kirjoitti Facebookissa.

”Toivoisin, että he olisivat voineet puhua minulle aikaisemmin.”

Hän on lähettänyt Yleen oikaisupyynnön, joka on seitsemän sivun pituinen. Siinä sanotaan, että jutussa on asiavirheitä, jotka loukkaavat Louhimiehen mainetta ”raskaalla tavalla”.

Louhimies oli kyllä kuullut, että jokin juttu on tekeillä. Huhut kiersivät.

Yhden hän kuuli näyttelijä Aku Hirviniemeltä. Toimittaja oli ottanut yhteyttä ja kysynyt, oliko Hirviniemi juonut alkoholia Tuntemattoman sotilaan kuvauksissa. Jos oli juonut, oliko Louhimies painostanut häntä siihen.

Toisen huhun hän kuuli Paula Vesalalta, kun asiaa itse kysyi. Onko elokuvasta tekeillä juttu? Vesala ei vastannut viestiin, ja Louhimies kärtti. Siihen Vesala vastasi, ettei ainakaan hän ole masinoinut mitään.

Ja sen jälkeen soitti Ylen toimittaja, ”tähän mun jenkkinumeroon”.

Louhimies oli silloinkin Los Angelesissa, aivan toisissa tunnelmissa. Hän oli tekemässä kansainvälistä uraa. Tuntematon sotilas oli valmis, ja nyt oli aika tehdä elokuva Amerikassa. ”Jos semmoista joskus aikoisi kokeilla.”

Hän oli kulkenut tuotantoyhtiöissä esittäytymässä, vähän niin kuin näyttelijä käy koe-esiintymisissä. Yhtiöt etsivät jatkuvasti ohjaajia elokuvilleen, ja jos hän olisi sopiva – ja vakuuttava – jotain voisi tapahtua. Hän oli tehnyt yhdeksän pitkää elokuvaa, ja se oli paljon täälläkin. Amerikassa hän olisi varmasti ollut jo miljonääri.

Agenttiakin hän oli vaihtanut. Nyt häntä edusti perinteikäs The Gersh Agency. Sillä oli toimisto Beverly Hillsissä, palmujen katveessa.

Puhelimessa Ylen toimittaja kertoi, mitä näyttelijät olivat Louhimiehestä sanoneet. Hän sai tilaisuuden vastata, ensin suullisesti, seuraavina päivinä kirjallisesti.

Vastaaminen oli hänestä hankalaa. Oli aikaero, oli sovittuja tapaamisia, oli järkytys.

”Ne oli mulle niin uskomattomia ne jutut.”

”Olin aika sokissa. Aika pihalla sen viikon kyllä.”

”Rupesin itsekin tuntemaan, että oonks mä niinku hullu. Voiks tää pitää paikkansa?”

Hän sanoo, että puoli vuotta aiemmin Pihla Viitala oli lähettänyt ystävällisen viestin. Silloin Käsky-elokuvasta oli kulunut kymmenen vuotta. ”Mitä leffaa teet seuraavaksi”, Viitala oli kysynyt. ”Tahtoisin tehdä sun kanssa töitä.”

Louhimies on ollut sairauslomalla.

”Että tää oli mulle tosi suuri järkytys.”

Taannoinen A-studio harmittaa nyt vähän. Ei se, että hän meni ohjelmaan, vaan se, että tuli pyydeltyä niin paljon anteeksi.

”Olis pitänyt paljon selkeemmin sanoa, että nää nyt ei pidä paikkaansa.”

Louhimies kuulostaa virkeältä, tai vähintäänkin tavalliselta. Ehkä välimatka tekee tehtävänsä. Los Angeles on hänelle tuttu, ja hän saa asua ystävänsä asunnossa.

Hän kysyy, syntyykö hänestä kovin valittava vaikutelma. ”Kun mä nyt puhuin vaan negatiivisia.”

Se ei ole hänen tarkoituksensa.

Eräs ystäväkin sanoi, että somemyrsky kestää viikon. Ja sen jälkeen kaikki unohtavat.

Toukokuu 2018

Helsingissä on lämmin päivä. 18 astetta ja aurinkoa. Löyly-ravintolan terassi on suuri ja täysi.

Louhimies on palannut Los Angelesista. Hän tuli aiemmin kuin piti.

Näyttelijä Krista Kosonen ja ohjaaja Antti Jokinen menivät naimisiin. Kutsu tuli isoihin syntymäpäiväjuhliin, mutta niihin Louhimies ei luvannut osallistua. Satoja ihmisiä Helsingin Valkoisessa salissa.

Seurasi ”patistus”. Päivällä olisi pienet salahäät, ja kirkkoon olisi tultava.

Louhimies on tuntenut molemmat kauan.

Kososeen hän tutustui vuonna 2007, kun he istuivat Espoo Cinén tuomaristossa. Jokinen taas toimi välimiehenä, kun Louhimies ja elokuvatuottaja Markus Selin riitelivät vuonna 2004. Kiista koski Paha maa -elokuvaa.

Louhimies osallistui häihin ja lopulta syntymäpäiväjuhliinkin. Hän ei juonut mitään.

”Mä olin päättänyt… Että voin niinku ottaa vastaan.”

Häntä harmittaa se, että A-studiossa tuli pyydeltyä niin paljon anteeksi. ”Olis pitänyt paljon selkeemmin sanoa, että nää nyt ei pidä paikkaansa.”

”Aika moni tuli sanomaan, että mä tiedän, ettei toi ole ihan noin, mut julkisesti en voi sanoa. Ihmiset kokee, että ilmapiiri on sellainen.”

”Että semmoisia tuli.”

Louhimies arvioi tilannettaan. Asiat, joista #metoo-kampanjassa puhutaan, ovat ”tärkeitä ja hyviä”, mutta hän on ”väärä ihminen sen henkilöitymäksi”.

Hän sanoo, ettei ole häirinnyt ketään seksuaalisesti. Ja valta-asema ohjaajalla on vain kyseisessä työtilanteessa, mutta muuten sitä ”ei hirveesti ole”.

Hän kysyy, miltä tilanne minun mielestäni näyttää. ”Sähän oot journalisti.”

”Vaikka tää Rigatelli tai Kinnusen Kalle, onks ne sun tuttuja tai ystäviä?”

Sara Rigatelli on toimittaja, joka teki Ylen jutun. Kalle Kinnunen on elokuviin erikoistunut freelancer, joka kirjoittaa Suomen Kuvalehteen.

Louhimies on selvästi lukenut blogikirjoituksen, jonka Kinnunen juuri julkaisi. Siinä tämä arvosteli Louhimiestä julkisuushakuisuudesta, kyseenalaisesta puolustautumisesta, kuvanauhoista, joihin Louhimies on vedonnut.

”(–) Louhimies itse levittää mielikuvaa hänen uransa tarkoituksellisesta tuhoamisesta.”

”Aku, jos niin käy, teit sen ihan itse.”

Yle ei aio tehdä oikaisuja juttuunsa. Siitä on tullut päätös. Louhimies tapasi päätoimittaja Jouko Jokista eräänä sunnuntai-iltana puolitoista tuntia. Sen jälkeen hän luuli, että oikaisuja tulisi.

”(–) Yle katsoo edelleen, että alkuperäisessä jutussa ei ole korjattavaa.”

”Juttuun kirjatut tiedot on tarkkaan harkittu laajan lähdeaineiston pohjalta.”

Keskustelu katkeaa, kun Louhimiehen luo kävelee Löyly-ravintolan asiakas. Keski-ikäinen nainen.

”Saanko nimmarin? Ihan semmonen tukinimmari”, nainen sanoo. ”Tuen sinua.”

Louhimies hymyilee varovasti. ”Okei, mitä tähän pitää laittaa?”

”Laita vaikka että Marjalle ja Pekalle.”

Kolme päivää myöhemmin Louhimies on Benjamin Mercerin työhuoneella. Mercer on leikkaaja. Hänen työtilansa on Kampissa Helsingin keskustassa.

Tarkoitus on katsoa Käsky-elokuvan kuvanauhoja. Niitä, joihin Louhimies on toistuvasti vedonnut. Joiden pitäisi todistaa, ettei hän ole kohdellut näyttelijöitä kaltoin.

Louhimies istuu sohvalla. Hän on harvasanainen ja väsynyt. On noussut uusi kohu.

Twitterissä on levinnyt videoklippi, jossa Louhimies käskee Samuli Edelmannia huutamaan kissan korvaan. Se on pala vanhasta dvd:stä, joka kertoo Riisuttu mies -elokuvan tekemisestä.

Klipissä Edelmann makaa sängyllä ja kissa makaa hänen vieressään. Sen pitäisi hypätä pois, kun Edelmann sanoo repliikkinsä, mutta se ei hyppää. Kuuluu Louhimiehen ääni: ”Kovempaa, että…”

”En mä huuda sen korvaan”, Edelmann sanoo. ”En varmaan huuda ton korvaan. En kokeile huutaa kissan korvaan.”

Ja Louhimies: ”Kokeile siinä huutaa.”

Twitterissä käytetään tunnisteita #akulouhimies #etoo #samuliedelmann #jalomies.

Louhimies vaikuttaa katkeralta.

”Että tää on eläinrääkkäystä.”

”Onneksi Samuli on näin rohkea, että vastustaa tätä painostavaa ohjaajaa.”

Hän on ollut yhteydessä Edelmanniin. Tämäkin on nyt ilmoittanut, ettei esiinny enää Louhimiehen elokuvissa. Edelmann kertoi Ilta-Sanomissa ja Helsingin Sanomissa kokeneensa Louhimiehen vallankäytön ”samankaltaisena kuin naisnäyttelijätkin”. ”Tämä ei ole yksin näiden naisten taistelu vaan meidän kaikkien.”

Louhimies lähetti Edelmannille viestin. Pyysi anteeksi ja sanoi olevansa musertunut. Edelmann vastasi: Olet rukouksissa.

Benjamin Mercer panee kuvanauhan pyörimään. Puhetta ei kuulu, sillä ääniraitaa ei ole.

Lapsikuoro laulaa juhlasalissa. Kuusitoista lasta. He esittävät orpoja.

Tämä on kohtaus, jonka aikana Pihla Viitala oli mennyt pihalle ja hänen syliinsä oli juossut hätääntynyt tyttö. Louhimies oli sanonut tytölle, että tämän vanhemmat ovat kuolleet, jotta tyttö itkisi. Näin Viitala Ylen jutussa kertoi.

Louhimies kiistää.

”Ei tässä nyt kukaan itke. Ei ollut tarkoituskaan itkeä.”

”Mä yritän koko ajan miettii… miks tällainen väärinkäsitys.”

Kuvanauhalla ei yksikään lapsi itke, mutta kamera ei kuvaa pihaa. Se kuvaa juhlasalia. Eri tilannetta.

Toinen kohtaus. Viitala istuu sellissä ja syö laihaa kasviskeittoa. Ruokaa, johon hän oksensi ja jota Louhimies pakotti syömään, kuten Viitala sanoi.

Louhimies selittää.

”Tässä sen pitäisi syödä niin, että se oksentaa. Sitä on ikään kuin pidetty pitkään nälässä. Ahmisi ja oksentaisi.”

”Mä yritän hoputtaa, että syö, syö, syö.”

”Tässä muistan sanoneeni, että jos sä oikeesti oksennat, käänny tänne kuvaan päin.”

Oksensiko Viitala? Sitä ei kuvanauhalla näy eikä Louhimies muista. Mutta kukaan ei ainakaan syönyt oksennusta, siitä hän sanoo olevansa varma.

Hankalaa. Kuvanauhoilla on toki helppo todistaa, että jotain on tapahtunut. Mutta vaikeampi niillä on todistaa, että jotain ei ole tapahtunut.

Louhimiestä on arvosteltu siitä, että hän vetoaa nauhoihin. Kaksitoista elokuvaohjaajaa kirjoitti Helsingin Sanomiin mielipidekirjoituksen, jossa he sanoivat, ettei kaikkea koskaan kuvata. Selma Vilhunen, Tiina Lymi, Johanna Vuoksenmaa.

”(–) elokuvan raakamateriaalia ei voi pitää todistusvoimaisena elokuvan kuvaustilanteen todellisuudesta.”

”En ole toiminnassani omasta mielestäni tehnyt mitään väärää. (- -) Osa on selkeesti outoja muistoja. Ja osa ihan… valehteleekin.”

Louhimies puhuu sävyerosta. Hän sanoo, ettei ole pakottanut ketään mihinkään, mutta hän on patistanut ”tosi paljon”.

Hän on vaativa ohjaaja, ”ehdottomasti vaativa”.

Se tarkoittaa muun muassa tätä:

Tärkeintä on se, että elokuvasta tulee hyvä. Näyttelijöiden kaveruus ei ole ensisijainen asia.

”Mieluummin johdan meidät hyvään päämäärään kuin teen huonon elokuvan ja lähden näiden kanssa kaljalle.”

Kuvauksissa hän on johtaja, hän sanoo. Ei tasa-arvoinen tekijä muiden kanssa, ei miesten eikä naisten.

Muuten hän on ”elänyt tasa-arvossa” lapsesta saakka. Sisarpuoli on Feministisen puolueen puheenjohtaja Katju Aro.

Louhimies ”haastaa ja vie äärirajalle”, mutta hän on kuvitellut, että näyttelijät haluavat sitä.

”En ole siinä toiminnassani omasta mielestäni tehnyt mitään väärää.”

Mistä nämä väitteet sitten tulevat?

Louhimies on horjumaton. ”Osa on selkeesti outoja muistoja”, hän sanoo. ”Ja osa ihan… valehteleekin.”

Onko mitään, mikä olisi pitänyt tehdä toisin? Hän ei löydä konkreettisia esimerkkejä.

”Siis totta kai ihan kammottavaa, jos on jäänyt tommonen olo. Mun tehtävä olis suojella näitä näyttelijöitä.”

”Mut jokainen on niin erilainen. Se, mikä jollekin on vaikeeta, on jollekin helppoa.”

Hän on käynyt kriisiterapiassa. Siitä hän sanoi jo Jussi-gaalassa: ”Mä haen apua ja oon sitä saanutkin.”

Terapiassa hän on saanut vahvistusta sille, että ”ei ole hullu”. ”Ja mä en ole halunnut kenellekään mitään pahaa.”

”Mutta eivätkö kaikki ole tulleet kuulluiksi?”

”Jos kysyn, onko kaikki hyvin, ja sanotaan joo, menen eteenpäin. En jää lukemaan nonverbaalisia viestejä.”

Heinäkuu 2018

Louhimies täyttää 50 vuotta.

Vuonna 1968 heinäkuun 3. päivä oli keskiviikko. Silloin Lemmikki Louhimies ja Raimo Nenonen saivat pojan. He asuivat Kruununhaassa Helsingissä.

Raimo Nenonen oli arkkitehti seutukaavaliitossa, ja kaupunkisuunnittelu oli ajan sana. Siitä otettiin vaikutteita pojan toiseen nimeen: Urban. Aku Urban Louhimies.

Lemmikki Louhimies oli mainosohjaaja. Hän teki filmejä Ajattarelle, Tjäreborgille ja Valintatalolle.

1970-luvun puolivälissä vanhemmat erosivat, ja se oli Akulle tuskallista.

Akun oli vaikea oppia lukemaan, mutta piirtäminen kävi. Hän piirsi taistelukohtauksia Taru sormusten herrasta -kirjasta, ja äiti kehysti niitä seinälle.

Kun Louhimiehestä tehtiin kirja vuonna 2017, lapsuusluvun nimeksi pantiin Ensimmäinen näytös.

50-vuotispäiviään Louhimies juhli ”pienessä vuokratilassa Itä-Helsingissä”. Vieraita oli kuutisenkymmentä. Oli musiikkiesityksiä. Tytär soitti pianoa.

Hän antoi kolme haastattelua. Helsingin Sanomille, STT:lle ja Kirkko ja kaupunki -lehdelle.

Helsingin Sanomat ja STT julkaisivat juttunsa syntymäpäivänä. Kirkko ja kaupunki jätti kokonaan julkaisematta. Päätoimittaja Jaakko Heinimäki sanoo, että lehti käytti journalistista harkintaa. Juttu oli ”näkökulmaltaan muotopuoli juuri siihen hetkeen”.

Syyskuu 2018

Kesä on kulunut, Louhimies on matkustellut. Hän oli kaksi viikkoa Japanissa ja julkaisi Instagramissa kuvia puista. Hän julkaisee pelkästään niitä. Insta-tili on täynnä erimaalaisia puita, jotka piirtyvät taivasta vasten.

Nyt hän soittaa Prahasta ja hänellä on uutisia. Mutta niitä ei voi sanoa vielä missään julkisesti.

Britannian yleisradioyhtiö BBC on tarjonnut töitä. Se tekee draamasarjaa toisesta maailmansodasta. World of Fire. Louhimies on palkattu ohjaamaan kaksi jaksoa.

Hän kuvaa ”Dunkirkin”, evakuointioperaation, joka tehtiin Pohjois-Ranskassa keväällä 1940.

”Tuntuu tosi kivalta.”

Puolalainen Tomasz Kot on isossa roolissa. Amerikkalaisnäyttelijät Helen Hunt ja Brian J. Smith ovat myös. Näyttelijöitä on ylipäänsä paljon, ”olisko puherooleja viisisataa”.

Kahden jakson budjetti on 8 miljoonaa euroa, Louhimies sanoo. Tuntemattoman sotilaan budjetti – se Suomen elokuvahistorian suurin – oli 7,5 miljoonaa.

Louhimies on Prahassa, koska siellä etsitään kuvauspaikkoja. Niitä tarvitaan kymmeniä. Location manager on tehnyt paikoista ehdotuksia, ja Louhimies on nähnyt valokuvia. Nyt ne katsotaan paikan päällä.

Tšekissä kuvataan lokakuussa ja Englannissa vielä joulukuussa. Louhimies on koko syksyn pois Suomesta.

”Tää tuli niin nopeesti, etten ole ehtinyt ihan kaikkea sisäistää.”

”Mut joo tosi kivaa.”

Hänen pitää lopettaa. Tuotantoyhtiön auto tulee hakemaan hotellin edestä kello 8.40.

”Ihan itse olen puheeni kirjoittanut (- -) kenellekään ei maksettu.” Viestintätoimisto Tekiriä oli kuitenkin konsultoitu.

Kaksi viikkoa myöhemmin, perjantaina 28. syyskuuta, Louhimies lähettää viestin.

”Soittaisitko jos sinulla on aikaa.”

”Tän puhelun haluat ehkä myös nauhoittaa muistiin.”

Hän on saanut BBC:ltä potkut.

Reilu viikko aiemmin hänelle oli soittanut Richard Cook, Britannian agentti. Tämä oli sanonut, että suomalainen journalisti oli ottanut yhteyttä BBC:n pr-osastoon ja kysynyt Louhimiehestä. Journalisti oli Ylen toimittaja Sara Rigatelli, Cook sanoi senkin.

Toimittaja oli tiedustellut, oliko BBC tietoinen Louhimiehen taustasta ja siitä, että toimittaja oli paljastanut tästä ison uutisen puoli vuotta aikaisemmin. Toimittaja oli lähettänyt sähköpostin ja referoinut siinä uutistaan: Louhimies on kohdellut kaltoin ja alistanut naisnäyttelijöitään (osin myös miesnäyttelijöitään) lähes koko uransa ajan. Tiesikö BBC tästä ja oliko se palkannut Louhimiehen siitä huolimatta?

BBC oli ottanut yhteyttä tuotantoyhtiöön, tuotantoyhtiö agenttiin ja agentti Louhimieheen. Tämä oli silloin Manchesterissa, kuvauspaikkoja etsimässä. Louhimies ei voinut enää jatkaa tuotannossa.

”Tietysti mä olin ihan sokissa.”

”Ehkä ne oli katsoneet nettiä, mutta eivät sillä tavalla kiinnittäneet huomiota. Mutta nyt tuli erityinen varoitussoitto.”

Agentit ovat tilanteesta ”järkyttyneitä ja vihaisia”, Louhimies sanoo. Hän on puhunut tänään kummankin kanssa, brittiläisen ja amerikkalaisen.

”Ei ole mitään syytteitä eikä metoo-juttua. Ettei tällaisilla perusteilla voi erottaa ihmisiä.”

”Mut ei tuolla mitään suojaa ole. Jos joku haluaa erottaa, se erottaa.”

Louhimies palasi Helsinkiin kaksi päivää sitten.

”Näinpä olen nyt Suomessa.”

Marraskuu 2018

Elokuvaohjaaja Heidi Lindén on julkaissut kirjan.

Hän teki keväällä 2016 Aalto-yliopistoon lopputyön, joka käsitteli elokuva-alan häirintää, ja kun #metoo-liike alkoi syksyllä 2017 Yhdysvalloissa, Lindén nousi esiin.

Kirjan nimi on #Metoo-vallankumous. Siinä puhutaan Louhimiehestä. Puhutaan siitä, miten Louhimiehen ”tuotantoyhtiön tiimi” valmistautui julkisuuteen.

Aikaa oli, Lindén kirjoittaa, sillä näyttelijöiden väitteistä tiesivät monet mediatalot. Niistä vuoti tietoja ”tekijämiehille”.

”On ällistyttävää, miten hienosti kriisiviestintään erikoistuneet toimistot pystyvät auttamaan tapauksia, kuten vaikka Louhimiestä.”

”Voi vain toivoa, että katsojat ja lukijat kuitenkin tiedostaisivat, että näiden miesten puheet (–) ovat ammattilaisten tuella laadittuja.”

Lindén viittaa viestintätoimisto Ellun Kanoihin.

Ellun Kanat kieltää yhteistyön. Yritys ”ei ole ollut millään tavalla mukana Aku Louhimiehen tapauksessa”, ainoastaan Tuntematon sotilas -elokuvan lanseerauksessa.

Myös viestintätoimisto Tekirin roolista on puhuttu. Siitä kirjoitti kolumnisti Tuomas Enbuske Iltalehdessä.

Tekir ”käsikirjoitti tarinan alkuviikon kärsimyksestä kohti loppuviikon sovintoa Jussi-gaalassa”.

Louhimies sanoo, ettei tieto pidä paikkaansa. ”Ihan itse olen puheeni kirjoittanut.”

Monet kyllä kommentoivat sitä ennen gaalaa, mutta ”kenellekään ei maksettu”. ”Eniten puheessa auttoivat lapseni ja molemmat ex-vaimoni.”

Tekiriä oli kuitenkin konsultoitu Ylen jutun jälkeen.

Louhimies on taas lähdössä Los Angelesiin. Tuntematon sotilas -elokuvasta järjestetään Golden Globe -screening. Se tarkoittaa sitä, että elokuva näytetään ulkomaisille toimittajille. Nämä tulevat kaupunkiin Golden Globe -palkintojuhlan takia.

”Unknown Soldier. A Film by Aku Louhimies”, kutsussa lukee.

”Näytökseen tulee ehkä viis toimittajaa. Mut on tärkee olla itse paikalla.”

”Followed by a wine reception with director Aku Louhimies.”

Näytöksen jälkeen viiniä ohjaajan kanssa.

Louhimiehen pitäisi etsiä lakimies. Hän aikoo tehdä Ylestä tutkintapyynnön. Agentit sanovat, että se on välttämätöntä, jos haluaa tehdä töitä ulkomailla. Muuten näyttää siltä, että Louhimies hyväksyy kaiken.

”Ne sanoi alun perin, että oli virhe pyytää mitään anteeksi. Olis pitänyt heti sanoa, että ei ole totta, te valehtelette.”

”Siinä tilanteessa mä olin sokissa. Että ihmisillä on noin paha olo.”

Hän on taas käynyt läpi vanhoja sähköposteja ja viestinvaihtoja.

”Entisestään niinku…”

”Että jos Viitala on puoli vuotta sitten kirjoittanut, että oli kiva tehdä töitä… ei se viittaa mihinkään traumatisoituun kokemukseen.”

Louhimies ottaa kassistaan lehtileikkeen. Sivun jutusta, jossa kerrotaan valemuistoista. Hän on alleviivannut siitä kohtia.

”Kehitämme olemattomia muistoja myös yhdessä.”

”(–) faktoja kohdellaan enää mielipiteinä.”

”(–) valheilla on taipumus ennen pitkää paljastua. (–) vahinko on saattanut jo tapahtua.”

Hän uskoo, että ”totuus tulee esille”. Tulee joku, joka sanoo, etteivät asiat olleet ihan näin.

Hän ei saa enää kutsuja tilaisuuksiin. Arkadia-seura keskustelee elokuvan tilasta, ja häntä ei pyydetä paikalle.

”Sitä jää niinku oman yhteisönsä ulkopuolelle.”

Kesällä hän kävi WSOY:n 140-vuotisjuhlissa, ja pari päivää myöhemmin Facebookissa virisi keskustelu:

”Tosi outoa, että Aku Louhimies talsii kustantajan kemuissa porukasta toiseen ja esittäytyy. ’Moi, Aku Louhimies.’ Ei väärin, mutta tosi outoa.”

”Mites jengi reagoi?”

”Miten nyt vaikeaan setään sukujuhlissa. Tervehti kohteliaasti ja mutisi selän takana.”

Tammikuu 2019

Vuosi on vaihtunut vaatimattomasti. Louhimies ei saanut kutsuja uudenvuodenjuhliin.

”Mut ei tää ole semmonen. Varmasti, jos olisin sanonut ystäville, ettei mulla ole mitään, joku olis…”

Hän juo mustaa kahvia ketjukahvilassa Isolla Roobertinkadulla. Hän istuu nojatuolissa, joka on verhoiltu konjakinruskealla nahalla. Sen vieressä on pieni pöytä ja toinen tuoli.

Louhimies lukee tämän jutun. Hän sanoo, että teksti on kantaaottava. Että hänen sanomisiaan käytetään tarkoituksellisesti häntä vastaan.

Ihan kuin terapeutilla olisi, hän sanoo.

Louhimies on jättänyt Helsingin poliisille tutkintapyynnön, käytännössä rikosilmoituksen. Siinä pyydetään selvittämään, ovatko Ylen Sara Rigatelli ja Jouko Jokinen syyllistyneet törkeään kunnianloukkaukseen ja Jokinen päätoimittajarikkeeseen. Se, eteneekö asia oikeussaliin saakka, selviää aikanaan. Edessä voi olla vuosien prosessi.

Louhimiehen asianajaja on Riitta Leppiniemi. ”Kova luu”, kuten taannoisessa henkilökuvassa luonnehdittiin. Asianajaja, joka ”tyrmää käräjäsalin sooloilijat pöydän alle pelkällä mulkaisulla”.

Louhimiehestä hän on ”aika äidillinen”. Tarkka kyllä.

BBC:n tapauksesta on tarjottu korvausta, hän sanoo. Jos hän allekirjoittaisi paperin ja ilmoittaisi tuotantoyhtiölle, että lähti sarjasta taiteellisten erimielisyyksien vuoksi, tai vaikka perhesyistä, hänelle maksettaisiin tuntuva summa.

Louhimies sanoo, ettei aio suostua.

Parin päivän kuluttua hän lähtee taas, tällä kertaa Dubliniin. Hän on saanut töitä.

Ruotsalainen yhtiö tuottaa englanninkielisen rikossarjan. Kuusi osaa. Louhimies ohjaa ne kaikki.

Ei spektaakkeli, kuten BBC:n sarja, mutta työ kuitenkin.

Maaliskuu 2019

Valokuvaus tätä juttua varten ei tunnu järjestyvän.

Valokuvaaja tarjoutuu lentämään Dubliniin, ja aikataulua sovitellaan viikko. Louhimies asettaa ehtoja: hän haluaa lukea jutun ensin. Hän sanoo, että on alkanut epäillä jutun motiiveja. Hän haluaa myös vaikuttaa kuvavalintaan.

Sitten hän sanoo, että kuvaus voisi onnistua viikkoa myöhemmin. Mutta se on lehden aikataulun vuoksi liian myöhään.

Lopulta Louhimies lukee jutun. Hän sanoo, että juttu on selkeästi kantaaottava. Että se on täynnä väittämiä, joita lukija voi vahingossa pitää faktoina. Hänen sanomisiaan käytetään tarkoituksellisesti häntä vastaan.

Hän haluaa tekstiin 70 muutosta.

”Potkut ei ole tässä oikea termi. BBC oli pyytänyt mua ’astumaan syrjään’”.

”Hermostus on sun tulkinta, itse koen olevani harkitseva ja mietteliäs.”

”Annat tässä ymmärtää että minulla olisi ollut riittävästi aikaa reagoida (Ylen) juttuun. Otat kantaa?”

Valtaosa vaatimuksista on sellaisia, joita toimitus ei pidä aiheellisena.

Louhimies ei halua, että juttu julkaistaan.

Lähteenä on käytetty myös oikaisupyyntöä, jonka Aku Louhimies jätti Yleen, ja Ylen vastinetta sekä Satu Jaatisen kirjaa Aku Louhimies, elokuvaunelmia.