Kun toimittaja on tehnyt tutkivaa journalismia, keissi ei välttämättä ole ohi jutun ilmestyessä. Harvemmin se on, sillä mikään tapahtumasarja ei koskaan konkreettisesti lopu. Todellisuus jatkaa olemistaan. Joskus nimenomaan julkaisu poikii uutta tietoa ja uusia vaiheita tapahtumaketjuun.

Polveilevaa ja mutkikasta tapausta seuraavista tutkivan journalismin pitkistä keisseistä tunnetaan esimerkiksi Suomen Kuvalehden Kittilä-seuranta. Tapaus Kittilä ei ota loppuakseen, ja se ei todellakaan ole toimittajan vika.

Ylen Sara Rigatelli teki pitkään työtä metoo-juttujen parissa. Nyt hän on Yhdysvalloissa stipendiaattina eli opintovapaalla.

Aku Louhimies valitti Facebookissa menettäneensä työn BBC-sarjassa, koska Ylen toimittaja oli ollut yhteydessä britteihin.

Käytännössä Louhimiehen uhriutuvan päivityksen idea oli paljastaa vasikka, joka tuhoaa hänen kansainvälistä uraansa. Louhimies puhutteli suoraan heitä, joiden mielestä ohjaaja on joutunut kärsimään liikaa tai vääryydellä.

Spinnaus taisi onnistua, sillä Louhimies on saanut päivityksellään paljon sympatiaa – ja vielä enemmän somessa on haukuttu Rigatellia. Oli selvää, että kyse on hänestä, vaikka Louhimies jätti nimen mainitsematta.

Avainkysymykseksi Louhimiehen Facebook-päivityksessä (kuka viestintätaituri sen onkaan kirjoittanut) oli keksitty nostaa, että Rigatellilla ei olisi ollut oikeutta tai syytä jutuntekoon, koska hän ei ole varsinaisesti töissä. Superuhriutumiselle oli upea tilaisuus: Rigatellin on oltava ainoastaan vainoaja, jonka motiivi on Louhimiehen uran tuhoaminen.

Kokonaan sivuutetaan se, mistä on todella kyse: siitä, että BBC:llä saatiin nyt tietää Suomen eturivin näyttelijöiden avautuneen Louhimiehen erittäin ongelmallisista toimintatavoista.

Rigatelli teki nimenomaan sitä, minkä toimittaja tekee: tiedonhankintaa. Olisi iso uutinen, jos Louhimies ohjaisi ison rahan brittituotantoa, BBC:n Mammoth-yhtiöltä tilaamaa sotasarjaa World on Fire, jossa näyttelevät muiden muassa Helen Hunt, Lesley Manville ja Tomasz Kot. On oikeastaan täysin toissijaista, lähettikö Rigatelli yhden tai kaksi meiliä, ja oliko Ylen väki jatkamassa varsinaisen jutunteon parissa. Totta kai Rigatelli kysyi, tiedetäänkö BBC:llä siitä, mikä on Suomessa ollut elokuva-alan suurin uutinen tänä vuonna. Sähköpostin sanamuoto siitä, mitä Louhimies oli tehnyt – oliko hän koko uransa ajan käyttäytynyt ongelmallisesti, vai vain tiettyjen näyttelijöiden kanssa – on monimutkaisempi juttu, mutta ei asian ytimessä tai varsinainen journalistinen virhe. On varmaankin tyylitöntä aloittaa lause kertomalla, että minä paljastin tämän keissin, mutta entäs jos se on totta.

Eilisen uutisjuttuja lukiessa pää on räjähtää. Mitä tämä on? Isot mediat julkaisevat juttuja, joissa Ylen johdolta tivataan, onko Rigatelli pilannut Louhimiehen työmahdollisuuden.

Ilta-Sanomissa Ylen kulttuuri- ja elämäntapa -toimituksen vt. päällikkö Tuomas Fermiltä tivataan, mitä tietoa BBC:lle on välitetty. STT:n jutussa Ylen päätoimittaja Jouko Jokiselta kysytään, onko Ylen toimittaja vastuussa siitä, että Louhimies menetti pestinsä ja jopa sitä, onko Rigatellin sähköpostin taustoistus (eli lause siitä, mistä Suomessa puhutaan) aiheellinen, kun Louhimies on sanonut katuvansa toimintaansa.

Haloo.

Ei Louhimies saanut BBC-sarjasta kenkää siksi, että Rigatelli vasikoi, vaan siksi, että brittiläinen työnantaja sai tietää sen, minkä kaikki Suomessa tietävät: käytännössä kaikki Louhimiehen elokuvissa työskennelleet naisnäyttelijät (ja jotkut miesnäyttelijät) kertoivat lievästi ilmaistuna epäammattimaisesta toiminnasta, monet kiusanteosta ja häirinnästä, jolla oli seksuaalisia sävyjä.

Tämän tiedon pohjalta tehtiin Britanniassa johtopäätöksiä, eli Louhimiehen mukaan hänet vapautettiin ohjaustehtävistä. Sitä, oliko Louhimiehellä sopimuksia allekirjoitettuna, ei kukaan tuotantotaho ole nähdäkseni edes kommentoinut.

Brittien päätös ei johtunut ilmiannosta tai epäreilusta pelistä. Päätös oli aikuisten ihmisten harkinnan seurausta ja vastuullisen tuotantoyhtiön ratkaisu.

Ajattelevatko Rigatellia moittivat tahot, että tieto Louhimiehen metodeista olisi jäänyt salaisuudeksi Suomen ulkopuolella? Millä vuosikymmenellä tässä eletään?

Toivovatko he, että tieto olisi nimeomaan pitänyt pitää Suomen rajojen sisällä – tai että tiedon vuotaminen maailmalle olisi ylipäänsä voitu estää? Some-metelin perusteella sadat tai tuhannet suomalaiset todella uskovat, että toimittajia ajaa ilkeys. Ehkä he uskovat, että paljastukset Louhimiehen työtavoista ovat tosiaan kateellisten panettelua ja naisten hysteriaa tai valehtelua.

Louhimies varoi pitkään moittimasta häntä kritisoineita näyttelijöitä. Rigatelli oli julkisessa kiistassa oivallisempi vastapuoli. Tämä näkyi jo keväällä. Vaikka toimittajan materiaalia ovat asiat, joita haastateltavat ovat hänelle kertoneet, ja ne on jutussa eritelty, Louhimies teki ongelman nimenomaan artikkelista.

Eilen tiistaina koko kuvio oli muuttunut arvovaltakysymykseksi, jossa punnitaan Ylen vastuuta ja Rigatellin motiiveja.

On ikään kuin kokonaan unohtunut, että Louhimies ei vienyt Ylen alkuperäistä juttua Julkisen sanan neuvostoon tai juridiseen käsittelyyn, vaikka siinä hänen mukaansa oli paljon virheitä. Miksi? Miksi hän valitsi institutionaalisen totuuden selvittämisen sijaan viestintätoimistot ja monikanavaisen uhriutumisshow’n? Uudessa Facebook-päivityksessään hän vielä mainitsi erikseen näin: ”Toimittajan esittämien väitteiden todenperäisyyttä ei tässä yhteydessä [BBC:llä] vielä ole tutkittu, eikä minua vielä ole kuultu.” Louhimies siis nonchalantisti nollaa Rigatellin maaliskuisen jutun koko uskottavuuden ja vihjaa, että nyt BBC tutkisi siinä esitettyjen väitteiden paikkansapitävyyttä, mikä onkin aika jännitävä ajatus.

Louhimiehelle Rigatellin stipendiaattiaika on nyt tietysti taivaan lahja. Tämän ”ei ollut töissä, ei saanut olla töissä” -jengan eli valehtelusta syyttämisen kautta voi vahingoittaa journalistin uskottavuutta, mikä on nyt tapahtunut – ja ehkä yrittää vauroittaa journalistin uraakin eli tehdä tismalleen sitä, mistä Louhimies Rigatellia välillisesti syyttää.

Ei korkean työmoraalin ihmistä voi tyystin estää tekemästä työtään. Tutkiva journalisti ei ole koskaan täysin lomalla tai pois duunista (ja siksi kyseinen journalismin laji on erityisen haastava). Rigatelli teki aavistuksen verran tiedonhankintaa. Jos tuon työn tekemisen lomassa BBC:lle selviää lauseen verran asioita, jotka ovat olleet Suomessa vuoden suurin metoo-uutinen, toimittajan syyttäminen seurauksista on yksiselitteisesti valheellista ja sen lisäksi aivan hullua.

Sehän tarkoittaa, että kaikki olisi parhain päin, jos kukaan ei saa tietää.

Se, että isot suomalaiset mediat lähtevät mukaan kyseenalaistamaan, saiko Rigatelli ylipäänsä lähettää sähköpostia BBC:lle, on todella hämmentävää. Anteeksi, en kykene ymmärtämään koko ajatusta.

Louhimies on ollut somessa maaliskuun lopulta alkaen varsin hiljaa. Mikäli hänen yllättävän avautumisensa tarkoituksena ei ollut nimenomaan Rigatellin määrätietoinen rankaiseminen, päivitysten motiiveiksi jää vain hyvin lapsellisia vaihtoehtoja.

Vielä eräs asia.

Mitä jos koko kohun varsinainen uutinen onkin se, että Louhimies ja agentti eivät olleet kertoneet Mammothille ja BBC:lle miljoonasarjan ohjaussopimuksen kannalta erittäin olennaista asiaa ohjaajan metodeista Suomessa tehdyistä paljastuksista ja niistä käydystä keskustelusta?

Sitä, mikä tulee tulemaan julki joka tapauksessa? Sitä, minkä julkitulolla tulee olemaan seurauksensa, kuten nyt nähtiin.

On äärimmäisen epäammattimaista jättää olennainen seikka kertomatta työnantajalle. (Luulisi Louhimiehen ymmärtävän, että kertomalla asioista uusille tahoille ensimmäisenä voi myös kontekstoida ne itselleen suotuisalla tavalla, mutta toisaalta mediaspinnauksethan tekee joku viestintätoimisto, ei Louhimies itse.)

Olisiko niin, että potkut ovat ihan herrojen oma vika – jos mitään potkuja on edes annettu. Mehän olemme täysin Louhimiehen ja hänen agenttinsa, siis kahden salaisuuksiin vetoavan henkilön antamien tiedon varassa siitä, mitä ohjaajan, Mammoth-tuotantoyhtiön ja BBC:n välillä on tapahtunut.