Ind og ud mellem de andre cyklister i det tidlige aftenmylder langs Assistens Kirkegården på Nørrebrogade. Faretruende tæt på højresvingende bilister i jagten på det næste grønne lyskryds. Når det ikke. Ny notifikation. Maden er færdig og klar til pick-up. Stadig en lille kilometer væk. Grønt lys. Op og stå i pedalerne. Fremme ved restauranten. Lås cyklen. Hent maden. Tacos. Ind i termotasken med dem, lås cyklen op. Otte minutter til levering i Indre By.

Et af budene er engelske George*, der oprindeligt kommer fra London. Han har arbejdet som cykelkurer for Wolt siden i sommer for at supplere sin indkomst som digital designer. “Jeg kører cirka fire timer mellem en og to gange om ugen og nogle gange mere,” siger George. “Det er super let at komme i gang.”

Men hvem er de her Wolt-bude? Hvilke forhold arbejder de under, og hvordan er det at cykle rundt og yde frelse for dine tømmermænd?

Og der er ikke mangel på ordrer. For danskerne er vilde med takeaway. I 2016 viste en rapport udarbejdet for takeaway-platformen Just-Eat, at takeaway-branchen omsatte for tre milliarder kroner alene i Danmark . Og Just-Eat har fået selskab på markedet af tjenester som Hungry, Room Service, Takeout og Wolt. Sidstnævnte trak overskrifter, da Wolt i oktober kunne annoncere et samarbejde med McDonald’s , der betyder, at danskerne kan få leveret McFeasts og Chili Cheese Tops til døren.

København er det seneste år blevet overrendt af en skare af blåklædte, termotaske-bærende madbude. Nogle på racercykler, andre på bycykler. Nogle i biler med klistermærker på, andre på gamle havelåger. De leverer mad for Wolt, et finsk selskab, der siden 2017 har ageret mellemled mellem kunder og restauranter her i Danmark.

“Det når vi nemt,” siger 26-årige George, der arbejder som Wolt-bud i København. “Jeg ville aldrig kunne arbejde som bartender. Jeg ville ikke kunne holde ud at stå og se på det samme hele dagen. Her oplever jeg hele tiden noget nyt. Og jeg får virkelig lært byen at kende.”

Der er kun én ting at gøre: For at blive klogere på, hvordan det er at være madbud i København, vil jeg prøve at søge job hos Wolt.

Ifølge Wolts introduktionsmateriale kræver det følgende for at blive kurer: egen cykel, egen mobil, og egen powerbank. Og så skal man gennem en ansøgningsprøve bestående af 12 spørgsmål og en slags mini IQ-test. Til gengæld får budene fortalt, at de bedst performende kurerer kan tjene op til 38.000 kroner om måneden. Det er mere end en gymnasielærer med tre års erfaring får , og man kan ovenikøbet selv bestemme, hvornår man vil arbejde.

Jeg farer selvsikkert gennem ansøgningsskemaet og svarer lynhurtigt, at jeg da nok skal pege en ældre dame i retningen af den nærmeste kirke, hvis hun er faret vild, og at jeg da selvfølgelig nok skal lade være med at svare eventuelle aggressive kunder igen med lige så aggressiv adfærd. Jeg finder den manglende figur for at fuldende et par mønstre, og så sender jeg ellers min ansøgning afsted.

Der går under en halv time, før svaret tikker ind i min indbakke.

“Du fik desværre ikke tilstrækkeligt med point til at bestå ansøgningsprøven. Vi ønsker dig held og lykke i din fremtidige færd.” Shit. Hvad fanden gør jeg så? Jeg tager testen en gang til, består og får et link til en hjemmeside, hvor jeg kan melde mig til en introduktionsdag.

Jeg møder op på Wolts kontor på Nørrebro et par dage senere. Vi starter med at introducere os selv. Vi kommer fra så forskellige steder som Bulgarien, Chile, USA og Sydhavnen. Aldersmæssigt spænder vi fra 18 til 38. En tysk mand vil høre, om han kan komme i gang med det samme, men han har ikke noget cpr-nummer og heller ingen dansk bankkonto, da han kun har været i landet et par dage.

Vi bliver taget igennem en lang række slides og får forklaret, hvad vi kan tjene på leveringer og får præsenteret flere gulerødder som weekendbonus og bundle-leveringer, når man samler flere måltider op ad gangen.