For syv år siden flyttede vi ud i den svenske skov, hvor vi bosatte os som nybyggere og byggede vores egen bjælkehytte. Vi ville finde det meningsfulde liv, vi ville finde hinanden og en følelse af ikke at være komplet og totalt, hundrede procent magtesløse. Det fandt vi. Men vi fandt også noget andet og meget mere uventet. Smerten.

Vi bor stadig primitivt i skoven (ikke i den samme hytte og ikke i den samme skov). Hver dag henter jeg vand i brønden. Hver dag fyrer jeg i brændekomfuret. Jeg ville gå i jesussandaler, hvis jeg havde råd, om vinteren bor jeg i en islandsk sweater. Jeg kunne i princippet også godt ryge pibe.

Jeg siger ikke, vi er de fede, at alle skal gøre som os, eller at vi sidder inde med den store gyldne løsning på klimakrisen. Vi har f.eks. både en bil og en generator. Jeg siger ikke, at der er fravær af hykleri i vores valg. Jeg siger: smerten.

Det tager lang til at deprogrammere og omprogrammere sig selv – spørgsmålet er, om det nogensinde lykkes hundrede procent – men dette ved jeg om forsøget på at gøre ’noget’: Træder du ud af komfortzonen, vil du opleve en massiv mangel på komfort. Psykologisk, socialt og fysisk. Men det er lidt ligesom i fitness: no pain no gain.

Frustration, desperation, tvivl, stress, ulykke, vrede er fuldgyldige medlemmer af det menneskelige følelsesregister, og følelserne tjener et formål: Det er dem, der får os til at handle. Det er ikke hjemmebagte boller eller karriereambitionen om at blive socialøkonomisk innovator inden for bæredygtig disruption. Det er ikke reklamen, og det er ikke løgnen, det er ikke dét, der får folk til at sprænge rammerne, ikke for alvor. Det er, når de mærker smerten.

Det er, når man erkender, dybt i sig selv og i al sin totalitet, at enten gør man noget, eller også går man til grunde.

Tag det ind

Desværre er kulturen på lykkepiller, og når vi taler om den sjette masseudryddelsesbegivenhed i klodens historie, kræver vi, ret blå i hovedet, at nogen skal give os ’håb’ eller ’inspirere’ os – som om vi desværre ikke kan gøre noget, hvis det indebærer, at vi mister vores positivitetsprivilegier.

Vi taler om elbiler, plasticposer og hjemmestrikkede karklude. Vi køber øko, fairtrade, genbrugstøj, undgår madspild og tager offentlige transportmidler, men der er ingen fisk tilbage i Limfjorden. Man kan ikke spise fiskene fra Østersøen, Stillehavet er fuld af plastic. Jorden er giftig, og drikkevandet er fuld af pesticider.

Vi taler om kødforbrug, affaldssortering og om at sige nej til trykte reklamer. Fanatikerne iblandt os foreslår måske, at folk holder op med at flyve, og mumler noget om, at det ikke er en menneskeret at kunne holde ferie i de varme lande. Bierne er næsten væk, fuglene er næsten væk, blomsterne er næsten væk, skoven og de vilde dyr.

Vi er optaget af af nudge den enkelte forbruger – men lader de kapitalismestyrede multinationale virksomheder snyde i skat, sprænge bjergene og holde slaver, mens det industrielle landbrug sprøjter maden, pløjer gravhøjene og stabler de fastspændte penicillinpumpede grise i lag.

Prøv lige at stoppe op. Prøv lige at tage det ind. Lad os dvæle ved det et øjeblik, lad os fatte det; den sjette masseudryddelse i klodens historie.

Vi efterlader et goldt landskab til børnene.

Jeg er sikker på, at vi i dette lille lukkede selskab mærker smerten. Jeg er sikker på, vi har sat os ind i problemet. Vi er velinformerede og står klar med en akademisk samfundsanalyse og en psykologisk forklaring på lammelsen, hvis det er. Men så alligevel.

Lad mig forklare min pointe sådan her: Hvad gør du, hvis du hugger dig selv i skinnebenet med en økse, og der ikke lige er en skadestue i nærheden?