Jeg møder i skole kl. 8.15 og har fri 15.25. Jeg har omkring 40 minutters transport, fra jeg forlader skolen, til jeg kan træde ind ad døren til mit hjem. Kl. 16.10 går jeg i gang med morgendagens lektier.

Jeg har ca. 30 minutters lektier til hver af morgendagens 4 moduler. Kl. 18 er jeg næsten færdig med lektierne, og jeg laver noget mad. 18.30 er jeg tilbage ved skrivebordet, for jeg har ikke tid at spilde. Jeg er så småt begyndt at stresse, for der er nu kun 2½ time til, at jeg skal i seng, hvis jeg skal nå at sove de 8 timer, som skal til, for at jeg kan være veludhvilet og veloplagt nok til, at mine lærere ikke tænker, at der skal kigges på mine mundtlige karakterer. I løbet af de 2 timer skal jeg nå at lave en aflevering, der er sat til 5 timer.

Hvordan kan vi forvente nytænkende unge mennesker, når vi stopper dem ned i sko, som tydeligvis er to størrelser for små?

’Hvorfor laver du så ikke bare det, du kan nå, og resten i morgen?’, ville min studievejleder spørge, hvis jeg fortalte hende om presset, der ligger på mig som gymnasieelev. Desværre kan jeg ikke bare lave resten i morgen, for da har min anden lærer lagt en aflevering ind, som hun forventer, at jeg også bruger 5 timer på. Vi har en regel på min skole om, at man maks. må have 10 såkaldte elevtimer pr. uge, men det er en regel, som ingen overholder, så jeg fortsætter med min kronik om komik.

Når mine forældre kommer hjem efter en lang arbejdsdag, har de tid til at sidde og se ’CSI: Miami’, eller hvad der ellers er i tv på det tidspunkt. Men ikke jeg og de af mine jævnaldrende, som føler sig lige så presset af universiteternes skyhøje karakterkrav som jeg.

Midaldrende mennesker som mine forældre får lov at sidde på deres røv og se tv om, hvordan unge i gymnasiet får mere og mere fravær, og de får lov at pege fingre ad ungdommen og fortælle historier om dengang, de var børn. Det store problem er, at mens de sidder der i lædersofaen og ryster på hovedet ad Danmarks fremtid, sidder der tusindvis af unge mennesker, som er på grænsen til at bryde sammen.

Fordi der ved hver eneste gymnasiereform bliver lagt endnu mere pres på dem. I stedet for at lade de unge mennesker bruge deres 16.,17., 18. og 19. leveår på at finde ud af, hvilken slags voksen de gerne vil være, begraver vi dem i bøger og skyldfølelse.

Jeg er træt af, at jeg og unge i samme situation som jeg selv bliver kaldt dovne, fordi vi brokker os over, at læreren har givet os 45 minutters lektier for til i morgen, eller fordi vi ikke går til fodbold, ligesom du gjorde, dengang du var ung.

Jeg synes, det er på tide, at vi spørger os selv: Hvordan kan vi forvente nytænkende unge mennesker, når vi stopper dem ned i sko, som tydeligvis er to størrelser for små?