Da integrations- og udlændingeminister Inger Støjberg (V) indledte ugen med et frontalangreb på »griske« flygtninge, tog hun afsæt i en sag fra Tårnby Kommune:

Familien til en 9-årig havde skiftet opholdsstatus fra familiesammenførte til flygtninge med asyl for derved at få en permanent bolig af kommunen, lød det fra ministeren. Pligt til at anvise en permanent bolig gælder nemlig ifølge Integrationsloven kun flygtninge, ikke familiesammenførte, som forventes at flytte ind hos den herboende familie.

Det var Tårnbys borgmester, som havde klaget sin nød i et brev til ministeriet over det, og derfor vil Støjberg nu gennemføre en stramning af loven, siger hun.

Men hvor tit sker det egentlig, at flygtninge skifter opholdsstatus?

Information har spurgt ministeriet, hvor stort problemet er. Ministeriet er vendt tilbage med tal fra Udlændingestyrelsen, der viser, at 80 personer, som i 2016 opnåede tilladelse til familiesammenføring, har ansøgt om asyl. Det svarer til, at 0,82 familiesammenførte person pr. kommune i Danmark har ansøgt om asyl. De 80 personer skal ses i sammenhæng med, at der i 2016 blev meddelt 7.679 tilladelser til familiesammenføring.

Det synes altså ikke særligt almindeligt for familiesammenførte at søge asyl. Og i de tilfælde hvor det sker, er det langtfra sikkert, at det har noget som helst med muligheden for at få anvist en bolig af kommunen at gøre.

Et eksempel kan være en kvinde fra Syrien, som familiesammenføres med sin mand til Danmark, men siden ønsker at afbryde sit ægteskab – det kan være på grund af vold, alkoholmisbrug eller andre sociale problemer– og dermed mister sit opholdsgrundlag. Den syriske kvinde vil i de fleste tilfælde kunne opnå asyl som konventionsflygtning.

Året før – 2015 – var antallet af personer, der skiftede status fra familiesammenført til asylsøgende 308. Men Tårnbys borgmester Henrik Zimino (S) siger til Information, at kommunen kun kender den ene sag, borgmesteren gik til Støjberg med, hvor der ifølge kommunen er tale om spekulation i at få en bolig.

Et problem?

Kommunernes Landsforening har ikke kendskab til problemet, oplyser pressechef Søren Kudahl:

»Det er ikke en problematik, som har været behandlet i KL-sammenhæng, og KL har derfor heller ikke en holdning til sagen.«

Heller ikke i Ringsted ringer det en klokke hos Venstre-borgmester i den midtsjællandske by, Henrik Hvidesten:

»Det er ikke et problem, jeg kan genkende. Jeg er ret sikker på, at vi ikke har nogen af den slags sager. Jeg ville have hørt om det, hvis vi havde.«

Han lover over for Information at tjekke det med sin forvaltning og vende tilbage, hvis det alligevel skulle vise sig, at Ringsted Kommune kender et tilfælde.

Henrik Hvidesten vender ikke tilbage til Information.

Ole Bondo Christensen (S), borgmester i Furesø, henviser til jobcenterchef Flemming Sommer:

»Problemstillingen er ikke relevant her i Furesø, da vi tildeler flygtninge en bolig, når de er blevet familiesammenført. Vi screener simpelthen flygtningene efter deres situation: Skal de ikke familiesammenføres, får de anvist en bolig efter behov. Skal de familiesammenføres, bliver de midlertidigt boligplaceret, indtil sammenføringen er gennemført – typisk efter 9-10 måneder.«

En fidus?

Det er temmeligt usikkert om flygtningenes ’fidus’ reelt set bringer nogen frem i boligkøen – i Tårnby får det ingen betydning for den pågældende familie, udtaler borgmesteren til Information.

Det skyldes, at den pligt, kommunerne har til at anvise flygtninge en permanent bolig, fortolkes temmeligt løst.

I et notat af 25. oktober 2016 skriver Udlændinge- og Integrationsministeriet en vejledning til kommunalbestyrelserne:

»For at sikre smidigere rammer for kommunernes boligplacering af flygtninge er det med lov nr. 665 af 8. juni 2016 om ændring af integrationsloven og forskellige andre love bl.a. blevet præciseret, at kommunernes forpligtelse til at finde en permanent bolig indtræder, »når det er muligt« og ikke som tidligere »snarest muligt«.

Ændringen tydeliggør, at kommunen ikke er forpligtet til at finde en permanent bolig inden for en bestemt frist, og at kommunen ikke er forpligtet til at sætte opgaven med at finde permanente boliger til flygtninge over behovet for at finde boliger til andre borgere med behov for hjælp hertil.«

Landets kommuner er altså ikke forpligtet til at rykke nogen frem i boligkøen, hvis man skal tro ministeriets eget notat.

Et hul?

København fik deres første flygtninge, som skulle boligplaceres, 1. maj 2016, og det ansvar ligger på Anna Mee Allerslev (R), borgmester for beskæftigelses- og integrationsforvaltningen i København:

»På landsplan var det sidste år kun 80, der søgte om asyl efter at have opnået familiesammenføring. Vi har ikke nogen eksempler i København. Jeg har talt med mine fagfolk, og de siger, at det ikke er et problem, vi har mødt endnu.«

Derfor kan hun ikke se noget, der skal lappes i Integrationsloven.

»Jeg kan ikke se, at der er nogen huller i loven. Det er en storm i et glas vand, hvor der er en partipolitisk interesse i at udstille mennesker på den grimmeste vis. Det er pinligt for vores demokrati, pinligt for vores folkestyre, at man sidder på Christiansborg og pisker en stemning op, som vi slet ikke kan genkende i kommunerne. Den meget, meget virkelighedsfjerne debat er direkte skadelig for den integration, vi på tværs af partier prøver at lave lokalt.«

Det ændrer alt sammen ikke noget for udlændinge- og integrationsminister Inger Støjberg (V), som i et e-mailsvar til Information skriver:

»Muligheden for at spekulere i det foreligger, og vi har set hele 388 sager, hvor personer i de to foregående år har skiftet fra at være familiesammenførte til at søge asyl. Derfor vil jeg som tidligere nævnt gennemgå lovningen med kritiske briller. Det skal ikke være sådan, at man kan shoppe rundt efter det mest attraktive opholdsgrundlag, når man kommer til Danmark.«