Det er kvinderne selv, der ikke gider spille musik. De udviser endda offermentalitet, når de kritiserer den skæve kønsfordeling. Og det skal nok gå alt sammen.

Siden diskussionen om Roskilde Festivalens skæve kønsfordeling begyndte for to uger siden, har det ikke skortet på refleksreaktioner og korslagte arme i den kønskonservative lejr.

Tallene er ellers ligetil, når det gælder kønsfordelingen på nationens store musikfestivaler. Cirka 17 pct. er kvinder på årets Roskilde Festival. Cirka 23 pct. på Smukfest og 18 pct. på Northside. Procentsatserne svarer til de 20 pct., der er den kvindelige repræsentation i musiklivet generelt herhjemme, som det blev dokumenteret i sidste års rapport Kønsbalancen i Rytmisk Musik.

Først i de seneste årtier er vi for alvor begyndt at bløde op på tusind år gamle mandsdominerede magtstrukturer. Og ubalancen er stadig i fuld effekt. Inden for musik starter det i skolerne, hvor drengene griber de dominerende instrumenter (guitar, trommer, bas), mens pigerne udfylder rollen som den sociale lim – og i bedste fald griber mikrofonen, i værste fald rasleægget. Popkollo i Sverige og sidste års Pop-Pilot i Danmark er musiklejrskoler kun for piger, hvor man forsøger at ændre på disse sociale mønstre og give de generelt mere tilbageholdende piger mere plads. Men det er kun et lille skridt.

Som kvindelig musiker træder man nemlig ud i et musikliv, hvor man kan rende ind i seksualisering og spørgsmålstegn ved teknisk og kompositorisk kunnen. Et musikliv, der stadig er fyldt med mandlige gatekeepere: Bookere, pladeselskabsfolk, musikerforeninger, musikjournalister. Helt uforvarende og uden onde hensigter – det er vigtigt at pointere – så har de selvfølgelig nogle kønnede præferencer og relationer, der reproducerer mandsdominerede strukturer.

Ja, man kunne endda argumentere for, at de kvinder, der har klaret sig igennem systemet og skabt sig en musikkarriere er af en særlig hårdfør og indædt støbning, der fortjener ekstra opmærksomhed. Lige som man uden problemer kan pege på brillante aktuelle kvinder, der ikke spiller på årets festivaler: Grimes, Jenny Hval, Anna Von Hausswolff, Julia Holter, Cooly G, Marnie Stern, Mariam The Believer, Selvhenter, CTM.

Desværre findes der en betonmur, som eksklusivt omkranser kønsdebatten i Danmark. Mens der diskuteres og kæmpes for aktive ændringer på et væld af andre områder i samfundet såsom økonomi, uddannelse og sundhed, så rejses der børster, når man vil diskutere kønspolitik. De kønskonservative mener, uanset politisk observans, at en aktiv indsats for en bedre kønsbalance kun er af det onde. Og begynder man at tale om systemiske modstande, så render man ind i en liberal idealisme, der hævder, at det altid er den bedste, der vinder.

Men det er en tanke, der forudsætter at det dominerende køn kan tænke og handle kønsneutralt. Og det forudsætter, at vi befinder os i en naturligt ligestillet verden, som ikke gennem årtusinder har vanrøgtet kønsbalancen og dermed skabt et tonstungt hierarki, der favoriserer mænd. Og det er der vel ikke nogen, der seriøst mener?

Det kan i hvert fald let gøres bedre: Den svenske festival Way Out West har i år booket 35 pct. kvinder. Så lad os dog få speedet processen op – på alle niveauer. Festivalerne kan gentænke deres bookingprocedurer og forsøge aktivt at forbedre kønsbalancen uden at give køb på kvalitet. Musikunderviserne kan udfordre alfahannernes dominans i skolerne. Pladeselskaber, musikpresse, musikerforeninger og bookere kan give sig selv et serviceeftersyn og undersøge hvilke strukturer og vaner, der favoriserer mandekønnet.

Det ser ud til, at vi er inde i en positiv udvikling. Det vælter frem med spændende kvindelige musikere. Men festivalerne taler imod den udvikling, og hvis ikke kvinderne får plads, så får de ikke lov at blive forbilleder for nye generationer.

Det er også en udvikling, der kan gå i stå. Vi har før haft tilbagefald, når det kommer til kønspolitisk diskussion og nytænkning. Tænk bare på 80’ernes nærmest hadske modreaktion på 70’ernes feminisme. Det må ikke ske igen, og det kræver, at alle parter opbløder deres positioner. Ellers så ender det i polarisering, radikalisering, beton.

Der skal ikke måles i millimeter, og der skal ikke tænkes i kvoter. Men vi har brug for øget kønspolitisk bevidsthed. Uden vrede, uden korslagte arme. Lad dog betonen smuldre.