»Wlliam«, »Hiyab«, »Abdek«, »Islam«, »Inger Marie« står der på en række garderobekasser, som er stoppet med multifarvede termostøvler, elefanthuer og flyverdragter. Børnehaven Nordstjernen huser alle de børn i børnehavealderen, der bor i den nordlige del af Langeland: 18 danske børn og 8 asylbørn.

Nordstjernens leder Susse Lentz er ikke i tvivl om, at den relativt store andel asylbørn er med til at sikre, at familier, som er bosat på Nordøen, ikke er nødt til at køre 20 kilometer sydpå til børnehaven i Simmerbølle.

»Rent menneskeligt tror jeg på, at jo større viden børn får om andre mennesker, jo mere rummelige bliver de. Men hvis vi tager de økonomiske briller på, er det også klart, at asylbørnene er med til at holde liv i børnehaven,« siger hun.

Den samme melding lyder ude på legepladsen, hvor 62-årige Claus Vedkær, som arbejder i SFO’en, låser mooncars og legetøjstraktorer ud af et skur til Roman og Hamid. Flaget i flagstangen blafrer stik nord, samme retning som grenene på de bare træer vender, og sneen fyger hen over asfaltunderlaget. Claus Vedkær er iklædt kedeldragt, træsko og arbejdshandsker. Han har ikke haft så mange børn i SFO’en, som han har nu, siden hans egen datter gik ud for ti år siden. Og det er ikke bare på legepladsen, han kan mærke Langeland Kommunes såkaldte asylindustri, som dækker over, at kommunen driver fem centre på øen og 13 centre andre steder i landet. Den kan han også tydeligt mærke i sit privatliv. Fra april er der nemlig ikke nok timer til ham i SFO’en, og de job, som den tidligere militærmand og landmand har søgt, er alle inden for asylområdet.

Heller ikke Nordskolen, som også holder til i den røde murstensbygning, ville eksistere, hvis det ikke var for asylbørn, mener Claus Vedkær.

Så sort mener Nordskolens leder, Jens Winther, dog ikke, det ser ud, men han anerkender, at flygtningeeleverne betyder en hel del. For eksempel at den lille skole, som har cirka 80 danske elever og 16 flygtningelever, nu har tre ekstra medarbejdere ansat. Men også på et helt lavpraktisk niveau kan skolelederen se konkrete fordele. For eksempel betyder flere ansatte, at de kan sætte flere værksteder og aktiviteter i gang. Han har også fået en opringning fra en lokal fodboldklub, som havde problemer med at stille hold og derfor fik flygtninge med på holdet. Og sidste år bevilligede Udlændingestyrelsen penge til en bus, som kunne køre flygtningeeleverne til svømning i Svendborg. Det kostede ikke meget for Jens Winther at opgradere bussen til en større model, så de danske elever også kunne få den svømmeundervisning, som de ellers ikke har haft mulighed for til daglig.

»Når vi slår det sammen, kan vi meget mere. Det er den slags muligheder, vi hele tiden søger,« siger han.

Bekymringer forsvinder

Den indstilling møder man vidt og bredt på Langeland. Også uden for øen har man fundet ud af, at der er penge i asylcentrene, fortæller Birgitte Romme og Zachary Whyte, som er antropologer på Københavns Universitet og har lavet feltarbejde i Jelling, på Norddjurs og på Langeland. Det er der kommet rapporten ’Den nye landbefolkning – Asylcenterets betydning og konsekvens for lokale fællesskaber i danske landdistrikter’ ud af. I den konkluderer de blandt andet, at de bekymringer, som mange borgere landet over udtrykte på borgermøder, før asylcentrene kom, i høj grad er forsvundet i dag.

Især tre bekymringer gik igen på borgermøderne: faldende huspriser, øget kriminalitet og frygt for at blive løbet over ende.

»Men folk har efterfølgende set, at der ikke sker noget med huspriserne, og det tværtimod heller ikke er godt for huspriserne at være nabo til en tom bygning,« siger Zachary Whyte.

»Og de ser, at asylcentrene afhjælper skolerne fra at lukke. Asylcentrene bliver en del af større forsøg på at opretholde et lokalsamfund med velfærdsinstitutioner,« tilføjer Birgitte Romme, som mener, at der i yderområderne er en grundlæggende fornemmelse af, at staten og velfærden har trukket sig længere og længere væk, og at man bliver nødt til at klare sig selv.

»Man er nogle steder vant til, at hvis man skal have gadebelysning, så laver man en bingoaften, hvor man samler penge ind til det.«

Hun mener, at centrene bliver en slags »kollektiv prøvelse på, hvor stærke vi er som lokalsamfund«.

»Hvis først min nabo og jeg begynder at skændes om flygtningene, så bliver vi splittet. Mål nummer ét er at holde sammen.«

Den lokale pragmatisme, som de to antropologer er stødt på, eksisterer på tværs af politiske tilhørsforhold. For selv om Dansk Folkeparti især får opbakning i yderområderne, betyder det ikke, at disse vælgere nødvendigvis er kritiske over for asylcentrene.

Det er Elisa Hansen, som er er lokalpolitiker i Langelands byråd, et godt eksempel på. Hun skiftede i december fra Dansk Folkeparti til Venstre, netop fordi hun var uenig med sine daværende partifæller om kommunens drift af asylcentre.

»Vi har 700 asylansøgere på Langeland, og det er vi nødt til, hvis pengene skal slå til. For mig er det et spørgsmål om at bevare Langeland som en selvstændig kommune. Partiet mener, at det er forkert, at vi driver asylcentre både lokalt og i andre kommuner, men der går jeg måske mere ind og ser på kommunens husholdningsbudget,« har Elisa Hansen sagt til Fyens Stiftstidende.

Ahmad og Juoan fra Syrien handler ind i Dagli’Brugsen i Tullebølle. De bor på byens nedlagte skole, som er blevet til et asylcenter for teenagedrenge i alderen 13-17 år. Ulrik Hasemann

Kædereaktion

Mens regeringen og KL for øjeblikket diskuterer, hvem der skal betale regningen for de mange asylansøgere, som for tiden bliver placeret rundt omkring i landet, viser rapporten fra Birgitte Romme og Zachary Whyte, at der også er en anden side af sagen. Forskerne peger på, at asylcentre som dem på Langeland indgår i et større kredsløb: Når der er en skole, flytter de lokale ikke ind til Rudkøbing. Når der er lokale indbyggere, er der en købmand. Og når der er en købmand, er der en sponsor til fodboldklubben.

Det kredsløb har Henrik Andersen, brugsuddeler i Daglig Brugsen i Tullebølle, som ligger midt på øen, forstået. Information møder Henrik Andersen, som har stribet slips på og en hobbykniv i skjortelommen, på hans kontor oven på Brugsen. Vi ankommer samtidig med to spinkle flygtningedrenge i dynejakker, som hver køber en ramme Pepsi, som de spænder fast på deres mountainbikes og dækker til med refleksveste, inden de tager cykelhjelme på og triller mod byens nedlagte skole, som siden marts sidste år har huset uledsagede teenagedrenge.

Henrik Andersen besluttede sig tidligt for at støtte projektet. Sammen med byens bager og idrætsforening arrangerede han et velkomstarrangement i hallen. Her fik asylansøgerne en ’goodiebag’ med produkter fra Coop – både for at de skulle føle sig velkomne, men også for at »vise, hvad vi har i Brugsen«. Han købte også et sortiment »etniske varer« hjem til butikken, men de vakte mere interesse hos de danske kunder end centerets teenagedrenge, som primært køber toastbrød, cola og kylling. Omsætningen fra det salg har ikke ligefrem medført flere ansatte i butikken.

Men det er »synergieffekten«, Henrik Andersen har fokus på.

»Vi støtter dem på asylcenteret, så pengene nok havner hos os, hvis de eksempelvis skal afholde et arrangement. På den måde fodrer vi hinanden. Hvis vi siger nej tak til pengene, så lægger de bare centeret et sted i Jylland,« siger han og tilføjer, at Fyns Politi nu kommer oftere forbi Langeland i deres rutinemæssige patruljering omkring distriktets asylcentre.

»Det kan betyde, at de, som kører bil, når de har drukket, bliver stoppet,« siger han.

Dårlige jokes

I starten hørte Henrik Andersen et par »dårlige jokes« om flygtninge og deres hudfarve blandt nogle af butikkens kunder. Han gav personalet besked på at slå ned på den slags på en høflig måde.

»Skal sådan et projekt lykkes, så skal den slags jokes stoppes. Vi har fra start sagt, at vi ikke vil spille med på den leg. Vi kan ikke leve med, at det splitter. Jeg kan ikke undvære halvdelen af mine kunder. Så eksisterer vi ikke om ti år som lille butik,« siger han og tilføjer, at det eneste problem, han har haft, er, at de unge forsøger at lave ID selv for at få lov at købe tobak.

»Det er ligesom alle andre unge mennesker. Det er ikke anderledes end en efterskole.«

Af alle de mennesker, som Information har stoppet rundt omkring på Langeland, er det kun en enkelt, som ikke vil have sit navn i avisen, som er utilfreds med øens asylindustri.

Agnete Rosenfeldt bor ved siden af centeret i Tullebølle. Hun ville nok hellere have beholdt den gamle skole, men de nye naboer generer hende ikke.

»Inden de kom, var jeg nok lidt bekymret. Men nu mærker jeg ikke noget til dem. Ikke andet end at vi mærker liv, og der er nogen, der griner og leger og siger hej.«

Den lille modstand, som stadig er tilbage, bunder ofte i en fejlagtige myter og forvirring om, hvor pengene til asylansøgere kommer fra, fortæller Zachary Whyte:

»Når kommunebilen kommer med mad til asylskolen, tænker nogen: ’Har vi så færre penge til Langelands ældre?’ De bliver mindet om et allerede eksisterende problem.«

Men bekymringerne fra borgermøderne om huspriser og kriminalitet ændrer sig primært til at handle om mere lavpraktiske hverdagsrelaterede ting. For eksempel hvis asylansøgerne cykler i den forkerte side af vejen, cykler tre på en cykel, sviner eller larmer.

»Det handler dels om, at de er dødsensangst for at køre dem ned. Men også om, at det ser rodet ud. Det er ud fra en ’sådan plejer vi ikke at gøre-logik’,« siger Birgitte Romme, som også mener, at den anderledes adfærd i det offentlige rum nogle gange aflæses som mangel på respekt over for lokalsamfundet.

»De tænker: ’okay, vi har accepterer, at I er her. Vi vil jer faktisk gerne. Når I sviner, så oplever vi det som, at I ikke vil os’.«

Mere end asylansøgere

Selv om det kan virke koldt og kynisk at have en profitorienteret tilgang til flygtningekrisen, er det samtidig også en tilgang, der åbner for, at flygtninge lokalt kan være alt muligt andet end asylansøgere, mener Birgitte Romme.

»I værdidebatten kan man ikke bare holde op med at være muslim eller sort. Men du kan holde op med at cykle i den forkerte side af vejen. Det er noget, du kan handle på.«

Hun mener, at tilflyttende københavnere ville blive mødt med den samme indstilling.

»Det handler langt hen ad vejen mere om, at de ikke opfører sig som lokale, end at de for eksempel er muslimer. På sin vis er det befriende, for så kan de lige så vel holde op med kun at være asylansøgere og også bare være kunder, fodboldspillere og elever. Det rum opstår aldrig i værdidebatten.«

Ulrik Hasemann