Min datter på syv år peger stolt på mig.

»Se, min far er vagt i dag,« siger hun til sin veninde fra 1. klasse og banker på skjoldet i min skudsikre vest.

»Hvorfor har du egentlig den på?« spørger hun og kigger op på mig.

Spørgsmålet er stillet nysgerrigt, neutralt – ikke med angst eller frygt. Hun er jo kun syv år.

Hvad skal jeg svare hende? Jeg vælger den praktiske vinkel og forklarer hende, at en skudsikker vest gør, at jeg ikke dør, hvis jeg bliver skudt.

»Men hvem skulle da skyde dig?«

Jeg når at konstatere antydningen af frygt i hendes øjne, inden jeg svarer hende, at hvis der nu skulle komme en bandit med en skyder, så er det jo meget rart at vide, at jeg ikke kommer til skade. Hun lader til at være tilfreds med den forklaring, eller også er det bare venindens insisteren på at lege, der lader mig slippe for at komme med yderligere forklaring.

Men tiden nærmer sig, hvor jeg bliver nødt til at forklare hende sagernes sammenhæng – hvorfor jeg fire gange om måneden er nødt til at sætte livet på spil for hendes skyld. En skæbne, jeg deler med en stor gruppe forældre på den jødiske Carolineskolen i København.

Vi er med i det frivillige vagtværn, der understøtter de professionelle vagters og politiets arbejde med dagligt at sikre, at vores børn overlever at gå i skole. For det er dét, det handler om: overlevelse.

Vi ved ikke, hvornår angrebet kommer, og vi ved heller ikke, hvilken slags angreb det vil være – varme eller kolde våben, som det hedder. Vi ved det ikke, men vi har forberedt os på det meste. Vi har fået undervisning og uddannelse og øvelser gennemført af professionelle sikkerhedsfolk.

Det føles så urimeligt

Man kan spørge, hvorfor vi spilder vores tid med at stå vagt, når politiet også er til stede med deres skarpladte våben: Det gør vi, fordi vi ved, hvordan området ser ud på en almindelig dag. Vi ved, hvem der bevæger sig på gaderne, hvornår. Vi ved, hvem der må komme ind – og hvem der ikke må komme ind.

Og sagen er, at vi også stod vagt før den 15. februar 2015, før politiet kom. Vi står der nok også, hvis politiet er væk igen engang. Når man står vagt, presser to modsatrettede strømme af tanker sig på:

Den ene handler om det tragiske i, at vores børn går i en skole, der er under belejring. Takket være den tætte sikkerhed er vi stadig i stand til at komme ind og ud af skolen. Men alt kontrolleres. Ind- og udgange er overvågede både af mennesker og elektroniske systemer.

Grænserne for skolens lilleputrige patruljeres grundigere end Berlin-muren i sin tid, og det var lettere at komme gennem Checkpoint Charlie, end det er at komme ind på vores skole. Det føles så urimeligt, at vores børn skal vokse op i denne krigstilstand.

Hvorfor?

Svaret er lige så enkelt, som det er rystende: Det er sådan, fordi vores børn er jøder. De jødiske mindretal i Europa er i dag så udsatte, at statsmagten mange steder leverer svært bevæbnet beskyttelse til de jødiske samfund.

Antisemitiske hændelser eksploderer i disse år, og angrebene på jødiske mål finder sted med alt for jævne mellemrum i Europa – også i Danmark, hvor en vagt for halvandet år siden betalte den højeste pris for at beskytte en fest i det jødiske forsamlingshus i København.

Eleverne på skolen har også øvelser. De handler om at træne, hvad man skal gøre i tilfælde af et angreb. Man skal ikke tage sine sko på, hvis man skal evakueres – man skal bare løbe. Sådan noget véd min lille pige på syv år. Nogle børn har svært ved at sove om natten, for vi er nødt til at lære dem, hvad de skal gøre, hvis de ser et menneske med et bombebælte, en pistol eller andet – hvilket desværre er et realistisk scenarie.

Følelsen af uretfærdighed er rystende, men det er ikke tid til at være rystet, når man er på vagt. Det gælder om at være opmærksom. Flere gange om måneden spottes mistænkelige personer i området. Nogle observerer vores rutiner. Nogle går rundt om vores indhegnede skole og tjekker låse og installationer. Andre tager billeder. Det er vores daglige kamp på gaden mod de mørke ideologier.

Overvejer at emigrere

Og her kommer så den anden strøm af tanker og følelser, nemlig følelsen af ultimativ mening. Jeg står her for at forsvare mine børns liv. Skulle noget ske, har jeg gjort, hvad jeg kunne. Den tanke sniger sig endda ind, at skulle jeg blive det første offer, ville det være OK. Alle forældre er klar til at dø for deres børn. Det er heldigvis de færreste i Danmark, der konfronteres med den mulighed dagligt. Men hvis ens børn er jøder, så er det virkeligheden. Virkeligheden er krig.

Jøderne i Danmark og i de fleste andre europæiske lande er få, og de bliver færre. Alene de seneste to år er 20.000 jøder emigreret fra Frankrig. Jødernes vurdering er, at situationen ikke er holdbar, og at det ikke bliver bedre.

Jeg er ikke jøde. Jeg har giftet mig ind i det. Mine børn er jødiske – men jeg er lavet af leverpostej, har blå øjne og er døbt. Jeg var ikke forberedt på denne situation.

Flere forældre overvejer at emigrere. Jævnligt taler vi om, hvilke lande, der er mere sikre. Israel er oplagt, men andre lande er også på dagsordenen. Vi taler om, hvad der vil ske, hvis vi ikke emigrerer. Hvordan er fremtiden for jøderne i Danmark? Vil truslen blive mindre? Næppe.

Vi kan se frem til en tilværelse, hvor det smarteste at lade være at tale om, hvem man er, og når man deltager i jødiske begivenheder at vænne sig til, at det foregår under svær bevogtning, fordi der konstant er en trussel på vores liv.

Hvad gør staten?

Man hører ofte, at terroristerne ikke må vinde. Hvad betyder det? At vi ikke skal leve i frygt? Det gør vi. Har terroristerne så vundet? Og er spørgsmålet ikke rettere, om terrorister overhovedet kan tabe? Hvor mange angreb skal der til, før frygten, som jøderne for længst har vænnet sig til, begynder at sprede sig til andre?

Foreløbig er det få, som føler sig rigtig truet. Man kan måske have nogle perifere forestillinger, når man skifter til metroen på Nørreport, men det er glemt, så snart toget ruller ud i dagslyset igen. Angsten er ikke allestedsnærværende, som den er for jøderne.

Men jøderne har været skræmt i mange, mange år, så for dem er der intet nyt under solen. Det er os andre, der skal bruge noget tid på at vænne sig til krigens virkelighed. Vi voksede op med en forestilling om fred, velfærd og sikkerhed. Vi lærte, at jøderne var forfulgte – ikke, at jøderne er forfulgte. Vi havde ikke forestillet os, at vi skulle iføre os skudsikre veste for at passe på vores børn.

Hvad skal der ske? Hvad kan og skal det danske samfund gøre? Er der tale om en accept af, at sådan er det? Og så længe jøderne er i landet, er vi nødt til at passe på dem?

Den danske stat, det danske politi og Politiets Efterretningstjeneste gør en enorm indsats, som de ikke kan takkes nok for. Men hvad skal der ske på længere sigt? Ingen har lyst til at leve hele sit liv i krig. Hvordan kan Danmark blive et sikkert hjem for alle minoriteter?

Hvem bliver de næste, der skal leve i frygt? De homoseksuelle? Ateisterne? Eller andre, der ikke kan få lov til bare at være dem, de er?