I en erklæring, man kan læse på den venstreorienterede hjemmeside Modkraft.dk, med overskriften »Jagtvej 69 skal aldrig styres af penge!« pustes der liv i den betændte debat om Ungdomshuset, der har raset i Københavns Kommune i mange år. Erklæringen, der er underskrevet af en række venstreorienterede grupperinger – inklusiv Enhedslisten – på Nørrebro tager kraftigt afstand fra virksomhedens planer. Som det proklameres: »Jagtvej 69 tilhører Nørrebro, arbejderbevægelsen, kvindebevægelsen, de unge, de gamle, de fattige og alle derimellem – IKKE en hvilken som helst virksomhed med penge på kontoen.« Dermed er tonen slået an. De lover protester, hvis udviklingen af Jagtvej 69 sker uden at lokalområdet inddrages. Endnu et kapitel føjes til historien om Nørrebro og huset på Jagtvej, der vedbliver med at være omdrejningspunkt i stiden om, hvem og hvordan forskellige grupper i samfundet har mulighed for og ret til at påvirke byens udvikling.Selvforståelsen som tolerant og mangfoldig storby fik et skud for boven, da nedrivningen af Ungdomshuset på Jagtvej 69 var en realitet. København slikker stadig sårene efter nedrivningen af Ungdomshuset, der både kostede politisk prestige og mange millioner i udgifter til oprydning. Kampen om Ungdomshuset afslørede en afgrundsdyb kløft mellem store grupper af unge og kreative miljøer og det formelle bureaukrati, der ikke forstod deres sprog og kultur. Ligesom man ikke anerkendte det, miljøet omkring Ungdomshuset opfattede som et legitimt krav på ejerskab.

Faderhuset fik, assisteret af ordensmagten og politikere, der for længst havde tabt kampen om huset, gennemtrumfet sin vilje. Den 1. marts 2007 fjernede man et fristed for en stor gruppe af unge, der fandt et alternativt fællesskab uden for flertallets normer. Det var samtidig i de år, den politisk retorik flød over med lovprisninger af den kreative klasse og slogans som »København – Kreativ By« og »Europas kreative hovedstad« cirkulerede i hobetal. En skærende kontrast til den udvikling, der blev accelereret af stærkt stigende huspriser, der skubbede de selvsamme kreative ud af byen.

Tillidskrise

Huset på Jagtvej, der emmede af københavnerhistorie blev opført i 1897 som Arbejdernes Forsamlingsbygning. Symbolikken var ikke til at tage fejl af. Bygningen havde været en bastion i arbejder- og kvindebevægelsen op gennem det 20. århundrede. Huset havde samtidig lagt scene til et utal af kunstnere, der bl.a. talte senere verdensnavne som Björk og Nick Cave, der begge gav koncerter i huset inden deres musikkarrierer for alvor tog fart. Det var et kulturelt åndehul for generationer af københavnere, der følte de havde brug for et helle. Nu var det slut.

De efterfølgende uroligheder og gadekampe blev kortvarigt en del af nyhedsbilledet verden over, og Københavns selvbillede fik alvorlige ridser i lakken. En gruppes magtesløshed blev omsat til de værste uroligheder i flere årtier. Og som de fik sat byen i brand, fordampede sympatien for de unges sag langsomt.

Mange har spurgt sig selv, hvordan det kunne gå så galt. En årsag, der tit anføres, er den afgrundsdybe tillidskrise mellem et bureaukratisk system, der holder sig strikt til det, man opfattede som ufleksible regler og ugennemskuelige procedurer, og så de mange kulturer, der står uden for systemet og fungerer på fundamentalt andre præmisser. Det viste med al tydelighed, at systemets tænkning er en anden end ungdomskulturens, og chancen for, at de to kunne mødes, uendeligt lille.

Ungdomshuset om igen

I 2007 toppede det buldrende opsving på det danske boligmarked, der for altid ændrede byens sociale profil. København var ikke til at kende igen.

Fra i fattig-80’erne at være en nedslidt og forarmet by på randen af konkurs, som indbyggerne flygtede ud af, når chancen bød sig, var det nu jubeloptimisme udtrykt i travle byggekraner, der indtog bybilledet.

Det kunne mærkes på huspriserne. Og det satte pres på de sidste åndehuller byen. Ældre bygninger, som få overhovedet kendte eksistensen af, var over årene blevet omdannet fra industri til billige kontorer, atelierer og spillesteder. Det var dengang, byen var ved at drukne i forladte bygninger, som ingen brugte.

De var nu pludselig attraktive investeringsobjekter med deres centrale placering i byen. Og langsomt, men sikkert, forsvandt byens mange billige kvadratmeter. På den tid sagde man, at der boede flere københavnske kunstnere i Berlin end i København. Berlin er »Poor but Sexy«. København bare dyr. Og efter Ungdomshuset nu også et billede på intolerance over for de kreative miljøer, der er med til at blæse liv i byen.

Det, der lignede en kamp om en enkelt bygning, var i virkeligheden en anledning til at artikulere en kamp om byen som sådan. Og oven i det en masse andre frustrationer, der fandt deres form i protesterne. En kamp om hvem, der reelt har mulighed for at præge byens udvikling. Og ikke mindst hvordan der findes plads til borgere, der ikke taler et sprog, som kommunen forstår og anerkender.

Et nyt sprog i bureaukratiet

Det er de færreste, der ved, at optøjerne omkring Ungdomshuset på Jagtvej var skræmmende tæt på at gentage sig i 2009. Denne gang med Folkets Hus på Nørrebro som omdrejningspunkt.

Kun en feberredning i sidste øjeblik forhindrede, hvad mange frygtede. Nemlig at situationen eskalerede som efter rydningen af Ungdomshuset.

Det, der nemt kunne være blevet endnu et skoleeksempel på, hvordan den demokratisk samtale kan bryde sammen, viste i stedet, at Københavns Kommunes politikere og forvaltning tvunget af omstændighederne langsomt lærte at lytte til en gruppe, der ikke taler et sprog, de forstår.

Folkets hus

Folkets Hus i København er ligesom Ungdomshuset et hus med en helt særlig historie om selvorganisering. Siden 1970’erne var Folkets Hus blevet anvendt af forskellige grupper uden, at brugsretten dog var afklaret.

I 2009 blev det politisk besluttet at Folkets Hus skulle normaliseres ligesom andre kulturtilbud i København. Det betød, at der blev stillet krav om, at der skulle udarbejdes en kontrakt og betales husleje. Og hvis brugerne nægtede, ville det i sidste ende reelt betyde en rydning af huset.

Det skabte røre i brugergruppen omkring Folkets Hus, der hurtigt rettede henvendelse til Kulturudvalget i København.

Med Ungdomshuset i frisk erindring blev optrapningen af konflikten afværget i sidste øjeblik, da et rødt flertal i Kultur- og Fritidsudvalget stoppede processen og indledte forhandlinger med Folkets Hus om etableringen af en permanent forankring i huset.

Bolsjefabrikken

Eksemplet med Folkets Hus viser en ny tendens i København Kommunes forvaltning af de mange kvadratemeter, kommunen råder over. Det er ganske enkelt Danmarks største ejendomsportefølje.

De senere år har der været en lang række sager, hvor et flertal i kulturudvalget har forsøgt at ændre praksis for, hvordan man anvender de mange kvadratmeter og fører dialog med de mange frivillige foreninger. Et eksempel er Bolsjefabrikken i Ragnhildgade. Bolsjefabrikken er drevet af frivillige og huser forskellige non-profit-kulturelle foreninger og aktiviteter.

De blev med kort varsel opsagt fra deres oprindelige lejemål.Kommunen tog hurtigt initiativ til at invitere brugerne ind på rådhuset, og sammen med politikerne i Kulturudvalget udpegede man Ragnhildgade som en mulig erstatning. Inden for få dage havde de fået nøglen til huset.

Så måske, mens kampen om tomten 69 nu truer med at tage en omgang mere, er der andre eksempler på, at en lektie i kommunikation kan gavne – selv mellem parter, der taler så forskellige sprog.