Debatten, der har fulgt i kølvandet på Københavns Kommunes oplæg om en forsøgsvis legalisering af hash, savner af og til nuancer, når den reduceres til enkle udsagn som, at hash er hash, og at enten er man for, eller også er man imod legalisering. Information har sat to af de tydelige stemmer i debatten sammen for at se, hvor langt afstanden reelt er mellem deres synspunkter. På den ene side Københavns tidligere socialoverlæge Peter Ege, der i årevis har været fortaler for en legalisering, og på den anden side professor i psykiatri Merete Nordentoft, der næsten lige så længe har været modstander.

– Hvis vi starter med cannabis til medicinsk brug f.eks. til scleroseramte eller kræftpatienter, hvad er så det samfundsmæssige problem her?

Peter Ege (PE): »Nogen får det legalt som medicin som pille eller spray, andre erhverver det illegalt, fordi de foretrækker at ryge det for at symptomdæmpe. For mig at se er der intet problem overhovedet.«

Merete Nordentoft (MN): »Jeg er helt enig. At bruge det som lægemiddel på de indikationer, hvor det hjælper, er fuldstændigt problemfrit. Det er bare en god idé.«

Hjemmedyrkerne

– En anden kategori er dem, der dyrker et par hampeplanter i haven til eget forbrug?

MN: »Dem ved jeg ikke så meget om. For mig at se er det slet ikke det centrale problem.«

PE: »Der findes ikke tal for, hvor omfattende hjemmedyrkningen er. Men det er ikke hjemmedyrkerne, man ser kontakte det psykiatriske system, så formentlig er det et fredeligt folkefærd.«

»Men selvfølgelig kan der også i denne kategori være nogle, der ryger for meget.«

MN: »Alle de personer, jeg har haft kontakt med, som er kommet i forbindelse med det psykiatriske behandlingssystem, er alle nogle, der har købt deres hash.«

Partyrygerne

– Den næste kategori kan vi kalde partyrygere. Det er især unge, som bruger cannabis til fester på linje med alkohol?

PE: »Hash er et udpræget ungdomsfænomen. De fleste holder op igen, når de bliver 25-26 år, selv om de har røget tæt. Det er i øvrigt helt det samme, man ser med forbruget af alkohol.«

MN: »Her er det, det begynder at være et problem. Cirka fem procent af 15-34 årige har et forbrug på mindst én gang om måneden. Heriblandt er der så en del unge, som er særligt sårbare, og som kan ende med at udvikle en hashpsykose.«

»Det har overrasket mig, at selv et relativt sjældent forbrug som én gang om måneden kan holde folk fast i en psykose. Formentlig sker det ikke for de fleste, men risikoen stiger klart ved et hyppigere forbrug.«

PE: »Jeg er for så vidt enig. Men hashen kan være en markør for noget andet, og jeg har svært ved at forestille mig, at et hashforbrug én gang om måneden er nok til at udløse en psykose. Dem, vi ser i behandlingssystemet, er dem, der ryger hver dag i store mængder. Rårygerne kan man kalde dem. De kan typisk ikke finde ud af at klare deres eget liv. Mange af problemrygerne er på overførselsindkomst eller er arbejdsløse.«

Problemrygerne

– Dermed er vi nået til den sidste kategori: Alle dem, der får problemer ved at have et cannabisforbrug. Sundhedsstyrelsen regner med godt 10.000 hashmisbrugere?

MN: »Det er en gruppe, der er dårligt stillet. De har svært ved at få tilværelsen til at fungere. Men jeg tror, at tallet må være noget højere, mindst dobbelt så højt.«

PE: »Det er ikke nok. Jeg tror, at der kan være op til 10 gange så mange med et problemforbrug, altså omkring 100.000. Vi ved, at det langtfra er alle med problemer, der kommer i behandling, det er sikkert kun ganske få procent. Men to ud af tre, der i dag kommer i behandlingstilbud i København, har hash som hovedmisbrug.«

MN: »Vi har også konstateret en underdiagnosticering forstået på den måde, at kun ca. halvdelen af dem, der har en hashdiagnose, det vil sige skadelig brug eller afhængighed, bliver indskrevet med den diagnose. Vi kan se, at problemrygerne bliver trukket ned i uvirksomhed, dropper ud af skolen og bliver fastholdt i kontanthjælpssystemet af hashen.«

PE: »Det gælder ikke kun for hashbrugere. Det gælder for alle, som sovser sig ind i et misbrug, at de klarer sig dårligt.«

– Hvad er problemet for problembrugerne?

MN: »Der er navnlig to problemer. For det første er der hashpsykosen, som typisk er forestillinger om forfølgelse, f.eks. at man tror, at ens forældre filmer en, eller hørehallucinationer – at man hører lyde eller stemmer inde i hovedet. Men det andet problem er egentlig større efter min mening: De får i stigende grad svært ved at engagere sig, mangler energi og trækkes i stedet ned i sumpen.«

PE: »Man siger, at de bliver fastholdt i en social marginalisering. Kort fortalt er der tale om tempotab og sløvhed. Men det er ikke rigtigt, at antallet af hashpsykoser er steget.«

MN: »Det er det da! De danske tal for psykoser er steget, godt nok ikke så meget som depression, angst eller antal tilfælde af ADHD er steget, men hvis vi ser på antallet af patienter i ambulant behandlingstilbud på grund af skizofreni, er det steget fra 6.000 i 1999 til 9.000 i 2009 og det er tal, der er baseret på oplysninger om hele den danske befolkning.«

PE: »Jeg tænker navnlig på en stor britisk undersøgelse, hvor der indgik 600.000 patienter. Der var kurven for hashpsykoser flad som et vandspejl.«

MN: »Jeg er med på, at der også kan være tale om den såkaldte stærekasseeffekt, altså hvor der er en stærekasse, flytter der også en stær ind, men det ræsonnement forudsætter, at vi tidligere skulle have overset tilfælde af psykose.«

PE: »Det er i hvert fald en kendt erfaring, at hvis man åbner et nyt behandlingstilbud, så skal der nok komme kunder. Men vi ved også, at der typisk går mange år, fra man begynder et misbrug, til man erkender, at man har behov for hjælp.«

MN: »Der er selvfølgelig også spørgsmålet om, i hvor stor udstrækning hashforbruget er et forsøg på selvmedicinering. Under alle omstændigheder kan man konstatere en klar dosisresponseffekt, altså jo mere man har røget, jo større er risikoen. Og jo tidligere, man er startet, jo større risiko for udvikling af psykose. Det er kort sagt farligt at begynde at ryge hash, og det er sundt at holde op.«

– Hvad kan man gøre for problembrugerne?

MN: »De skal da have hjælp.«

PE: »Ja, hvis de udvikler skizofreni eller paranoia, skal de have hjælp. Og hvis de sumper og ødelægger sig selv, skal de have hjælp til enten at nedsætte deres forbrug eller holde helt op. Der et voldsomt behov for hjælp især til de helt unge.«

– Hvilken alder har ’de helt unge’ i denne sammenhæng?

PE: »Hvis man er under 18 år, skal man slet ikke ryge, for der er man stadig under udvikling, og samtidig er det en periode i livet, hvor man bliver mødt med store krav, f.eks. i form af uddannelse.«

MN: »Jeg vil godt forlænge tidsrummet til op i 20’erne. Det er i hele den periode, man kan se, at hashen dræner mange for fremdrift i livet, så de går i stå.«

PE: »I den forbindelse må vi ikke glemme, at akkurat det samme gælder for de andre rusmidler. Måske er vi bare mere vant til at se, at folk kan drikke sig ud af en uddannelse eller en karriere.«

Legalisering ja eller nej?

– Når I gør regnebrættet op, så siger du nej til legalisering, Merete Nordentoft?

MN: »Ja, jeg er bange for den blåstempling, som en legalisering vil betyde. Når det er forbudt, er der trods alt en barriere, som man skal overtræde. En legalisering vil føre til et større forbrug, især blandt de sårbare unge. Én ting er, at mange uddannelsesteder i forvejen har fredagsbar, men skal de også til at have en torsdagsbong? I forvejen er det jo velkendt, at begrænset tilgængelighed også begrænser forbruget. Tænk bare på slikhylderne ved kasserne i supermarkedet eller reduktionen i tobaksrygning, der på få år er faldet fra 40 til 20 procent, fordi det er blevet mere besværligt at ryge.«

PE: »Jeg hæfter mig ved, at der er tale om unge, som ikke er helt så lovmedholdige som ældre medborgere. De fleste unge hashbrugere opfatter forbuddet som urimeligt, og det er i sig selv et problem. Dernæst er der ingen sammenhæng mellem kontrolniveauet og forbruget, altså at mere kontrol skulle føre til mindre forbrug, det viser erfaringerne fra amerikanske stater og Australien. Dernæst gælder det, at hvis man legaliserer, holder man jo ikke op med at regulere. En legalisering vil tværtimod give muligheder for regulering, som ikke findes i dag, simpelthen fordi stoffet er forbudt. Endelig er der spørgsmålet om kriminaliteten, banderne, de sorte penge og så det helt håbløse, at over 10.000 hvert år får en plettet straffeattest for overtrædelse af loven om euforiserende stoffer, hvoraf langt de fleste må være for besiddelse af hash. Og til allersidst vil jeg nævne, at alle rusmiddelforskere er enige om, at alkohol er langt farligere end hash.«

MN: »Noget af det er vi ikke så uenige om. Jeg går ikke ind for den nultolerancepolitik, som VK-regeringen har indført. Selvfølgelig burde der gælde en bagatelgrænse, så man ikke bliver straffet og registreret for besiddelse af et par gram hash. Det er også korrekt, at rigtig mange flere dør af alkoholskader end af hash. Men for mig er der et stort skridt til, at staten så skal sælge det. Staten skal jo kunne konkurrere med banderne på både pris og kvalitet, og prisen er jo dermed nødt til at være lavere end det, som banderne kan sælge det til, så jeg synes, der er for mange dilemmaer ved en legalisering. Endelig tror jeg slet ikke på, at medlemmerne af banderne vil opgive kriminalitet og tage en hf-uddannelse i stedet, hvis hash legaliseres. De skal nok finde andet at tjene deres penge på.«