Uligheder udgør et voksende problem i et omfang, så det kan måle sig med klimaforandringernes udfordringer for menneskeheden. Det skyldes på den ene side, at visse uligheder er voksende, og på den anden side, at uligheder i stadigt ringere grad kan forsvares.

Den erkendelse breder sig heldigvis, så derfor er der håb om, at verden snart lægger det 20. århundredes konkurrence mellem nationer bag sig og i stedet fokuserer på det enkelte menneskes velfærd og muligheder. Skulle det ske, bliver det 21. århundrede humanismens endelige gennembrud.

Klimaforandringernes betydning er efterhånden uanfægtet, og som det fremgik af Knud Vilbys kronik her i Information d. 30. januar, kræver de et paradigmatisk skift i vores forståelse af politik og samfund. Men udgør uligheder en lige så stor udfordring af vores konventionelle tænkemåde? Så afgjort!

Voksende uligheder

De økonomiske uligheder vokser i rigtigt mange lande, såvel fattige som rige. Den rigeste ene procent af amerikanerne tjener nu 20 procent af de samlede indkomster i USA mod 10 procent for 30 år siden, og den rigeste 0,01 procent tjener nu næsten fem procent af de samlede indkomster mod én procent i 1980. Det samme gælder i langt de fleste lande, og selv i Norden er de økonomiske uligheder stigende.

På globalt plan er de økonomiske uligheder efter alt at dømme også i vækst. De kan udregnes på forskellige måder, og den voldsomme reduktion af fattigdommen i Kina og Indien trækker heldigvis i den rigtige retning. Samtidig har mange fattige lande haft en solid vækst de seneste 20 år, mens væksten som bekendt er aftaget i de rige lande og endda har været negativ nogle steder de senere år.

Ikke desto mindre har væksten ikke nået de fattige i væsentligt omfang. Da de rigeste samtidig har formået at øge deres indkomster betragteligt i de rige lande til trods for den manglende vækst, er den globale ulighed mellem rig og fattig vokset.

De sociale og politiske uligheder er sværere at gøre op, men mange velfærdsindikatorer (børnedødelighed, uddannelsesniveau osv.) viser, at fattige lande så småt er begyndt at indhente de rige lande. Der ligger dog et problem gemt i disse gennemsnitsberegninger, idet den fattigste del af befolkningerne i fattige lande ikke mærker så meget til velfærdsfremgangen.

Stigende utilfredshed

Mere afgørende end udviklingen i de forskellige uligheder er sandsynligvis den voksende utilfredshed med tingenes tilstand. Uligheder har jo kendetegnet menneskelivet fra de tidligste tider, men de har kun sjældent ført til forandring – med Den Franske Revolution og slaveriets ophævelse som væsentlige undtagelser.

I globaliseringens og informationsteknologiens tidsalder er mulighederne for at sløre uligheder imidlertid drastisk reduceret. Uretfærdigheder baseret på strukturelle uligheder kommunikeres til offentligheden med en hidtil uset øjeblikkelighed.

Når en kvinde voldtages og dræbes i New Delhi, kan et enormt antal mennesker med det samme informeres og berøres. Og da en frugtsælger satte ild til sig selv i Tunesien, spredte nyheden sig lynhurtigt til millioner, der følte sig i samme situation. Samtidigheden med de uretfærdigheder, der bliver begået, og følelsen af en fælles harme trækker de strukturelle uligheder frem i lyset. De bliver vanskelige at forsvare, og myndigheder tvinges til at gribe ind.

Urimelige forskelle

Samtidig er visse uligheder himmelråbende. To simple faktorer forklarer 80 procent af indkomstforskellene mellem mennesker: Den ene er det land, man er født i, den anden er ens forældres indkomstklasse. Det er med andre ord faktorer, som man ikke selv har nogen indflydelse på, der bestemmer ens økonomiske muligheder gennem hele livet. Sådanne uligheder er vanskelige at forsvare.

Det samme gælder kønsuligheder, forskelle i etniske gruppers og seksuelle minoriteters muligheder, kasteløses marginalisering, politikeres udnyttelse af deres poster til egen vinding, rigmænds køb af politisk indflydelse osv. Sociale og politiske uligheder favoriserer således også nogle på bekostning af andre, uden at den enkelte har haft nogen stor eller legitim indflydelse på, hvilken gruppe vedkommende er endt i.

Konventionel tankegang

Uligheder accepteres imidlertid af mange enten som noget positivt eller som noget uundgåeligt. Blandt økonomer har det været almindeligt at mene, at en koncentration af kapital er nødvendig som grundlag for investeringer og dermed for vækst, og at udviklingsprocesser i den indledende fase er præget af stigende ulighed, hvorefter den mindskes.

Begge synspunkter er i stigende grad blevet udfordret. Respekterede institutioner som Verdensbanken og Valutafonden har publiceret studier, der peger på, at ulighed hæmmer vækst, og de senere års stigende ulighed i de rige lande tyder ikke på nogen naturnødvendig udjævning.

En anden indvending er, at den enkeltes indsats skal belønnes, og det vil nødvendigvis skabe ulighed. Der er en begrænset rimelighed i det argument, men det kan ikke bruges til at forklare hverken de enorme økonomiske uligheder, der præger verden, eller de sociale og politiske uligheder.

At finansverdenen tildeler sig selv astronomiske bonusser, har intet at gøre med en astronomisk arbejdsindsats. Derudover er den enkeltes belønning med til at skabe ulige muligheder for næste generation. Der er derfor god grund til at diskutere omfanget af den enkeltes belønning.

Gryende erkendelse

Der er imidlertid også en begyndende politisk erkendelse af, at uligheder udgør et problem. De skaber uroligheder og ustabilitet, hvilket ingen er tjent med. På det årlige møde for politiske og økonomiske ledere i Davos blev uligheder betegnet som den største trussel mod stabilitet. Intellektuelle ser den manglende solidaritet med det kriseprægede Grækenland som Europas begyndende sammenbrud.

Kinesiske ledere er dybt bekymrede over den stigende økonomiske ulighed i deres land. De internationale udviklingsbanker taler åbent om behovet for at bekæmpe ulighed, og selv det britiske magasin The Economist, liberalismens talerør, betegner den stigende ulighed som én af vor tids største sociale, økonomiske og politiske udfordringer.

Anerkendelsen af ulighed som et afgørende samfundsproblem er imidlertid ikke nogen let pille at sluge. Den kræver et paradigmeskift i vores forståelse af politik og samfund. Denne forståelse er stadig dybt præget af konkurrencen mellem nationer forklædt som en konflikt mellem kapitalisme og kommunisme i det 20. århundrede. I Danmark taler vi fortsat om venstrefløjen og højrefløjen, selv om man ofte skal have en lup for at øjne de politiske forskelle mellem dem. Vi sværger til markedet, fordi vi sidder fast i sejren over kommunismen og ikke kan forholde os til de nye udfordringer med friske øjne. Vi mener, at vi har gjort os fortjente til en luksuriøs tilværelse, endskønt de fleste af os kun kan takke vores forældre for den velstand.

Ligesom vi har en fælles interesse i at indrette vores samfund med respekt for klima og miljø, har vi en fælles interesse i at sikre stabilitet, udnytte alles potentiale fuldt ud og organisere samfundet på en måde, vi kan forsvare. Det er ikke en højre- eller venstrefløjsdagsorden. Verdens uligheder er en central udfordring for alle, og derfor bliver vi nødt til at gentænke vores opfattelser af politik og samfund, hvis vi skal kunne møde den udfordring.