Min telefon ringer. På displayet står der Jobcenter København. Det er en mandag eftermiddag i april 2016, og mit hjerte begynder at hamre lidt hurtigere. Det gør det altid, når jobcenteret ringer, også selv om samtalen er planlagt som i dag. Med beklagelse kan jeg fortælle min sagsbehandler, at jeg stadigvæk har daglig hovedpine og lider af koncentrationsbesvær.

Der er gået knap to år, siden jeg på temmelig udramatisk vis slog hovedet. Det har de fleste nok prøvet, men hos mig forsvandt smerterne ikke, de blev værre. Efter godt et år var lægernes dom postcommotiosyndrom, PCS, eller på almindelig dansk: langvarig hjernerystelse.

Samtalen med sagsbehandleren forløber uden noget særligt at bemærke. Jeg er som altid opmærksom på at fremhæve, at det går lidt fremad, men understreger, at jeg stadig ikke kan arbejde. Balancegangen er nøje indøvet og fremføres ved hver samtale, også selv om det slet ikke går bedre.

Hvorfor tale usandt til sagsbehandleren? Fordi jeg ved, at man ikke kan blive på sygedagpenge, hvis ikke man er i bedring med en vis hastighed. Samtidig er alle sundhedsprofessionelle, jeg omgiver mig med, enige om, at det kræver fuldstændig ro at blive rask, og at arbejde selv få timer om ugen kan skabe tilbagegang. Det havde jeg prøvet.

Paragrafferne først

De sygdomme, borgere i sygedagpengesystemet fejler, er forskellige og kræver vidt forskellige forløb og behandling. Det hensyn står dog langt under de paragraffer og regler, der ned til mindste detalje styrer sagsbehandlingen på et jobcenter. Det skaber meget lidt rum til den korrekte behandling, og det stresser mange i en sådan grad, at det forlænger deres sygdom.

Samtalen med min sagsbehandler den mandag slutter med den velkendte information om ny opringningsdato. Jeg ånder lettet op, ingen krav om jobafklaringsforløb eller praktikker. Men efter ti minutter ringer hun igen. Denne gang meddeler hun, at mine sygedagpenge forresten udløber om fire dage. Det havde hun overset. Jeg må indstille mig på, at jeg skal på kontanthjælp og i arbejdsprøvning.

Efter et kvarters snak, hvor jeg igen og igen fremfører, at der må findes forlængelsesmuligheder, og at jeg skulle have været varslet lidt tidligere, giver hun efter. Jeg får halvandet døgn til selv at undersøge mulighederne for forlængelse af mine sygedagpenge samt skaffe opbakning fra min læge.

Min kæreste finder loven om sygedagpenge og gennemlæser den, mens jeg forsøger at få fat i min læge. Det lykkedes at få en forlængelse, men skal nok ses som undtagelsen, der bekræfter reglen om, at det er rigtig svært at forblive på sygedagpenge, selv om man er syg. Det er derfor, der er så mange syge mennesker på kontanthjælp.

Tilliden undergraves

Min gennemgang af forløbet illustrerer, hvordan regel- og kontroltyranniet undergraver tilliden til systemet.

Systemet har fået sit eget liv og sine egne mål. Det er vigtigere for sagsbehandleren, at interne procedure, måltal og bureaukratiske foranstaltninger overholdes, end at borgeren bliver rask og i stand til at forsørge sig selv. Der laves masser af korrekt sagsbehandling, uden at det gør en forskel for de mennesker, der sagsbehandles. Det egentlige formål med systemet fortaber sig i systemet, der er helt optaget af sig selv. Derfor mister flere og flere tilliden til systemet.

Sagsbehandlerne bruger en stor del af deres tid på at administrere diverse regler, og dermed overlades borgeren til selv at navigere i sygedagpengesystemet. Det kræver urimeligt mange ressourcer hos den enkelte. Det er en stor fordel at kende socialrådgivere, advokater, statskundskabere, sygeplejersker, læger, folk i forvaltningen og generelt personer med lang uddannelse og kendskab til systemet, for man har brug for hjælp til at læse og fortolke love og gennemskue, hvordan man åler sig igennem systemet.

Har man ikke et forstandigt netværk, ender man med at blive mere syg. Det skaber en fuldstændig urimelig ulighed i sundhed og adgangen til velfærd. Et velfærdssamfund, der kun fungerer for de privilegerede ressourcestærke borgere, vil med tiden miste opbakning.

I sagsbehandlerens vold

Som syg får man en følelse af vilkårlighed, når der sagsbehandles efter et ukendt hav af regler og kontrolforanstaltninger og ikke ud fra ens konkrete situation. De, der har læst Processen eller andre af Franz Kafkas værker, ved, at det kafkaske univers langt fra kun handler om uendeligt bureaukrati. Det er også dette bureaukratis uigennemskuelighed og vilkårlighed, der driver hovedpersonen K ud i desperation, vrede, had og afmagt.

Et stort bureaukrati forsvares ofte med, at det er nødvendigt for borgerens retssikkerhed. Men i beskæftigelsessystemet fortaber den teoretiske retssikkerhed sig i tågerne. Ligesom K får man fornemmelsen af, at man i virkeligheden er overladt til enkeltpersoners luner og præferencer. Derfor fremstår det også som helt afgørende at være på god fod med sin sagsbehandler. Man er fanget mellem en uigennemtrængelig mur af regler og en person, der med et enkelt enter på computeren kan ændre ens situation fuldkommen.

Da man i sin tid indførte sociale ydelser, var det bl.a. for, at fattige og syge borgere ikke længere skulle stå med hatten i hånden. Dengang var idealet, at menneskers skæbne ikke skulle afgøres af almisser, men af retfærdige regler og retssikkerhed. De smukke tanker har desværre meget lidt at gøre med den virkelighed, man møder i systemet i dag.

Frygten for Dovne Robert

Før jeg fik PCS, arbejdede jeg bl.a. med socialrådgivere, og det er min erfaring, at langt de fleste har et brændende samfundsengagement og stærkt ønske om at hjælpe de svageste. Socialdemokraten Jørgens S. Dichs gamle kritik af den offentlige sektors uhæmmede vækst og de offentligt ansatte velfærdsmedarbejdere som en herskende klasse, er i min optik helt forkert. Både borgere og sagsbehandlere rammes i vores nuværende system.

Min sag er langt fra enestående, og mit møde med jobcenteret efterlader et meget problematisk indtryk. Jeg er taknemmelig for de penge, jeg modtog, det skal der ikke herske tvivl om. Men hvis tilliden og opbakningen til velfærdssamfundet skal forblive intakt, er det nødvendigt, at der vises tillid og gives frihed til både sagsbehandlere og borgere. Det betyder færre regler og mindre kontrol.

Hverken min kritik eller løsning er ny. Politikere, erhvervsliv og fagbevægelse har været ude med lignende ting. Når det ikke forandrer noget, tror jeg, det handler om, at politikerne ikke er villige til at leve med de konsekvenser, en forandring af systemet vil kræve. Mindre kontrol øger risikoen for, at nogen udnytter systemet. Dovne Robert kan fede den, og en enlig mor kan hente et par tusind kroner mere, end hun er berettiget til. Det kan skabe dens slags enkeltsagsoverskrifter i medierne, som politikerne frygter allermest.

I mediernes og panikkens vold, kræver politikerne handling, hvilket betyder flere regler. I stedet burde de stå fast ved deres prioriteringer og nægte at lade sig dirigere af frygten for snyderi.

Naturligvis kan snyderi også undergrave tilliden til et system. Men næsten uanset hvordan systemet indrettes, vil der altid være mennesker, som udnytter det. Det er dog langt langt fra flertallet, og det skal politikerne holde fast i.

De skal stå ved, at det ikke er uden omkostninger at kontrollere mindre og give folk frihed, men også at det er helt nødvendigt for, at det sociale sikkerhedsnet forbliver intakt. Gør man omkostningerne op, kan der nok spares mere ved regelforenkling end det, som det lykkes diverse snydepelse at tilrane sig.

Kravet om afbureaukratisering og reformering af den offentlige sektor er fremført med fornyet styrke de seneste år, af stort set alle i det politiske spektrum. Men lige nu er det en gratis omgang at være antibureaukrat i Folketinget. Skal politikerne virkelig leve op til visionerne, står og falder det med, at de tør opgive kontrollen og erstatte den med tillid og frihed.