Kot diplo­man­tka anglis­tike in zdaj kot pre­va­jalka, sem z angleščino “business-or-pleasure” obkrožena že kar nekaj časa. Zaradi vplivov amer­iške kul­ture, pred­vsem filma in glasbe, mi je bila vedno bolj blizu amer­iška različica. Stan­dardni amer­iški naglas je jasen in čist, pris­otni so R-ji; v angleški različici pa gre za drugo intonacijo in drug občutek.

Za časa fakul­tete nas nihče ni pre­ti­rano pri­g­an­jal, naj se odločimo za bod­isi eno ali drugo različico; ver­jetno tudi zaradi tega, ker neka­teri izmed naših pro­fe­sor­jev niso imeli najboljšega naglasa. Sploh pa so vel­jali bri­tan­sko gov­oreči študen­tje in pro­fe­sorji za bolj nadute. Ne vem: mogoče zaradi tega, ker je mnogo TV-hudobnežev z bri­tan­skim naglasom, navado pa imajo gov­oriti počasi, impozantno in zas­trašu­joče (in seveda: Judi Dench).

Zdaj, ko živim v Veliki Bri­taniji, sem seveda neprestano v družbi “nadutežev” – čeprav se na veliko nezado­voljstvo dela angleške pop­u­lacije nas prisel­jencev s sto­ter­imi jeziki in naglasi kar tare. V Veliko Bri­tanijo sem prišla pol leta nazaj in moram reči, da je bilo v samem začetku kar nekaj kul­turnega šoka. V velikem delu zaradi tega, ker sem se pre­selila iz Šang­haja, stran­sko vlogo pa je igralo tudi to, da veliko ljudi nisem zastopila več kot: You alright, luv? Angleži, se zdi, moml­jajo, ali pa sprem­in­jajo intonacijo na način, ki meni takrat ni bil pre­poz­naven. Deli stavkov so pre­hitri, spet druge besede pa zavlečejo – sploh, kadar so razpoloženi za nekaj pretiravanja.

V primer­javi z amer­iško različico so raz­like v besedišču, ustal­jenih frazah in slovnici – kdo je že izjavil, da sta Velika Bri­tanija in ZDA dva velika nar­oda, ki ju loči samo skupni jezik?

Na primer, pri­b­ližno 4.000 besed, ki se jih danes še uporablja v bri­tan­ski angleščini, ima v amer­iški različici povsem različno rabo, oziroma se jih ne uporablja več. Raz­like so tudi v pisanju in izgov­or­javi. Amer­ičani imajo radi vezaj (npr. book-keeper), Angleži se mu izogibajo. Pri črko­vanju je Anglija mno­gokrat pod vplivom fran­coščine tako vedno vrine tisti “u” – colour, humour, favourite, neigh­bour, ki ga bolj prak­tično nar­avnani Amer­ičani ignori­rajo. Ali pa raz­like med “er” in “re”, kot pri besedi cen­tre in cen­ter. Potem so tu še real­ize (ZDA)/realise (Velika Bri­tanija), criticize/criticise in podobni, čeprav se zdaj bolj kot ne uporablja različica z Z-jem. Route, pri­vacy in sched­ule se v bri­tan­ski angleščini izgov­orijo prav hecno.

Različno kul­turno in poli­tično ozračje obeh držv je pri­neslo tudi nekaj spre­memb v besedišču. Kar se tiče hrane: banger je klobasa (poz­nana tudi pod sausage), sausage roll pa klobasa v zav­i­tuku. Pasty je zavitek z mes­nim ali dru­gačnim nade­vom. Bis­cuit ni biskvit ampak piškot (ki je cookie). Bit­ter je grenko pivo in najbolj priljubljena pijača v angleških pubih. Domači oziroma najbolj pogosto obisko­vani pub se imenuje the local. Vsak del mesta ima tudi svoj chippy oziroma lokal, kjer pro­da­jajo fish’n’chips.

Surgery je običa­jni zdravstveni dom, kjer lahko vidiš splošnega zdravnika oziroma zoboz­dravnika in nima nobene povezavo s kirurgijo kot je to navada v amer­iški angleščini. Državni prazniki so bank hol­i­days, glavne ceste so high street, vagon vlaka se imenuje car­riage, avto­cesta pa dual car­riage­way. Za alko­holne potrebe izven puba obsta­jajo off-licence, kjer lahko kupiš pivo, cig­a­rete in druge tra­parije, ki pa jih moraš zaužiti izven lokala.

In za smetano na vrhu: 26. decem­ber je državni praznik, ki se imenuje Box­ing Day – ko ti država dovoli en dan, da se ses­taviš nazaj po božičnem prazno­vanju in pospraviš vse škatle svo­jih božičnih daril, kamor pač spadajo. V mojem primeru, v milost in nemilost mojih mačk.