Kawakeb Jabar Hussain flygtede fra Irak til Danmark som 32-årig. I dag bor hun på Nørrebro i København med sin mand, hvor hun nu er på flugt fra en sukkersyge, der forværres dag for dag.

»Min sukkersyge bliver værre. Jeg er bange, og jeg kan ikke sove om natten, fordi jeg tror, at det lige pludselig kan være slut. Jeg vil gerne ændre mine vaner, men det er så svært. Det er ikke min kultur at dyrke motion og ændre mine madvaner på den måde,« siger hun.

FAKTA Fakta: Sukkersyge Der er omkring 320.000 personer med diabetes i Danmark. Det anslås, at der derudover er omkring 200.000 mennesker, som endnu ikke har opdaget, at de har diabetes. Endelig skønnes det, at omkring 750.000 personer i Danmark har forstadier til diabetes. Diabetes er mere udbredt i etniske minoritetsgrupper end blandt etniske danskere. Tal fra 2013 viser, at 4,6 procent af etniske danskerne i Københavns Kommune har diabetes, mens tallet for personer med indvandrerbaggrund ligger på 7,6 procent. Hos Københavns Kommunes Center for Diabetes er 40 procent af patienterne af anden etnisk herkomst. Langt de fleste har type 2-diabetes. Den er arvelig, men udløses ofte af usund livsstil. FOLD UD FOLD UD

Kawakeb Jabar Hussain er ikke den eneste med indvandrerbaggrund i København, der lider af diabetes. Sygdommen er nemlig langt mere udbredt i etniske minoritetsgrupper end blandt etniske danskerne.

Hos Center for Diabetes, der er et kommunalt tilbud til diabetespatienter i København, modtager de hvert år 800 diabetespatienter. Heraf har 40 procent indvandrerbaggrund.

Det får nu Københavns sundheds- og omsorgsborgmester, Ninna Thomsen (SF), til at foreslå, at der oprettes en ny diabetesuddannelse målrettet etniske minoritetsgrupper.

»Det er et stort problem, at så mange af anden etnisk herkomst lider af diabetes. Diabetes viser uligheden i Danmark. Vi har mange med korte uddannelser uden for arbejdsmarkedet med anden etnisk baggrund. Blandt andet derfor træder denne gruppe frem i statistikken. Det vil vi gerne modvirke,« siger hun og fortsætter:

»Det er også en kronisk sygdom, som man kan leve med i mange år, hvilket jo er godt. Men det betyder, at man er meget i kontakt med sundhedsvæsnet, og det er dyrt for samfundet,« siger Ninna Thomsen.

Derfor søger hun ved de kommende budgetforhandlinger om 1,1 millioner kroner over de næste to år, så læger, sygeplejersker og patienter kan eksperimentere med nye tiltag, der i sidste ende skal udmønte sig i en uddannelse målrettet gruppen med indvandrerbaggrund.

Det ligger i generne

Seneste tal fra 2013 viser, at 4,6 procent af etniske danskere i Københavns Kommune har diabetes, mens tallet for personer med indvandrerbaggrund fra ikke-vestlige lande ligger på 7,6 procent.

Det er en problemstilling, der længe har været kendt i det danske sundhedsvæsen, fortæller Allan Flyvbjerg, der er professor ved Københavns Universitet og direktør for Steno Diabetes Center Copenhagen, der er et hospital målrettet borgere med diabetes.

»Sådan ser det også ud i dag. De andre etniske grupper fra for eksempel Tyrkiet og Mellemøsten har generelt to til tre – nogle gange fire – gange så stor risiko for at få diabetes som personer med vestlig baggrund. De er mere arveligt disponerede for diabetes end andre, så det ligger i generne,« siger Allan Flyvbjerg, der har haft besøg af delegationer fra Mellemøsten, hvor op mod 20 procent af befolkningen har diabetes. I Danmark gælder det for fem procent af befolkningen.

Charlotte Glümer, der er centerchef på Center for Diabetes, er enig i, at generne hos befolkningsgruppen er den største årsag til, at de i højere grad har risiko for at få sukkersyge. Men den typisk anderledes livsstil i forhold til motion og kost spiller også ind. Hun fortæller, at de etniske minoritetsgrupper ofte spiser mere fed mad med olie, og at det ikke er udbredt at dyrke regelmæssig motion. Og når personer med indvandrerbaggrund skal behandles, kan det ofte være svært for lægerne at komme igennem med budskaber, da mange ikke taler dansk.

»Jeg fornemmer, at man i behandlingen af disse personer nogle gange smider håndklædet i ringen, fordi det er for svært. Så mangler man en tolk, så har man ikke det rette kursus, så fornemmer man, at der ikke lyttes til én, eller at de budskaber, der bliver givet, ikke forstås. Det er dog ofte systemet, der ikke har det rette tilbud, mere end det er personen, der ikke vil behandles,« lyder det fra professoren.

Sygdommen bliver værre

Da Kawakeb Jabar Hussain efter syv år i Danmark fik konstateret sukkersyge, ændrede livet sig for den i dag 51-årige kvinde. Hun fik besked på at motionere mere og ændre sin kost, og hun skulle stikke sig selv i maven to gange om dagen med en insulinsprøjte.

Hendes mor og søster har også sukkersyge, og hun kender flere i Irak med sygdommen. Hun er enig i, at hendes kultur har indflydelse på sygdommen, og hun har derfor særligt svært ved at tilpasse sig de livsstilsændringer, som diabetes kræver. Hun har dårlig ryg og hofte, så hun får ikke gået den halve time om dagen, som lægen foreslår, og hun spiser stadig den samme mængde brød og ris, som før. Derfor forværres hendes sukkersyge.

»Jeg tror, at så mange har det, fordi vi har en anden kultur. Vi dyrker ikke motion og spiser ikke den rigtige mad. Jeg går i praktikforløb, fordi jeg ikke kan få arbejde, og derfor er jeg ofte ked af det. Det gør det endnu sværere at ændre livsstil,« siger hun.

Hun hilser en uddannelse målrettet befolkningsgruppen velkommen. Hun har selv deltaget i et forløb hos Center for Diabetes, hvor hun to gange om ugen i tre måneder mødtes med den samme sygeplejerske og andre indvandrere med diabetes. Det hjalp hende, og hun var bedre til at fastholde en sundere livsstil i den periode.

»Men da forløbet stoppede, faldt jeg igen tilbage i den gamle livsstil. Jeg håber, at man kan lave nogle forløb, der varer længere tid, for det hjælper meget,« lyder det fra Kawakeb Jabar Hussain.