Päihteet tappoivat nyrkkeilijä Jussi Koivulan isän, äidin, veljen ja siskon. Jussi ei muista hetkeä, jolloin olisi ollut vanhempiensa sylissä. Silti hän on onnellinen.

Äiti makasi selällään kahdenistuttavalla vihreällä sohvalla. Oikeastaan äiti oli jo valunut puoliksi lattialle. Oli alkuilta hämeenlinnalaisessa keskusta-asunnossa. Seinien suojaan oli tuttuun tapaan kokoontunut joukko aikuisia juomaan.

Jussi luuli äidin taas sammuneen. Hän lähti mummon luokse yöksi, että saisi nukkua rauhassa. Mummolassa sai ruokaakin.

Vierähti tunti. Ehkä pari. Ryyppyseurue havahtui siihen, että sohvalta riippuva nainen ei nousisi enää. Jussi kuuli, kuinka mummolan puhelin soi.

Puhelun jälkeen mummo sanoi, että Jussin ei tarvitsisi mennä aamulla kouluun. Mummo ei sanonut miksi, mutta Jussi tiesi, että joku on kuollut.

Sisko tuli vielä samana iltana hakemaan Jussin. Kaikki itkivät. Kaikki paitsi Jussi. 12-vuotiasta poikaa itkeminen ärsytti. Hän oli tiennyt, että näin lopulta käy. Turha sitä nyt enää on itkeä.

– Olin käynyt sen miljoona kertaa läpi. Joka kerta, kun puhelin soi, odotin, että nyt soitetaan, että joku on kuollut.

Jussin äiti kuoli alkoholimyrkytykseen. Hän oli juonut pojan syntymästä asti.

– Ärsytti, ettei asialle tehty mitään, kun vielä olisi voinut.

Antti Eskola / Yle

Isä ei kestänyt menetystä. Hän laihtui. Ja joi. Isänisä oli kuollut muutamaa kuukautta aiemmin ja jättänyt useiden tuhansien markkojen perinnön. Rahat takasivat sen, ettei juominen tauonnut hetkeksikään.

En käy itkemässä haudalla, koska ei siellä ole mitään. Jussi Koivula

Jussin sisko järjesti isän ja pikkuveljen Tampereelle. Uusi vuokra-asunto oli Nekalassa. Ensimmäisenä yönä muuton jälkeen Jussi meni siskonsa luokse yöksi. Samana yönä isä kuoli aivoverenvuotoon. Vain kuukausi äidin lähdön jälkeen.

– Se kaatui ja löi kännissä päänsä.

Sekään ei riittänyt. Jussin veli ja sisko kuolivat huumeisiin ja alkoholiin vuosina 1998 ja 2000.

– Kaikki tapahtui siinä, kun olin 12–15-vuotias.

Kahdeksanhenkisestä perheestä oli jäljellä enää neljä lasta.

"En halannut tai pussannut poskelle"

Jussi Koivula ei muista, että olisi koskaan päässyt äidin tai isän syliin, kun nämä vielä elivät.

– Ikinä en sanonut: "Minä rakastan sinua." En ikinä halannut niitä tai pussannut poskelle.

Jussi uskoo, että vanhemmat kuitenkin tiesivät. Poika ainakin tiesi, että vanhemmat rakastivat häntä.

Kerran isä poikkesi kaljanhakureissulla koululle. Pullojen kolinasta Jussi tiesi, että oven takana oli isä. Isä kurkisti luokkaan ja huusi: "Jussi-boy! Daddy loves you."

Ensin vain isä dokasi. Jussin isä oli töissä kirjapainossa, mistä hän kuitenkin jäi sairaseläkkeelle. Jussi ei tiedä, oliko isällä muuta sairautta kuin alkoholismi.

Jussi, perheen kuopus, syntyi jouluaattona 1983. Sen jälkeen äitikin retkahti.

Perhe asui tuolloin vielä Hämeenlinnassa, Katumassa. Lähiön nimi tulee siitä, että joskus aikoja sitten ihmiset pesivät läheisessä järvessä katumuksensa pois. Lama-aikana lähiössä asui lukemattomia perheitä, joissa viinapiru oli paremminkin tuttu kuin vieras.

– Aika nopeasti se meni siihen, että molemmat olivat räkäkännissä.

Antti Eskola / Yle

Viina oli läsnä perheen elämässä päivittäin 12 vuoden ajan. Taukoa tuli vain, jos rahat loppuivat ennen seuraavan kuun tukien maksua. Tappeluita oli vähän väliä. Kerran äiti sai leipäveitsestä.

Kotona kävi jatkuva poliisien ja ambulanssien virta.

– Kun tiesi, että faija joutuu putkaan, sitä kirosi, että perkeleen poliisit.

Isä itki, että miten tämän elämän piti mennä näin. Jussi Koivula

Poika soitti mieluummin ambulanssin. Jussi tarkisti, hengittääkö isä, kun tämä sammui. Sitten hän käänsi isän kyljelleen.

Viinan lisäksi kotona virtasivat kyyneleet.

– Äiti sammui ja isä itki, että miten tämän elämän piti mennä näin. Miksi asiat eivät voisi olla hyvin.

Koti myös vaihtui usein.

– Saatiin aina melun ja muun takia häätö. Sen muistan, että Katumasta muutettiin Umpikuja ykköseen.

"Ennemmin kuolema kuin sijaisperhe"

Jussi otettiin huostaan 6-vuotiaana. Sosiaaliviranomaiset hakivat pojan suoraan koulusta. Jussi luuli, että hänet haettiin, koska joku oli kuollut.

– Se oli sellainen avovankila. Pelkkää valkoista seinää. Mut jätettiin sinne yksin. Kun olin ollut siellä huoneessa pari tuntia, lähdin käytäville pyörimään. Söin kai iltapalaa.

Samalla myös Jussin alaikäiset isoveljet otettiin huostaan. Siihen aikaan Hämeenlinnassa oli kolme laitosta. Jokainen lapsista joutui eri paikkaan. Jussi lastenkotiin, viisi vuotta vanhempi veli nuorisokotiin ja rötöstaustainen veli koulukotiin.

– Olisi ollut kiva, kun olisi ollut joku tuttu. Mäkin olin vain kuusi. Pelotti.

Vanhempien ongelmista huolimatta Jussi kaipasi kotiin. Kerran isä raahasi poikansa tukasta taksiin, joka vei pojan lastenkotiin. Jussi ei suostunut jäämään. Hän änkesi väkisin takaisin taksiin.

Lastenkotiaikaa kesti neljä vuotta. Jussi karkaili jatkuvasti. Alussa poliisit palauttivat Jussin laitokseen, mutta jossain vaiheessa järjestelmä luovutti.

Kuuteen kuukauteen meillä ei ollut asuntoa. Jussi Koivula

Viikonloppuisin ja koulun syyslomalla Jussi pääsi käymään kotona. Usein loma tarkoitti sitä, että poika meni katkaisulaitokseen viettämään vapaa-aikaansa, koska vanhemmat olivat hoidossa. He yrittivät monta kertaa päästä eroon viinasta. Eivät vain koskaan onnistuneet.

9-vuotiaana, hieman ennen lastenkotiajan loppua, Jussi yritettiin siirtää laitoksesta sijaisperheeseen. Hän karkasi.

– Olisin mieluummin kuollut kuin mennyt sijaisperheeseen.

Aki Lahtinen / Yle

Jussi olisi päässyt välittömästi kotiin, jos vanhemmat olisivat lopettaneet juomisen. Ryyppääminen jatkui, ja 10-vuotias Jussi joutui psykiatriseen sairaalaan.

– Haluttiin kai tietää, olenko liian huolissani tai huolehdinko liikaa vanhemmistani.

"Hoitajan syli ällötti"

Jussi vietti psykiatrisessa tarkkailussa muutaman kuukauden. Vanhemmat tulivat aina hoitopalavereihin paikalle. Myös Jussi oli paikalla. Henkilökunta sanoi Jussin olevan ikäistään kypsempi – liian kypsä.

Ne halusivat, että olen tyhmä kakara, joka tarvitsee aikuisia. Jussi Koivula

Jussi päätti heittäytyä lapselliseksi, että pääsisi kotiin. Hän pyysi apua läksyjen tekoon ja alkoi leikkiä pikkuautoilla, vaikka piti sitä typeränä.

– Menin hoitajien syliin niin kuin muut lapset. Se ällötti. Ne halusivat, että olen tyhmä kakara, joka tarvitsee aikuisia.

Sairaalasta Jussi pääsi kotiin, vaikka vanhempien tilanne ei ollut muuttunut. Perheellä ei ollut kotiutumishetkellä edes kotia. Kaupungin tarjoama omakotitalo jouduttiin polttamaan.

– Talo oli niin homeessa, että meiltä hajosi lattiat alta. Käytiin sen homeen takia jossain tutkimuksissakin. Kuuteen kuukauteen meillä ei ollut asuntoa.

Jussi vapautui ainaisesta pelosta vasta, kun oli menettänyt puolet perheestään. Kun ei ollut enää jäljellä ketään, jolla olisi ollut päihdeongelma.

– Olo oli helppo, huoleton, vahva.

Niin helppo ja huoleton, että omaan kotiin päästyään 18-vuotias Jussi ei viitsinyt huolehtia juuri mistään. Postia kertyi välillä nilkkoihin asti asunnon lattialle. Kaikki kaverit käyttivät päihteitä. Mutta Jussi ei.

Vaimo ja lapsen syntymä sinetöivät Jussin kohtalon.

"Nyrkkeily opetti nöyräksi"

Jäi hyvin pienestä kiinni, ettei Jussille käynyt, kuten hänen päihteisiin kuolleelle veljelleen.

– Veljellä oli rikosrekisteri. Ihailin häntä kovasti. Se oli kovis. Tappeli ja oli pahoinpitelyitä. Pidin sitä hienona.

Nyrkkeily pelasti Jussin.

– Se opetti nöyräksi.

Jussi aloitti nyrkkeilyn, koska jääkiekko kävi perheelle liian kalliiksi. Hämeenlinnan Kisan nyrkkeilysalille varusteiksi riitti verskat.

– Tykkäsin tapella paljon, mutta sen jälkeen, kun aloitin nyrkkeilyn, en ole enää tapellut.

Antti Eskola / Yle

Jussin mielestä hänellä on ollut hyvä elämä ja onnellinen lapsuus. Eihän hän edes tiennyt muusta. Jussi ei syytä vanhempiaan eikä ole katkera.

– Totta kai mä huusin. Huorittelin äitiä ja haukuin isää kusipääksi. Ne vaan oli alkoholisteja. Muuten niissä ei ollut mitään vikaa.

Itse pystyy päättämään, mitä elämältä haluaa. Jussi Koivula

Jussi ei tunne vihaa. Hän suree vanhempiensa kuolemaa, mutta omalla tavallaan.

– En käy itkemässä haudalla, koska ei siellä ole mitään. Rakastan niitä ja ikävöin.

Elämä jatkuu, sanoo Jussi. Kaikki on mahdollista.

– Ei tämä toimi, jos ei jatketa eteenpäin. Itse pystyy päättämään, mitä elämältä haluaa. Jos pysyy järki päässä, on mahdollisuus hyvään.

Jussilla on 12-vuotias poika, Pyry. Enää halaaminen ja syli eivät tunnu ällöiltä.

– Oman lapsen kanssa halaaminen ja poskipusut ovat normaalia.