Keskustelu käy jälleen kuumana tekijänoikeusasioista, tällä kertaa Järkeä tekijänoikeuteen -kansalaisaloitteen muodossa. Aloitetta sinänsä kommentoimatta haluaisin ottaa esille asian, joka minua on koko tämän vuosituhannen mietityttänyt, aina muinaisesta Napster-oikeudenkäynnistä asti.

Hieman taustaa. Olen itse sekä kulttuurityöläinen että diginatiivi kuluttaja. Olen urani aikana tunkenut sormeni ammatillisesti niin journalismiin, tieteelliseen tutkimukseen, TV-alalle, elokuva-alalle, kääntämiseen, peliteollisuuteen, koodaamiseen, tietokirjallisuuteen sekä tienannut jokusen kolikon musiikistakin. Kaikki nämä ovat kulttuuri-, viihde- ja sisältöaloja, joihin tekijänoikeudet liittyvät enemmän tai vähemmän kiinteästi. Tekijänoikeuksien valvonta ja sisältöteollisuuden toiminta on kuitenkin ollut monin osin ristiriidassa omien kulutustottumusteni kanssa, minkä lisäksi myös ammatillisesti on tullut törmättyä lukemattomia kertoja tilanteisiin, joissa tekijänoikeudet eivät yksinkertaisesti ole ajan tasalla vaan hankaloittavat jopa sisältöalan tekijän toimintaa. Vuonna 2005 onnistuin masinoimaan kampanjan, joka sai Lex Karpelan ja tekijänoikeudet nousemaan otsikoihin melkoisella ryminällä, ja siitä asti olen jauhanut aiheesta enemmän tai vähemmän aktiivisesti niin verkossa kuin sen ulkopuolella.

Edellä mainittu on asettanut minut siihen ikävään tilanteeseen, että puhun yhtä aikaa tekijänoikeuksien puolesta ja toisaalta järjestelmää vastaan. Ikävää tämä on siksi, että tekijänoikeuskeskustelu on ollut massiivisella tavalla polarisoitunutta ja mustavalkoista: joko olet tekijä, joka on ahne riistäjä, tai sitten olet piraatti, joka haluaa heti kaiken ilmaiseksi. Keskusteluilmapiiriä voi kuvata suurimman osan viimeisestä vuosikymmenestä lähinnä myrkylliseksi, joten äärikannoista pidättäytyvä on saanut tulitusta kummankin puolen juoksuhaudoista.

Luova- ja sisältöala on murroksessa ja kamppailua käydään monella taholla. Tietyt kaupalliset toimijat haluaisivat mahdollisimman paljon halpaa tai ilmaista sisältöä julkaistavaksi, taiteilijat ja muut sisällöntuottajat haluavat säilyttää toimeentulonsa lisäksi kontrollin teoksiinsa, ja kuluttajat haluaisivat ostaa viihdettä ja kulttuuria uuden teknologian mahdollistavilla tavoilla, joiden päälle sisältöteollisuus ei kuluttajien näkökulmasta näytä ymmärtävän ollenkaan. Vyyhti on aika monimutkainen, ja etenkin artistien kamppailussa kaupallisten toimijoiden kanssa on unohdettu eräs tärkeä seikka: miksi tätä hommaa oikeastaan tehdään?

Eikö nyt ole niin, että taiteilijat ja kulttuurityöläiset haluavat tehdä musiikkia, kirjoja, näytelmiä, pelejä ja muuta sisältöä faneilleen? Eikö tämä nyt ole koko homman perimmäinen tarkoitus? Eikö ole myöskin niin, että tämä tekijänoikeusvääntö on iskenyt kiilan juurikin tähän ja vääntänyt osapuolet erilleen: toisella puolella nähdään varkaita, jotka eivät halua maksaa mistään, toisella ahneita riistäjiä, joille ei mikään riitä.

Tämä on mielestäni kahtiajako, joka pitää purkaa pikimmiten. Kävi tämän kansalaisaloitteen miten kävi, tai oltiin siitä mitä mieltä tahansa, sitä voisi käyttää astinlautana koko tekijöiden ja kuluttajien välisen keskustelun uudelleenmäärittelemiseen. Koko tämä tekijänoikeuspaskamyrsky on hämärtänyt pahasti sen yksinkertaisen totuuden, että koko homman ytimenä on se, että kulttuurityöläiset luovat siistiä kamaa faneille, jotka tukevat heitä. Kaikki muu – koko teollisuus, firmat, tekijänoikeuslaki, TO-järjestöt ja niihin liittyvä toiminta – ovat olemassa vain tukeakseen tätä suhdetta. Mikäli ne eivät sitä tue, vaan aiheuttavat kahtiajakoa, järjestelmä tulee siltä osin korjata.

Heitän tässä tekijäpuolelle pallon: olen kuullut valtavan määrän valitusta siitä, että kuluttaja- tai “piraattipuolella” ei ymmärretä yhtään, millaista on kulttuurityöläisen arki ja mitkä ovat realiteetit. Tämä on ihan totta. Kysyn kuitenkin: kenekäs syy se on? Kulttuuripuolen tiedotus on ollut hyvin pitkälti melkoisen ympäripyöreää mutinaa siitä, että taiteilija tarvitsee toimeentulonsa, asia käsitelty. Pahimmillaan se on ollut “hassuja” hahmoja, jotka olisivat saaneet kuolemaan myötähäpeästä jo ilman sitä, että toinen osapuoli argumentoi samaan aikaan asialinjalla mm. nettilatailua koskevilla tutkimuksilla, laskelmilla tai muulla faktatiedolla. Seuraavan kerran kun tuntuu, etteivät kuluttajat tajua alasi realiteetteja, mitäpä jos sitten kertoisit niistä heille. Itse avasin täällä elokuvarahoitusta. Kuuntele samalla, mitä kuluttajilla on sanottavaa – miten he haluaisivat nauttia tuottamastasi sisällöstä, mikä nykyjärjestelmässä hiertää ja miten asiat voitaisiin tehdä paremmin. Kuluttajat ja fanit – kannatta muistaa, että sisällön ja kulttuurin tekeminen on työtä. Aniharvalla tekijällä rovot menevät kokaiinilla täytettyjen limusiinien ostamiseen, useimmilla siihen asuntolainaan tai metwurstipakettiin. Olen saanut joskus itseni kiinni miettimästä, että viitsisinköhän ostaa 12 euron kirjaa, samalla kun odotan baaritiskillä illan kolmatta seitsemän euron erikoisolutta. Nämä ovat asioita, joita kannattaa hieman miettiä.

Ilmassa on toiveita keskusteluilmapiirin tervehtymisestä. Olen viikon verran nauttinut nettikeskustelusta, johon on osallistunut niin tekijöitä, sisältöbisneksen edustajia kuin Piraattipuolueen jäseniä, ja ensimmäistä kertaa minun muistissani asioista on jopa paikoin saatu jonkinlainen konsensus aikaiseksi. Kahdeksan vuoden vääntämisen jälkeen tämä sai minut todella iloiseksi: ehkäpä asiat nitkahtavat vaihteeksi eteenpäin.

Toivoisin, että seuraavan kahdeksan vuoden päästä tämä kuluttajien ja tekijöiden keinotekoinen vastakkainasettelu olisi jo historiaa. Sisältöteollisuus olisi sopeutunut digitaaliseen maailmaan – luonnollisesti samalla kitinällä ja tuomiopäivän toitotuksella joilla se otti vastaan VHS-nauhat ja C-kasetit, mutta sopeutunut kuitenkin – ja 2000-luvun alkupään urpoiluja katsottaisiin vaivaantuneena ja hieman häpeillen. Toivottavasti näinä päivinä ammutaan lähtölaukaus kyseiselle kehitykselle.

Miten tämä liittyy Osuuskummaan ja miksi pidän tästä meteliä täällä? Olen ollut mukana monessa ilmaisumuodossa, mutta fiktion kirjoittaminen on itselleni henkilökohtaisella tasolla tärkein. Olen itse ollut viimeiset kolme vuotta e-kirjojen suurkuluttaja, ja eräs surullisimmista kommenteista mitä olen kuullut kotimaisesta tarjonnasta oli “Haluamme välttää musiikkiteollisuuden virheet. Siksi kaikki sähköiset kirjat pitää suojata DRM:llä.”. Kun Osuuskummaa perustettiin, kysyin varovasti, mikä on muun porukan suhtautuminen asiaan. Kun minulle kerrottiin, että perustuskirjaan on kirjattu, ettei DRM-rajoitteita käytetä, osuuskunta oli minulle myyty.

Tämä ei ole Osuuskumman virallinen kannanotto ja kaikkia osuuskummalaisia eivät kiinnosta digilevityksen tai tekijänoikeuslain tekniset yksityiskohdat – eikä tarvitsekaan. Kaikkia osuuskummalaisia kuitenkin kiinnostaa kirjoittaa tarinoita, jotka tavoittavat lukijat parhaalla mahdollisella tavalla heidän toivomassaan muodossa. Tässä porukassa tunnen oloni harvinaisen kotoisaksi.