I dag fyller arbeidsmiljøloven 40 år. Det er en lov som står seg godt, selv etter at Høyre og Frp har svekket den. Men den må fornyes og forsterkes i møte med alvorlige utviklingstrekk i norsk arbeidsliv.

Arbeidsmiljøloven har sikret arbeidstakere i Norge et trygt og anstendig arbeidsliv. Siden loven ble til har arbeidslivet vårt hatt høy sysselsetting, høy produktivitet og stor tilpasningsevne. Også loven har endret seg, i tråd med arbeidslivets og samfunnets behov:

Siden 1977 er den blitt endret rundt 50 ganger. Vi i Arbeiderpartiet endret den senest i 2013. Da ga vi folk økt rett til heltid, og innførte nye verktøy mot arbeidsmarkedskriminalitet. Dette var moderne forbedringer, som ikke svekket, men forsterket lovens fundament: Et trygt og godt arbeidsliv basert på faste og hele ansettelser.

Arbeidsmiljøloven er ikke helt som andre lover. Initiativet til den kom nedenfra, og den ble utformet gjennom en omfattende faglig-politisk dugnad. En viktig forløper var LO og Arbeiderpartiets fellesprogram for et bedre arbeidsmiljø fra 1973, som reiste krav om «at en innenfor et godt sosialt fellesskap får muligheter til et skapende og meningsfullt arbeid». LO-tillitsvalgte over hele landet satte ned over 600 studiegrupper, arrangerte debattmøter og satte arbeidsmiljøproblemer på dagsorden.

Det er lett å glemme i dag, men den gang var mye av dette nye problemstillinger. Etter noen tiår der arbeiderbevegelsens fokus først og fremst hadde vært å bygge landet etter krigen, og der det var gjort en stor innsats for å øke produktiviteten og rasjonalisere, var det en ny generasjon arbeidstakere og tillitsvalgte som reiste debatt om miljøet på og utenfor arbeidsplassen.

I et internasjonalt perspektiv var dette banebrytende, ikke minst fordi loven også satte det psykososiale arbeidsmiljøet på dagsorden. Loven gjenspeilte dessuten fagbevegelsens innflytelse, ved å legge stor vekt på arbeidstakernes rett til innflytelse over egen arbeidssituasjon.

Slik tilfellet er med mange av arbeiderbevegelsens seire, har det i ettertid blitt gjort mange forsøk på å framstille det som om loven var et resultat av en tverrpolitisk innsats. Et hederlig unntak fra den regelen er Carl I. Hagen, som har sagt at det å stemme for loven er det dummeste han har gjort.

Sannheten er at det har vært mye strid om arbeidsmiljøloven. I 2005 vedtok for eksempel Bondevik II-regjeringen en rekke svekkelser av arbeidsmiljøloven, som Stoltenberg II- regjeringen fikk satt en stopper for da vi overtok regjeringsmakten samme høst. Da Høyre-Frp-regjeringen tok over åtte år senere, var noe av det første de gjorde å ta opp igjen denne stafettpinnen. I åpen strid med en samlet fagbevegelse, og mot de klare rådene til blant annet Arbeidstilsynet, vedtok de å åpne opp for midlertidige ansettelser, de innførte mer pålagt overtid og svekket fagforeningenes rolle. Slik bidro de til å skape mer usikkerhet for arbeidstakerne, og rokket ved maktbalansen i arbeidslivet.

Særlig alvorlig var det at disse endringene traff et arbeidsliv som sto, og fremdeles står, midt oppe i en tøff omstillingsperiode. Vi har vedvarende høy arbeidsløshet, mange unge som har problemer med å få stabil tilknytning til arbeidslivet og alvorlige utfordringer med sosial dumping og organisert arbeidslivskriminalitet.

Etter at Høyre og Frp åpnet opp for midlertidighet på generelt grunnlag er det ikke blitt skapt flere jobber, slik regjeringen lovte, men flere midlertidige jobber. Det er flere som lever i utrygghet; flere som ikke vet om de har noen jobb å gå til når kontrakten deres går ut. Flere som ikke får boliglån, som ikke vet hva morgendagen bringer. Slik skal vi ikke ha det i norsk arbeidsliv. Derfor har mange av de kommunene der Arbeiderpartiet bestemmer sagt at de ikke vil bruke den adgangen lovendringen gir dem til å ansette flere midlertidig. Og derfor har jeg sagt at det mest midlertidige med denne lovendringen, er lovendringen selv.

Om vi vinner høstens stortingsvalg vil vi ikke bare reversere denne lovendringen – vi vil også forsterke og fornye arbeidsmiljøloven. Det skal bli enklere å få folk i fast arbeid, og lettere å kombinere familieliv og arbeidsliv. Vi må også sørge for at folk får mulighet og rett til å oppdatere kompetansen sin i møte med ny teknologi. Og ikke minst må vi sørge for at det blir vanskeligere å være useriøs og kriminell.

Derfor vil vi regulere bemanningsselskapene, og avskaffe såkalte «faste ansettelser uten lønn mellom oppdrag» og nulltimerskontrakter. Vi vil legge til rette for et mer organisert arbeidsliv, og forsterke innsatsen mot de useriøse og kriminelle. Vi vil presisere hva en «arbeidstaker», «arbeidsgiver» og en «tariffavtale» er i loven, slik at det blir vanskeligere å løpe fra ansvaret eller frata folk rettigheter. Og vi vil forsterke og forenkle allmenngjøringsloven, så vi får et anstendig lønnsgulv i alle bransjer. Det er dette som er arbeidslivets behov nå, det er her vi trenger reformer.