Elsykkeldrømmen som brast | Anne Merete Knudsen Moe

Anne Merete Knudsen Moe Oslo Syd

9. juni 2018 20:15 Sist oppdatert 9. juni 2018

Drømmen om å sykle til jobb på elsykkel svant hen for hvert tråkk, for hver nye utfordring, for hvert manglende skilt, for hver flakkende fotgjenger, for hver buss, for hver forbikjøring, for hver nye nestenulykke, skriver innleggsforfatteren. Signe Dons

Etter minst 17 nestenulykker befant jeg meg plutselig i rundkjøringen på Hjortnes. Og da jeg trodde helvetet var over, hadde det visst akkurat begynt.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Med bolig på Søndre Nordstrand og jobb på Skøyen, tilbringer jeg en del tid på fulle tog. Viljen til å være miljøvennlig samt å skaffe seg litt trening fristet. Elsykkel ble derfor testet ut.

Kun én etappe gjensto før kjøpet skulle gjennomføres – løypa fra Sjursøya til Skøyen – i teorien en idyllisk etappe tatt ut fra et Monopolspill; Middelalderparken, Dronning Eufemias gate, Akershuskaia, Rådhusplassen, Aker brygge og Frognerstranda.

Klokken 16 var arbeidsdagen over og eventyret skulle begynne på sykkelstien langs Frognerkilen. Svosj! Det suste en racersykkel forbi meg. Svosj, svosj, svosj – tre til. Mot meg kom også en jevn strøm av syklister, som også ble forbikjørt – svosj, svosj, svosj – si meg, rekker den syklisten å legge seg inn igjen før han møter meg? Iiiiiiiaaaah – det gikk! Men nå da – Uææææh.

Som å forsere et opprørt hav

Minst 17 nestenulykker senere, befant jeg meg plutselig i rundkjøringen på Hjortnes. Og da jeg trodde helvetet var over, hadde det visst akkurat begynt. Dokkveien, Aker brygge og deretter Rådhusplassen – mingleområde uten sykkelsti – en visstnok planlagt miks av fotgjengere og syklister minnet om å forsere et opprørt hav.

Aftenpostens kommentator Joacim Lund: Sorry, syklister, dere må skjerpe dere

Sikksakk mellom folk som hele tiden skiftet retning, stoppet opp, virret hit og dit – hunder, unger, stressede folk som skulle rekke Nesoddbåten – men jeg kom meg gjennom, og var plutselig på Akershuskaia. Derfra et virvar av sykkelsti, ikke sykkelsti, busser samt saktegående og fortgående fotgjengere.

Det smalt i metall og knær mot asfalt

Dronning Eufemias gate – Oslos og Norges eneste boulevard. Hvorfor skal en gate med denne bredden avspise syklister med en smal stripe mellom illeluktende, eksosspyende busser og stappfulle holdeplasser?

Ved Middelalderparken skjedde det. Det kokte på fortauet, barn på sykkel, hunder, folk i begge retninger, og foran meg – plutselig – som ut av ingen ting, en mann fullstendig isolert i sin egen verden, iført et par digre øreklokker.

Et forsiktig klemt med sykkelklokken resulterte i null respons, og plutselig var det ikke plass til meg mer.

Det endte med velt, det smalt i metall og knær mot asfalt, og flere sykkeldeler løsnet og falt av.

Drømmen endte på apoteket

Det var bare å pelle seg tilbake. Drømmen om å sykle til jobb på elsykkel svant hen for hvert tråkk, for hver nye utfordring, for hvert manglende skilt, for hver flakkende fotgjenger, for hver buss, for hver forbikjøring, for hver nye nestenulykke.

Det ser kanskje ikke sånn ut: Men her er det faktisk syklistene som har vikeplikt

Miljøpartiet De Grønne – hvordan skal jeg komme meg frem og tilbake til jobb uten å risikere liv og lemmer? Hvorfor er sykkelstiene så smale? Hvorfor bråstopper de? Hva med Rådhusplassens kaos og store sprekker mellom hellene? Hva med hullene i asfalten? De høye fortauskantene? Har dere noen gang vært i København eller Amsterdam og tittet på sykkelstier som faktisk er tilrettelagt for syklister?

Det var en bitter pille å svelge. En drøm som brast. Seriøst – jeg vil jo sykle til jobben!

Men endte isteden på apoteket med sårvask og plaster – før jeg haltet til Skøyen stasjon og kjøpte meg nytt månedskort.

Følg og delta i debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter.