Rødts farlige romantisering | Bernt Hagtvet

Bernt Hagtvet Professor ved Universitetet i Oslo/Bjørknes Høyskole

4. juni 2019 20:00 Sist oppdatert 5. juni 2019

Partiet Rødt henviser til Karl Marx (bildet) når de skal forklare sin kommunisme. Professor Bernt Hagtvet skriver at å henvise til Marx’ utopi som begrunnelse for bruken av begrepet kommunisme, ikke gjør saken særlig bedre. NTB scanpix, arkiv

Når makten ikke får sperrer, er det alltid en invitasjon til tyranni.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.



Takk til Bjørnar Moxnes for hans svar 28. mai til min Signert-artikkel «Rødts uutholdelige letthet».

1. Jeg merker jeg har sympati med Moxnes. Han var åpenbart ille berørt av referansen til «kommunismen» i partiets prinsipprogram. I sitt svar til meg sier han at Rødt ikke er et kommunistisk parti, hvis vi med «kommunisme» mener et parti styrt etter leninistiske prinsipper.

Bernt Hagtvet er professor i statsvitenskap.

Interessant her er at alt det Moxnes sier Rødt står for, er klassiske liberale eller sosialdemokratiske saker. Hvorfor da ødelegge for seg selv ved å blande inn «kommunismen», når kommunismebegrepet intet forhold har til praksis? Er forklaringen symboler til innvortes bruk? Et kjøttfylt ben kastet ut til grånende og ikke reformerbare ml-ere for å gi dem et siste nostalgisk kick i alderdommen?

Spørsmålet er da: Har ikke disse ideologifantastene ødelagt nok i norsk politikk?

Institusjonsfrie illusjoner

2. Rødt erkjenner de massive forbrytelser som er gjort i kommunismens navn. Mer presist vil det her være å si: Totalitære tanke- og regimesystemer av dette slag inviterer eller legger seg åpne for slike dramatiske misbruk.

Grunnen er at de mangler systematiske forfatningsmessige og sosiale og politiske institusjoner – frie medier, autonome rettssystemer, åpne valg og tankemessig og politisk pluralisme. Jeg synes dette er så selvfølgelig at jeg kvier meg for å si det.

Å overse dette strukturtrekk ved disse totalitære systemer, er ikke bare kunnskapsløst, men også farlig naivt. Det 20. århundre har vist hvor uhyggelige disse svakheter er og hvilke lidelser slik ensrettende politisk tenkning har medført for millioner, på begge sider av det politiske spektrum. For voksne, politisk våkne mennesker er dette elementært. Men ikke for Rødt, åpenbart.

Utopiens fristelser

3. Moxnes skriver at kommunismebegrepet i programmet er brukt i forbindelse med Marx’ utopi for det etter-revolusjonære samfunnet («mennesket som litteraturkritiker om kvelden, fisker om formiddagen», etc.).

Rødts partileder Bjørnar Moxnes holdt åpninstalen på landsmøtet i mai der prinsipprogrammet ble behandlet. Terje Bendiksby / NTB scanpix

Det er denne visjonen Marx kaller «kommunisme», hevdes det.

Uten utopier, intet håp, sies det. Dette er politisk romantikk av verste skuffe, vesensbeslektet med utopier på det ytterste høyre.

Å henvise til Marx’ utopi som begrunnelse for bruken av begrepet kommunisme, gjør ikke saken særlig bedre.

Marx er notorisk uklar om det samfunn han ser for seg etter revolusjonen. Med god grunn: Ut fra marxistisk tankegang kan vi si at vi knapt kan ha meningsfulle forestillinger om fremtidssamfunnet. Til det er våre begreper for mekanisk formet av nåtidige produksjonsforhold og dagens materielle kultur.

Dette er da et av de få steder der Marx berører fremtidssamfunnet. Ellers er han bare foraktfull overfor de utopiske sosialistenes ideer om fremtidssamfunnet: De var «barns lek». (For en utdypning her, se min analyse i artikkelen om «Utopi» i Pax Leksikon.)

Undervurderer bredden i menneskelige konfliktmuligheter

Viktigste svakhet ved dette aspekt ved Marx’ fremmedgjøringstanker og utopiske ideer er at han ikke forstår at en slik forestilling om en slags Rousseau-inspirert pastoral konfliktfrihet undervurderer bredden i menneskelige konfliktmuligheter. At alle samfunn før eller etter en revolusjon vil måtte ha ordninger til megling og løsning/utsoning av andre konflikter enn de rent klassebestemte (regionale spenninger, religiøse, språklige/kulturelle, de som er knyttet til generasjoner, til miljøvern, etc.).

Å lefle med slike idylliserende utopiske fristelser, er en lek i et landskap der nettopp uhyggelige maktmennesker lett kan komme til utøvende posisjoner, paradeeksemplene er Stalin og Mao.

Vi hører stadig for eksempel at Khrustsjov «tok et oppgjør» med Stalin i 1956. Men han stilte aldri spørsmål om det system som la seg så åpent for slik patologi, et partidiktatur som ikke hadde mekanismer til sjekk av slikt misbruk. (Og hvor var Khrustsjov?)

Les James Madison

En politisk teori som ikke tar høyde for menneskelig ondskap i alle former eller de sletteste menneskelige egenskaper, er naiv.

Det er mye å si om de amerikanske grunnlovsfedrene (mange av dem var f.eks. slaveeiere). Men de skjønte en ting: Makt må deles opp og utstykkes. Derfor en forfatning som nettopp gjør dette.

Her bør Rødt lese USAs fjerde president James Madison, som regnes som den viktigste forfatter av den amerikanske grunnloven. Han mente at hadde menneske vært godt, ville vi ikke behøvd konstitusjoner. Men mennesket er ikke godt.

En utopi uten slike skranker, er en invitasjon til misbruk, også i Rødts program. Det er nettopp Madisons tenkning som i dag gir et håp om å få stoppet Trump.

Etter revolusjonen?

Moxnes ser ikke ut til forstå dette fullt ut. Jeg laget en gang en bok om beslutningsprosesser i etter-revolusjonære samfunn. Den tar opp spørsmålet om hvordan vi skal fatte vedtak når det liberale demokratiet er satt ut av spill: Robert Dahl/ W. McBride Demokrati og autoritet. Beslutningsprosesser i det postrevolusjonære samfunn (Dreyer 1981).

Jeg tilbyr Rødt et seminar om disse problemer etter neste landsmøte – om ikke de gamle ml-ere som intet har lært og intet hørt da er ute av partiet, eller den ungdommen som nå synes å ha erobret partiet har kommet på bedre tanker og innsett at emosjonelt varme forslag må ringes inn av kritisk sans.