17. mai skal være en dag for feiring. Det er Norges grunnlovsdag, og i år er grunnloven hele 200 år gammel. Dessverre er det blitt en dag for sorg over tapte friheter og rettigheter. Inspirert av den amerikanske grunnloven var den norske grunnloven i sin tid svært progressiv, nærmest revolusjonær.

Men siden den gang har det stort sett bare gått nedoverbakke, og forfallet markeres i år ved at paragraf 101 som beskytter næringsfriheten i landet blir fjernet. (Paragraf 101 lyder: “Nye og bestandige Indskrænkninger i Næringsfriheden bør ikke tilstedes Nogen for Fremtiden”)

Debatten rundt grunnlovsendringene i Stortinget er et sørgelig kapittel. Venstresiden argumenterer for at FNs menneskerettigheter (som dessverre er semi-sosialistisk fyllerør) bør inn i grunnloven, mens Høyre argumenterer for at grunnloven ikke bør inneholde noen rettigheter fordi dette da ville gjøre staten etterrettelig. Høyre forklarer sitt syn ved at rettigheter i grunnloven ville redusere politikernes makt og overføre politisk makt til høyesterett. At dette er ment å være et selvforklarende argument sier litt om hvor ille det står til med grunnloven.

Høyres argument høres kanskje sært ut, for å si det forsiktig, men det helt i tråd med parlamentarismen som ble innført i 1884 i Norge. Vel, ordet “innført” får det hele til å høres så ordnet ut, for det som i realiteten skjedde i 1884 var et statskupp. Maktfordelingsprinsippet som er selve bærebjelken i rettsstaten ble da avskaffet, og det som før var en tredeling av makt mellom høyesterett, storting og kongen/regjering, ble nå til “all makt i denne [stortings]sal.”

På skolen lærer de aller fleste at parlamentarismen bare har med at regjeringens makt alltid må være forankret i et flertall i parlamentet, men den andre siden av parlamentarismen som aldri blir nevnt er at høyesteretts makt til å regulere stortinget gjennom grunnloven også ble fjernet, i stor grad. Eller sagt på en annen måte: parlamentarismen betyr å vingeklippe grunnloven og dens vokter, høyesterett.

Eller sagt, på en annen måte: i 1884 avskaffet stortinget rettsstaten i Norge, og grunnloven ble omgjort til et nokså verdiløst dokument som fikk samme rolle som kongen: en marionettfigur som hentes frem til pynt hver 17. mai.

Tror du meg ikke, sier du? Høres det for utrolig ut til å være sant? Vel, parlamentarismen ble faktisk ikke formelt innført (dvs. grunnlovsfestet) i Norge før i 2007. Statsvitere sier at før dette var parlamentarismen en “konstitusjonell sedvanerett” men dette er bare en pen måte å si brudd på grunnloven. Etter å ha brutt grunnloven i 120 år kan med rette si at grunnlovsbruddet har blitt en sedvane, men hva med første gangen man bryter grunnloven? Hva kaller man det da? I beste fall en konstitusjonell krise, og i verste fall et statskupp. Hvor mange ganger må man bryte grunnloven før grunnlovsbruddet blir en sedvanerett? 3 ganger? 5 ganger? 7?

Hvorfor endret ikke bare Stortinget grunnloven den gangen i 1884? Hvorfor brøt de grunnloven? Fordi parlamentarismen i praksis var en mistillit til maktfordelingsprinsippet og dermed også til rettsstaten og til grunnloven. Som sagt, har mye av fokuset vært på at parlamentarismen reduserer kongens makt, men Johan Sverdrup sa ikke “alle makt i denne sal, og i høyesterett.” Parlamentarismen var like mye en mistillit til høyesterett, og det er i denne sammenhengen at vi må forstå Høyres argumentasjon mot å innføre rettigheter i grunnloven.