Vi har visst det lenge. Løsningen på klimaproblemet er enkel og effektiv. Men psykologiske forsvarsmekanismer koblet med manglende vilje til å gjennomføre her og nå, forhindrer at vi gjør det opplagt langsiktig riktige: Innføre skikkelige, grønne avgifter.

I dag betaler hverken privatpersoner eller virksomheter hele kostnaden av forurensning. Prinsippet om at forurenser skal betale, er velkjent og gjentas stadig – men følges bare sjelden opp med politikk. Den norske avgiften på utslipp av klimagassen CO 2 er ett eksempel på at prinsippet følges opp, bom- og bilavgifter er et annet. Og ja, det finnes en rekke andre avgifter på tjenester og produkter som bidrar til å ødelegge miljø og helse. Men de er altfor små til å hindre omfattende skader som ødelegger for mennesker og natur. Det være seg bytrafikk, luftforurensning, klimagassutslipp, støy, eller miljøgifter.

I et globalt perspektiv har vi heller ikke ordninger eller prising som sikrer bærekraftig bruk av begrensede ressurser, som ulike mineraler, fisk og matjord.

Løsningen på dette er godt kjent og svært enkel: å faktisk følge forurenser betaler-prinsippet, slik det er tenkt.

Klimamålene kan kun nås om politikerne er modige nok til å si at privatpersoner og virksomheter må betale den fulle kostnaden av skaden de påfører andre innbyggere ved de valgene de tar.

Artikkelen fortsetter under annonsen

Ingenting ville endre markedene og teknologiene like raskt som dette. Det ville ha snudd grå forurensende vekst til en grønn vekst, med raskt voksende karbon- og ressursproduktivitet. Og kanskje kunne fangst og lagring av karbon fra kull- og gasskraftverk vært hyllevare nå, om verdens land for 15 eller 20 år siden hadde sagt at fra 2020 må all virksomhet betale den fulle kostnaden for skaden de påfører verdens innbyggere og kommende generasjoner.

Alle forstår at det er vanskelig å sette en helt nøyaktig pris i kroner og dollar på dette. Men det er ikke vanskelig å regne seg frem til at kostnaden fra skadene er enorme og langt høyere enn kostnaden ved å gjennomføre tiltak nå. Det er dokumentert mange ganger.

Det ville kanskje vært tilstrekkelig å sette en pris som vi vet er høy nok til at miljøvennlige og bærekraftige alternativer ville konkurrert ut adferd som ødelegger. Så må den prisen økes forutsigbart og jevnt inntil vi når målene.

En slik pris har vi allerede flinke nok økonomer til å regne ut. Og inntektene kunne betales tilbake til folk flest, enten direkte eller over skatteseddelen for sosial utjevning.

Per Espen Stoknes (Foto: Didrik Linnerud Arnesen) Mer...

I stedet lar vi dessverre dagene, ukene og årene gå mens vi diskuterer hvordan vi skal regne på dette, om igjen og om igjen. Så kan vi utsette fristen for å nå målene enda en gang, mens vi tar en ny utredningsrunde på hva slags virkemidler og tiltak som er de beste. Eller vi kan velge å vente på at andre land går foran. Eller at EU skal gi oss fordelen av å betale for løsninger andre steder, mens vi selv øker utslippene her hjemme.

Det er ganske så sikkert at klima- og miljøpolitikk blir vanskelig å gjennomføre dersom særinteresser og kortsiktig gevinst er utgangspunkt for diskusjonene. Bompengene illustrerer poenget perfekt.

Bompengeaksjonister hevder det er urimelig at akkurat bilistene skal rammes av avgiftene til veibygging og kollektivutbygging når de bare skal kjøre «barna på trening», mens fellesskapet dekker offentlige utgiftene til for eksempel skoler, brannvesen og sykehus. Poenget er måpende åpenbart: Bilister støyer, lager køer, forurenser lokal luft, bidrar til klimaødeleggelser og beslaglegger store arealer. Noe hverken elever eller pasienter er i nærheten av å matche.

Derfor legger vi høyere avgifter på forbruk som skader andre, og kan kompensere dette med lavere og enda mer progressive inntektsskatter. Mer arbeidsplasser og mindre forurensning. Og med de ferske klimautslippstallene for Norge i 2018 – utslippene økte – ser vi at det fortsatt er transport som øker utslippene mest.

Køene i de store byene øker dessuten fortsatt. Så bomavgiftene er dermed klart ikke høye nok.

Dersom våre felles interesser – alle innbyggerne i Norge som del av alle mennesker på kloden, med noen tiårs perspektiv – var det viktigste, hadde det kanskje ikke vært så vanskelig å bestemme seg for hva vi burde gjøre.

På kort sikt vil vinnerne være alle dem som lever og produserer innovativt, klimavennlig og bærekraftig. På lang sikt vil vi alle tjene stort på om politikerne kan samles om å være betraktelig tøffere i klypen nå.

Og kanskje hadde ikke partiene mistet mange velgere dersom de var tydelige på at de faktisk står sammen om å redde fremtiden vår.(Vilkår)Copyright Dagens Næringsliv AS og/eller våre leverandører. Vi vil gjerne at du deler våre saker ved bruk av lenke, som leder direkte til våre sider. Kopiering eller annen form for bruk av hele eller deler av innholdet, kan kun skje etter skriftlig tillatelse eller som tillatt ved lov. For ytterligere vilkår se her.