Jeg har altid taget det som en selvfølge at have et solidt velfærdssamfund i ryggen. Men jeg har også altid – og med en slet stolthed i stemmen – fortalt mig selv, at velfærdsstaten i hvert fald ikke har hjulpet mig.

Nu hvor jeg står på tærsklen til et langt arbejdsliv, må regnskabet gøres op. Er det virkelig besværet værd at bidrage med halvdelen af sin indtægt til en fælles sag, som man ikke rigtig føler sig som en del af?

Jeg bor på kollegium i Københavns Indre By, er specialeskrivende og hjælpelærer på Sociologisk Institut. Jeg er næsten aldrig syg, jeg har intet SU-lån og startede for et par år siden med at betale den SU, jeg ødselt har modtaget af staten, tilbage i form af skat på mine studiejobs.