At rejse er at leve. Hvis det ordsprog var sandt, burde jeg være død og borte for længe siden, men det er jeg på ingen måde, tværtimod.

Af politiske årsager har jeg ikke været ude at rejse i snart fire år, hvilket jeg er overbevist om, at mange vil finde helt utænkeligt. Men heldigvis har jeg erfaret, at manglen på rejser ikke er et tab, men en gevinst i forhold til mening i livet og værdsættelse af mit lokalområde, mine medmennesker og Danmarks, om end sparsomme, men dog skønne natur.

Det virker som om, at folk ser rejser som det eneste lyspunkt og åndehul i en fortravlet hverdag. Men ikke nok med, at det er helt fejlagtigt, så må vi også bare sande, at rejser, især med fly, har en ødelæggende indvirkning på vores klima, miljø og natur, og derfor kan vores rejser ikke forsvares med argumenter om oplevelser og frihed.

Rejsernes uoverskuelige negative indvirkning på vores planet er netop grunden til, at jeg har fravalgt dem, og hvis jeg endelig skal besøge familie i Nordjylland, hvilket er det længste, jeg kommer nu om stunder, foregår det med bus eller tog. Det er selvfølgelig heller ikke optimalt, for strengt taget burde jeg bare blive hjemme, men det kan også snart blive konsekvensen af min dårlige samvittighed.

Jeg elsker sol og varme og derfor kan det virke næsten umuligt at komme igennem endnu en kold, våd og trist vinter i Danmark, men mørket og kulden har den fordel, at den levner tid til fordybelse og eftertanke, og på den måde får man udvidet sin horisont, selvom man bare sidder hjemme i sin sofa.

Desuden er det nu engang her vi bor og lever, så må vi bide i det sure æble, for vores egen og for vores planets skyld, også når det regner for fjortende dag i træk. Jeg ved nemlig så meget, at jo mere vi rejser væk fra regnen, jo mere regner det, og det er faktisk unfair for os, der bliver hjemme.

Gå en tur i skoven

Men selvom jeg er stolt over mit fravalg af rejser, føler jeg mig nogle gange som en kæmpe taber, for jeg har aldrig nogen fascinerende feriefortællinger at dele ved middagsbordet, og jeg har heller ikke mod på at fortælle de andre middagsgæster, at jeg mener, at det de gør, er forkert og foragteligt, så jeg holder munden lukket.

Jeg er dog ved at være træt af at tie og lade andres ødelæggende adfærd diktere, hvordan jeg bør leve, hvis jeg skal være en fuldt ud accepteret del af samfundet – altså som en rejsemanisk globetrotter.

Det er nemt at vænne sig til at rejse, og det er nemt at vænne sig til at lade være, så egentlig er kuren ret enkel: Lad være med at rejse og lad os i stedet fordybe os i interessante samtaler om vores drømme, tanker og følelser imens vi går en tur i den danske skov.

Den slags samtaler og oplevelser har vi nemlig alt for få af, hvilket egentlig giver sig selv, da alle har travlt med at overgå hinanden i smarte rejsemål, knokle for at spare op til denne smarte rejse og prale med den, når de kommer hjem.

Og sagt fra en, der altid står på sidelinjen: Nøj, hvor er al det praleri kedsommeligt og intetsigende. Jeg oplever nemlig, at de rejsende bliver ophøjet til fortællere og vi andre nedgraderet til passive modtagere af disse rejsefortællinger, og det er dybt splittende og udelukkende.

Det er desuden vildt asocialt altid at rejse ud af landet og væk fra fællesskabet i hver en ferie og hver en weekend. Det gør det jo umuligt at planlægge noget som helst med nogen som helst.

Hvor skal du hen?

Nu nærmer vi os igen sommerferien, og jeg tænker, at mange allerede har booket deres rejser eller er godt i gang med at gøre det. Og jeg frygter allerede det evindelige spørgsmål, der efterhånden er umuligt at undgå: »Hvor skal du hen på ferie?« – som om det er en selvfølge, at jeg skal nogen steder hen.

Det skulle jeg ikke sidste sommer, sommeren før den eller denne sommer, og selvom det stadig kan fylde mig med en smule skam, så fylder det mig mest af alt med glæde over mig eget valg og vrede over andres valg.

Nogle gange har jeg godt nok følelsen af, at jeg prøver at redde verden alene, for selv de mest velmenende mennesker, der altid køber økologi, hæklede karklude og har et gammel slidt indkøbsnet til deres varer, tager bilen ned i supermarkedet og rejser flere gange om året.

Det er simpelthen for dovent, dårligt og dumt, og jeg vil gøre alt, hvad jeg kan, for at ændre normen i samfundet, så det ikke bare bliver acceptabelt at fravælge rejsen sydpå, men ligefrem giver status – den status der alt for længe har været forbeholdt kosmopolitterne.

Der er lang vej, det er jeg udmærket klar over, men det er ikke umuligt. Og det hele begynder med, at nogle tør stå frem og sige, at hvis vi skal forhindre denne skude, vi kalder Jorden, i at synke, så bliver de rejsegale nødt til at begynde at lytte til de hjemmeglades fortællinger. Nu er tiden inde til at lytte til os, der aldrig rejser – og hvem ved, måske bliver I overraskede over, hvor interessante vi faktisk er.