Hver evig eneste uge er der voksne, for mig fremmede mennesker, der i det offentlige rum har kommenteret min kropstørrelse.

Inden for den sidste uge er det sket to gange, i dagslys. En gang på rulletrappen på Christianshavns metrostation og den anden foran et universitet i Montreal.

Sidstnævnte gang var det en mand på gaden, der pludselig vendte sig mod mig og sagde: »Undskyld, jeg kan ikke lide fede kvinder.«

Jeg blev paf.

På Christianshavn var det en kvinde, der fortalte mig, at jeg ligner hendes veninde rigtigt meget, men at jeg er meget tykkere end veninden.

Begge gange – ja, faktisk altid – har jeg lyttet og accepteret deres lange svadaer om min tykke krop, hvorefter jeg hurtigst muligt er flygtet uden at lave for stort optræk … for så får ’den tykke krop’ bare endnu mere opmærksomhed.

Jeg har undskyldt det med et ’hvor svært de må ha’ det’.

Spørgsmål som ’er du gravid?’ er ret almindelige, men generelt kommer body shaming til udtryk på mange forskellige måder. Man er sjældent forberedt, fordi man slet ikke forventer, at nogen tænker sådan om andre – og da slet ikke, at de siger det højt. Det, der sårer allermest, er næsten, hvor mange mennesker der har overværet situationerne uden at træde til. Så føler man sig alene.

Hold op med at heppe

Jeg er begyndt at dele folks kommentarer med nogle af mine veninder. De er dybt chokerede over, at det overhovedet finder sted, og har bedt mig holde op med at undskylde den slags med, at andre må have det skidt. Og jeg har efter lang tid lært, at jeg ikke fortjener, at det her sker. Jeg har nået bullshit-grænsen og har ikke længere tænkt mig at tie.

Jeg kan sjældent få lov til at løbe en tur, uden at nogen hujer og hepper på mig. Første gang var det sjovt. Derefter blev det bare mere og mere ydmygende, fordi der er et underliggende: ’det må være så hårdt for dig, jeg bliver nødt til at give dig et energiboost med på vejen!’ som om de heppede Tour de France-ryttere op ad Alpe d’Huez.

Så kære dig, der føler du skal heppe på mig:

Jeg kan uden de store udfordringer løbe 14 km uden at holde pause, jeg har ikke brug for, at du gør alle opmærksom på, at ’hende den tykke’ har taget løbetøjet på. Faktisk giver det mig lyst til at vende om, løbe hjem og gemme mig under dynen. Jeg vil allerhelst bare have lov til at løbe i fred, fordi jeg elsker at løbe.

Ny fortælling om mig

Jeg arbejder stadig hårdt på at fortælle mig selv en anden historie om, hvem jeg er. Men det tager lang tid at bryde 25 års fortællinger fra skole, medier, samfund, familie og venner om, hvordan jeg ser ud.

Det er en kamp uden lige, at komme ud over mobning fra barndommen, men at voksne mennesker stadig ikke har lært at respektere andre, er et overordentligt slag mod troen på menneskeheden. Det gør ondt. Sådan rigtigt, rigtigt ondt.

Jeg går så ofte hjem med følelsen af, at jeg aldrig kommer til at passe ind, at jeg aldrig bliver smuk nok til at få en kæreste, at jeg aldrig kommer til at passe alt det flotte tøj osv.

Jeg har efterhånden lært, at det ikke er rigtigt, men det er en kamp at fortælle sig selv noget andet, når man så ofte i det offentlige rum bliver fortalt denne historie, både implicit og eksplicit.

Det er til hver en tid arbejdet værd at lære sig selv nye fortællinger om sig selv. I den proces har jeg de seneste to år tabt 30 kg. Jeg har stadig fyldige former, som jeg hver eneste dag kæmper for at lære at elske.

I forrige uge gik jeg ind i en second-hand butik, fordi jeg manglede et par bukser. At købe bukser har altid været en frygtindgydende proces for mig, men jeg fik opbygget en ordentligt portion mod og styrke til de mange skuffelser, jeg forventede at få.

Til min store overraskelse kunne jeg knappe et par helt almindelige Levis-bukser uden problemer. For første gang i mange år. Jeg var alene – det er jeg altid, når jeg shopper, for processen er i sig selv ydmygende nok. Men da det lykkedes mig at knappe bukserne, havde jeg lyst til at danse ud af prøverummet og råbe til hele verden, at jeg kunne passe dem.

Et par øjeblikke senere blev jeg ualmindeligt flov over mig selv, fordi jeg stadig er så fanget i præmissen om, at jo flere størrelser jeg går ned, des mere ’passer jeg ind’.

Jeg er røvhamrende træt af, at jeg har brug for en daglig dosis af hashtaggene #effyourbeautystandard eller #bodypositivity for at føle mig repræsenteret på de sociale medier, og af at nogen fortæller mig, at jeg også er smuk. Men jeg sætter pris på, at denne bevægelse er blevet så udbredt, for den hjælper mig til at opbygge den selvtillid, jeg har brug for.

Det vigtige er imidlertid, at det her ikke kun handler om, at jeg skal opbygge en selvtillid, der gør, at disse ting ikke går mig på. Det handler i den grad også om, at vi skal opføre os fucking ordentligt over for hinanden. Uanset om det handler om body shaming, racisme, sexisme eller homofobi.

Og når vi oplever den slags i det offentlige rum, så har vi alle et ansvar til at sige fra. Både jeg som ’offer’ og dem, som overværer disse fænomener udfolde sig.

Mona Bjerre Ebdrup er kaospilotstuderende, selvstændig proceskonsulent og coach