På min bogreol, højt, høj oppe, uden for både børns og nysgerrige nye bekendtskabers rækkevidde, lige ved siden af Ceausescus taler (dont ask. Really) står en meget brugt udgave af Erica Jongs roman Fanny.

Jeg tror, at jeg engang har neglet den fra en kvinde i et af mine barndomskollektiver, der grundet uhyrlige mængder linsesuppe og børneforagt sikkert havde fortjent det. Der er stadig æselører tre-fire steder i bogen, der, hvor der for alvor kommer bølgegang i boudoiret.

Jeg var vel 12-13 år, var ret ligeglad med de sanitære forhold i det gamle London og patriarkatets undertrykkende strukturer, men havde derimod udviklet en kernesund og ganske alderssvarende interesse for bunkepul.

Det var før World Wide Web. Det var, hvad vi havde. Det krævede lidt skrålæsning. Og det var fint.

Siden da er Skjern Å blevet gensnoet. Men meget er ved det ældgamle. For eksempel at vi stadig i tide og utide skal høre på damer, der udtrykker sig meget kategorisk om alle damers seksualitet.

Således kunne man i fredagens udgave af Information læse, at kvinder vil have ‘erotik i litterær fortolkning’, og at samtlige danske forlag derfor står på nakken af hinanden for at efterkomme denne pludseligt opståede efterspørgsel.

Og den tendens er udtryk for øget frisind, mente en eller anden klog at vide. Og så er det at man bliver så træt. For nej, det var udtryk for et frisindet kvantespring, da D.H Lawrence i 1928 lod Lady Chatterley grovforføre af en simpel proletar, og det var det, da Anais Nin spredte stængerne og sprængte rammerne. Det er ikke udtryk for frisind, at en eller anden forfatter under bitterfissisk dæknavn udgiver en ‘diskret’ e-bog, der hedder Totempæl. Det er udtryk for, at forlagene er i krise og at sex altid sælger. Ikke særlig genial, men måske virkningsfuld prævention mod den lille forlagsdød, som det jo hedder på fransk.

Derfor er det så uendeligt kedsommeligt, at lejligheden igen skal bruges til at reproducere de dybt forældede fremstillinger af kvindelig seksualitet: At kvinder vil have ord frem for grafiske fremstillinger og kontekst og psykologisk profil frem for sex uden forklaring. At kvinder vil have æstetiserede elskovsscener frem for virkelighedstro nærbilleder, at kvinder har en avanceret fantasi, der ødelægges af pornoskuespillere med skovsnegleoverskæg, at kvinder har brug for, at der er etableret følelsesmæssige relationer mellem de knaldende parter, fordi kvinder jo har sex for at få kærlighed, mens mænd giver omsorg for at få sex.

Al god litteratur handler i et eller andet omfang om erotik, fordi ingen nuanceret menneskeskildring kommer uden om seksualiteten.

Spørgsmålet må vel være, hvad man bruger det til.

Men hvis jeg skal anlægge et staudebed, køber jeg en bog, der viser, hvordan de ser ud og fortæller mig, om de kan lide sol eller skygge. Ikke én om de prægtige blomsters kulturhistorier.

På samme måde viser flere undersøgelser, at ca. halvdelen af den kvindelige befolkning jævnligt benytter sig af porno, når formålet er tilfredstillelse.

Man kunne skam også læse, at kvinder simpelthen ikke kunne nyde porno, fordi de var bekymrede for, at skuespillerinden ikke gjorde det af ubærlig lyst, men, gud forbyde det, anså det for et arbejde.

Jeg aner et SF-forslag om en ’fair sex’-mærkningsordning, der derefter hamres ned af en dokumentar af Tom Heinemann, der har fundet en, der hedder Daisy i Porn Valley, der faktisk hellere ville arbejde med dyr.

Og lad os da dokumentere og diskutere forholdene i pornoindustrien.

Men bild mig ikke ind, at det er søstersolidaritet, der bestemmer tændingsmønstrene hos halvdelen af befolkningen. Det kunne jo være så simpelt, at det ni ud af 10 gange er dårlig porno, der laves.

Lad os da byde enhver form for lir velkommen, men ikke sende kvindelig sekualitet ind i reservatet for diskrete e-bøger med velunderbyggede litterære udlægninger af, hvorfor de nu engang endte i den høstak.

Og lad i hvert fald være med at kalde det et nyt frisind.

Ps. Hadske linsedame, du må godt kigge forbi og hente Fanny. Jeg har nettet.