Jeg startede i 1.g efter sommerferien. Jeg gik ind til min nye ungdomsuddannelse med følelsen af, at jeg nu skulle bruge de tre næste år af mit liv på at udvikle mig som individ både fagligt og på det personlige plan. Jeg gik ind med formodningen om, at gymnasiet var en platform, hvorfra unge individer var i stand til at gro, vokse og lære.

Nu er jeg så gået til tasterne en anden erfaring rigere. Allerede første dag fik vi malet en vis herre på væggen med sætninger som: »I har det langt hårdere end for bare fem år siden« og andre lettere intimiderende mantraer som for eksempel: »Man kan ikke bruge sin STX-eksamen, hvis man får under 7.« Så efter det, er det klart, at vi 1.g’ere helt grundlæggende sidder tilbage med en følelse af, at karakterkrigen nu er begyndt. Andre gode råd, vi fik med i bagagen, var: »Husk at række hånden op, selv om du ikke kender svaret. Så tror læreren, du ved noget.« Dermed blev tre år fyldt med faglige illusioner skudt i gang.

Så kom uddannelsesvejlederen og begyndte at male billeder af gennemsnit på 12,2 og mange af de profilerede prestigefyldte uddannelser, og hvordan vi allerede i 1.g skulle være parate til at tage nogle afgørende valg for vores fremtid.

Med idealer som medicin og statskundskab (har jeg overhovedet et højt nok snit til bare at nævne CBS?) er vi gymnasielever allerede fra begyndelsen skudt af sted fra startlinjen i karakterkapløbet med en grundpræmis, der dikterer, at alt under 12 og 10 er uacceptabelt. Der er fra begyndelsen sat lighedstegn mellem en lys fremtid og høje karakterer. Krigstrommerne begyndte lige så stille at lyde.

Denne mentalitet får uden tvivl nogle til at løbe hurtigere og hoppe højere, bevares. Men vi står også bare med en hel mængde gymnasieelever, der falder på stribe, som var de landsknægte i 1864. I min klasse har vi allerede sagt farvel til de første faldne kammerater, som valgte at forlade slagmarken. De er ofre for det ustandselige pres, der ligger på skuldrene af dem.

Stress og dårligt selvværd

Der er jo så også dem, som kommer helskindet ud på den anden side af denne blitzkrig af tal. Dem, der klarer sig igennem, men for hvilken pris? En af mine klassekammerater sagde til mig: »Jeg er dybest set ligeglad med, hvad jeg lærer. Så længe det ligner, jeg har lært noget, så jeg dermed får gode karakterer.«

Er vi som samfund virkelig tilfredse med en uddannelsesinstitution, der presser elever til at tænke på den måde? Hvis man både vil opretholde den sociale dimension af gymnasiet og samtidig kravle op i den høje ende af karakterskalaen, er man ganske enkelt nødt til at hoppe over, hvor gærdet er lavest. Det er altså ikke kun huen, der bliver presset ned over vores hoveder efter de tre år. Vi bliver vant til en mentalitet, der konstant sigter efter at få den højeste karakter for så lille en faglig fordybelse og indsats som muligt.

Her er ikke tale om et eller andet sokratisk mantra, der dikterer, at ungdommen nu til dags er for dovne eller dvaske. Nej, der er tale om et uddannelsessystem, som brolægger vejen til de gyldne 10- og 12-taller med stress, koncentrationsbesvær og dårligt selvværd. Alt sammen bare på grund af et tal. Et tal, der dikterer ens fremtid, vel at mærke. Men er det virkelig det værd? Har vi virkelig råd til flere og flere gymnasieelever med stress? Det virker for mig som en mere eller mindre forfejlet samfundsinvestering. Vi unge gymnasieelever skal ikke blot fanges som kanonføde i konkurrencestatens krydsild.

Jeg er virkelig ked af at sige det, men for dælen da, nogen bliver jo nødt til det: Gymnasiet handler ikke om at lære. Det handler ikke om almen dannelse eller udvikling. Det almene gymnasium har udviklet sig til en institution, der centrerer sig omkring præstation og er blevet til en fadæse, der handler om at snyde læreren til at tro, at man ved mest muligt. Det handler dybest set om karakterer.

Hvis man googler karakterer i gymnasiet, bliver man mødt af sider, der proklamerer: »Snyd dig gennem gymnasiet«, og »Sådan får du 12 i alle fag«. Jeg mener, det illustrerer den usunde tendens.

Afgrunden åbner sig

Endnu et symptom på den karaktervirus, der har bredt sig på landets gymnasier, er et spørgsmål, jeg har stillet mig selv gennemsnitligt en gang om dagen, siden jeg begyndte på gymnasiet: »Tæller det her egentlig med i mit snit?« Når man så endelig har fået klarlagt, hvilke fag der tæller, begynder man så nøje på strategisk vis at tilrettelægge sin faglige indsats som et andet spil Stratego.

Det er da også fuldt ud forståeligt, at folk er så opmærksomme på karakterer. Hele vores opvækst har vi fået at vide, at hvis man vil blive til noget, skal man tage sig en uddannelse og få gode karakterer. Gymnasietiden bliver derfor tre lange år stående på en faldlem, ustyrligt bange for, at dårlige karakterer vil åbne afgrunden under os. Hvis man har drømme om en uddannelse med et snit over 10, er selv over middel-karakteren 7 fuldstændig uacceptabel, da den hiver en i den modsatte retning af det, vi gymnasieelever har fået banket ind i hovedet er en lys fremtid.

Alt dette foregår i en tid, hvor gymnasielærere generelt har mindre tid til evaluering af opgaver med et større antal gruppeafleveringer til følge. Vi elever får altså generelt ringere vilkår at blive bedømt på.

Midt i denne hektiske tid, har vi så virkelig tid til at hive hinanden fagligt op i en kollektiv søgen efter ny viden? Eller prøver vi egentlig bare at uddele ansvaret, så vi kan hive minimum et 10-tal hjem? Den potentielle udvikling af sociale kompetencer og teamarbejde bliver ofte amputeret til en kamp for karaktermæssig overlevelse.

Jeg kalder til modstand

Og nej, det er ikke udelukkende gymnasiernes eget ansvar at gøre op med dette urimelige tempo. Det er hele samfundet, der skal give os unge plads til at lære og udvikle os og ikke hele tiden præstere og bevise, at vi kan noget.

Hvert år kører medierne de samme historier om superstudenter med gennemsnit på 12, ja, nogle sågar over. Ranglister over de institutioner med de højeste og ikke mindst dårligste gennemsnit florerer også hyppigt i den danske medieflade. Selv i flere af vores online undervisningsredskaber er der statistik over de bedste og dårligste gymnasier. Det er da om noget at trykke på speederen i karakterræset. Siden hvornår blev alting en konkurrence? Giv dog os unge lov til at trække vejret i den altoverskyggende evalueringssmog.

Så jeg kalder til modstand mod det massive fokus på karakterer. Jeg vil have gymnasiet til at stille skarpt på lysten til at lære. Vi elever skal motiveres af andet end frygten for dårlige karakterer. Elevers faglige motivation skal ikke defineres af ydre skræmmebilleder, men derimod af indre ønsker om ny læring og højere indsigter.

Jeg håber inderligt, at vi kommer tilbage til kernen af det, uddannelse bør handle om, nemlig individets potentiale, det hele menneske og almen dannelse.

Efter jul afslutter jeg grundforløbet i gymnasiet, og jeg skræmmes af det, der venter forude. Hvor jeg dog inderligt håber, at jeg ikke bliver endnu et offer for det slag om karakterer, der huserer på landets gymnasier.

Tre år i en skyttegrav bombarderet af tal fra højre og venstre er bestemt ikke et scenario, jeg ser frem til. Jeg vil have fred. Derfor maner jeg til besindighed i det danske uddannelsessystem.

Lad os få stoppet karakterkrigen.