Alle alarmklokker ringer. Det her er et dumt valg, som jeg risikerer at skulle høre for i resten af mit politiske liv.

Pressetjenesten er gået på ferie, men jeg ved, hvad de ville svare, hvis jeg havde spurgt dem.

’Det går ikke, Jan. Du er nødt til at vælge en anden. Du kan ikke udråbe Peter Brixtofte som en af højrefløjens helte. Han var alkoholiker. En pamper med storhedsvanvid, som gældsatte sin kommune i en grad, så skatteborgerne i Farum har betalt af på gælden lige siden. Han er død og borte – hvorfor skal du genoplive ham – nu?’.

Fordi Peter Brixtofte var så meget andet. Fordi han har fortjent et mere nuanceret eftermæle end det, som Farum-kommissionen og frokostavisen BT har tegnet. Fordi Peter var en ægte liberal – og fordi jeg godt kunne lide ham.

Peter Brixtofte var Venstremand, og det passede mildest talt ikke ind i selvforståelsen af et parti, der mener, at pengene ligger bedst i borgernes lommer, at en borgmester fældes af et umådeholdent rødvinsforbrug på skatteborgernes regning.

Rødvin til flere tusinde kroner flasken blev konsumeret i et alarmerende tempo, og Peter gjorde det umuligt at fastholde myten om de socialdemokratiske pampere og de puritanske Venstremænd.

Han demonstrerede, at vi alle er mennesker uanset politisk tilhørsforhold. Det var alt for let at bilde sig selv ind, at man da havde fortjent noget ordentligt at drikke, når man nu knoklede døgnet rundt for byens ve og vel.

Jeg kunne ikke drømme om at forsvare hans lemfældige omgang med skatteborgernes penge, der kulminerede med indkøbet af en borgmesterlimousine med indlagt minibar.

Men i en tid, hvor personlige skandaler – ikke mindst internationalt – fylder mere og mere, så er det måske værd at huske på følgende gåde:

Du skal vælge en politisk leder. Den første tror på healing og astrologi. Han har en elskerinde, han kæderyger og drikker alt for mange dry martinis.

Den anden er blevet væltet to gange. Han er sjældent ude af sengen før langt op ad formiddagen, og han drikker cognac som en svamp.

Den tredje er en dekoreret krigshelt. Han er vegetar, dyreven og drikker stort set ikke.

Hvem vælger du?

Den første er Franklin Roosevelt, den anden er Winston Churchill, og den tredje er Adolf Hitler.

Det var en lang indledning, men den er et nødvendigt forbehold, for ingen helte er perfekte, og Brixtofte er ingen undtagelse.

Verdens bedste kommune

Jeg lærte Peter at kende, mens jeg arbejdede på ugeavisen Farum Nyt. Han var kommet til som borgmester efter en socialdemokrat, og dengang var det umuligt at forestille sig, at Venstre kunne have en borgmesterpost i Storkøbenhavn eller i Nordsjælland.

Det lykkedes imidlertid at få Venstre til at vokse sig stort og stærkt – fra to mandater til absolut flertal. Venstre blev synonym med Farum på samme måde, som der står liste C på Gentofte og liste A på Brøndby.

Brixtofte satte skatten ned – seks år i træk! Og resten af landets borgmestre uanset partifarve var irriterede og misundelige, for Farum satte jo deres jammer i perspektiv, når de stod med hatten i hånden i de årlige økonomiforhandlinger.

Han skaffede blandt andet pengene ved at skaffe arbejde til alle i en tid med høj arbejdsløshed. Kommunen havde en særdeles aktiv jobkonsulent, der fik ledige Farum-borgere i arbejde – også i nabokommunerne.

Der var mange, der ikke var vant til at arbejde – ikke mindst blandt indvandrerne. Men så fik de lov til at lære at arbejde i produktionshuset, hvor der blev puttet plastikpinde i klokker af fuglefrø, så de kunne hænge i loftet på fugleburet. Måske ikke verdens mest inspirerende arbejde, men et arbejde er et arbejde, og kan man arbejde – så skal man arbejde. Det var den simple logik, og det virkede.

Hvor andre kommuner kæmpede med pasningsgaranti i daginstitutionerne og havde borgere, der måtte vente i halve og hele år for at få deres børn i vuggestue, så indførte man i Farum en pasningsgaranti – ikke på seks måneder, ikke på seks uger – men på seks dage.

Antallet af medarbejdere på rådhuset blev reduceret voldsomt. Det krævede en investering i ny teknologi og et godt forhold til de faglige organisationer, men det lykkedes.

Der blev udliciteret i en grad, som man ikke havde set før, for i Farum var man interesseret i at skaffe borgerne den rette service til den billigste pris – og man var ligeglad med, om der stod Farum Kommune eller Jysk Rengøring på personalets kitler.

Farum blev af den tyske Bertelsmann-fond udpeget som verdens bedste kommune.

Idérig og elsket

Peter fik konstant nye ideer, og han var en utålmodig sjæl. Der var ingen grund til at spilde tid og penge på juridiske undersøgelser, når kommunen kastede sig ud på åbent vand, for han havde den filosofi, at når Farum ville gøre noget til gavn og glæde for byens borgere, så kunne det da umuligt være ulovligt. Denne anarkistiske tilgang til kommunalpolitik findes ikke mere, og det kammede da også over.

Brixtofte havde kun respekt for Højesteret, og denne mangel på respekt for nævn og tilsynsråd var sammen med rødvinen med til at fælde ham – men en gang imellem kan jeg godt tage mig selv i at ønske, at flere borgmestre ville udfordre tåbelige regler og overflødigt bureaukrati.

I sine sidste år som borgmester gik det galt. De liberale idealer blev afløst af en trang til at sætte Farum på verdenskortet på så mange områder som muligt – ikke mindst inden for idrætten. Der skulle bygges marina og arena, og Farum Boldklub skulle i superligaen. Det blev der grinet meget af – lige indtil 2012, hvor FC Nordsjælland blev danske mestre.

Peter var et dejligt, varmt menneske. Altid i godt humør – store kram og knus – og han havde altid tid til at hjælpe, når nogen havde behov. Han var ikke bare populær, han var elsket.

Liberal udlændingepolitik

Ud over alt det andet, han udrettede, gjorde han den tyrkiske grønthandler Hüseyin Tas til den første viceborgmester i Danmark med anden etnisk baggrund. Som tak blev han båret i guldstol af glade dansk-tyrkere gennem Farum Midtpunkt.

Det var til dels symbolpolitik, for en viceborgmester har ikke så meget magt, som folk tror. Det ved jeg selv som viceborgmester på Frederiksberg.

Men symbolpolitik behøver ikke være negativt. Det kan også være positivt, og det var en smuk symbolsk gestus at vise, at man kan blive til hvad som helst uanset ens baggrund. Du kan, hvad du vil. Måske skal du kæmpe lidt hårdere end andre, men Danmark er åbent for alle, der kan og vil. Her i landet diskriminerer vi ikke.

Brixtofte var med på, at Danmark naturligvis ikke kan stå pivåbent for hele verden, men de mennesker, der allerede var her, skulle behandles ordentligt uanset etnisk, religiøs eller national herkomst. Et meget liberalt synspunkt.

Sidste gang jeg talte med Peter var i forbindelse med et program på Radio24syv på valgdagen i 2015.

Han sagde, at han satte sin lid til, at jeg kunne videreføre Uffe Ellemann-Jensens Venstre – et parti med en ordentlig og anstændig udlændingepolitik. Det var noget af en byrde at få lagt på sine skuldre.

Men vigtigt – for hvis ikke vi liberale har liberale løsninger også på de store udfordringer, svigter vi.

Det lette er at sige, at lige præcis dette område er så vigtigt, at vi ikke kan være liberale, og så gribe ned i den politiske værktøjskasse med forbud og forskelsbehandling. Men den vej er farlig, for så siger vi indirekte, at liberale løsninger kun kan bruges på de områder, der ikke betyder så meget.