I et interview med Politiken fremsatte Henrik Sass Larsen søndag en tilsyneladende ganske opsigtsvækkende erklæring. Den socialdemokratiske gruppeformand fortalte, at der bør indføres en maksimumsgrænse for asylansøgere til Danmark, og at dette maksimum skal være »nærmere 1.000 end 10.000 om året, hvis det er dem, der er svært integrerbare«.

Der er bare et problem. Medmindre man enten opsiger eller ignorerer internationale konventioner, specifikt FNs Flygtningekonvention og Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, er det umuligt at indføre en maksimumsgrænse for asylansøgere.

For indeværende har Danmark derfor ingen kontrol over, hvor mange, der søger asyl her, og heller ingen redskaber til at sætte et maksimumtal. Det skyldes, at konventionerne garanterer alle, som sætter fod her, ret til at søge asyl og i vid udstrækning også få familiesammenføring derefter.

Er Henrik Sass så villig til at opsige eller overtræde konventionerne? Nej. Han siger direkte: »Jeg skal ikke have brudt nogen konventioner eller lave noget ulovligt.«

Hvordan Henrik Sass Larsen så vil implementere dette forslag svæver derfor i vinden. Han fremsætter i interviewet vævende udsagn om, at mange ting, man mente var umulige for tre år siden, er mulige i dag.

Muligvis. Men selv Inger Støjberg, der ikke er kendt som den slappeste asylstrammer på borgen, erkender, at der er en »procesrisiko« forbundet med blot at forlænge perioden for familiesammenføring for et lille mindretal af flygtninge til tre år. Det gør hun, fordi hun ved, at der er en meget reel mulighed for, at det vil blive bedømt som konventionsbrud. Og her taler vi altså om en stramning, der er markant mindre voldsom end at gøre op med retten til at søge asyl (og dernæst få det, hvis man er berettiget) vil være.

Personligt mener jeg, at konventionerne er både amoralske og forældede.

Amoralske, fordi de skaber en incitamentsstruktur, hvor folk belønnes uforholdsmæssigt for at sætte deres liv på spil og i praksis prioriterer hjælp til de relativt få i Europa over de langt flere i nærområderne.

Forældede, da de blev skabt i en situation, hvor fokus var på kortvarig beskyttelse med følgende repatriering og ikke asylmigration af permanent karakter.

Af de grunde, og fordi de sidste par år med al tydelighed har vist, at Danmark har akut behov for at få styr på asyltilstrømningen for ikke yderligere at forværre i forvejen omfattende integrationsproblemer, bør man hilse en sådan maksimumsgrænse velkommen.

Det ændrer imidlertid ikke på, at hvis Sass Larsen og socialdemokraterne faktisk vil omsætte denne hensigtserklæring til praksis efter en regeringsovertagelse, så skylder han et svar på, hvordan det skal ske, hvis ikke man vil bryde med konventionerne.

Det er dog ikke kun et spørgsmål, som Sass Larsen skylder svar på. Alle, der mener, at der faktisk findes en grænse for, hvor mange asylansøgere Danmark kan modtage – uanset om den er høj eller lav – bør have den grundlæggende hæderlighed at forklare vælgerne, hvad man konkret og realpolitisk har tænkt sig at gøre, når denne grænse er nået. Ikke mindst i forhold til konventionerne.

Alt andet er utroværdigt.