Bränderna har nu lämnat förstasidorna.

De utländska flygplanen har åkt vidare till andra krisområden. EU:s största civila stödinsats har avslutats.

Två av tre staber har packat ihop. Styrkor har avtackats. Vänskapsband utöver det vanliga har knutits.

Men efterarbetet för markägare kommer att pågå länge till. Och i södra Sverige är fortsatta hög brandrisk.

Resurserna har prövats som aldrig förr, men vad har fungerat och inte fungerat?

Patrik Oksanen som är Mittmedias ledarskribent med inriktning på försvar, krishantering och säkerhetspolitik har rest genom Älvdalen, Härjedalen och Ljusdal för att få höra berättelser från räddningsinsatserna och vilka slutsatser som borde dras.

Här följer ett längre reportage från resan.

När det hängde på minuter i Trängslet

Det finns ögonblick som sammanfattar allvaret.

Som när två helikoptrar höll på att bli lågornas rov på grund av bränslebrist. En blåljusutryckning till Mora flygfält med dunkar gjorde att helikoptrarna kunde flytta sig i sista stund. Fem minuter senare hade lågorna tagit landningsplatsen.

När Särna brandstation hade tömt alla sina resurser för en begränsningslinje i den stora branden på skjutfältet är ett annat ögonblick. Då kom larmet. Brand i skogsmuseet vid Lomkällan. Flottarkojan från Stråfulan brann. Utryckningen gjordes med privat bil, fem brandsläckare och foppatofflor. Frustrationen över att inte räcka till och se branden ta kojan innan kollegorna från Idre kunde komma till undsättning för släckningen är lätt att förstå..

"Det här fick mig att förstå vikten av att ha en reserv vid vår egen station. Vår organisation är uppbyggd att jobba 4-5 timmar, kanske upp till ett dygn med lite stöd", konstaterar deltidsbrandmannen Pierre Hedlund som berättar om händelsen tillsammans med kollegan Olof Spånberg.

Brandmännen sitter tillsammans med Back Sara Eriksson och Christina Nilsson från FRG, Frivilliga resursgruppen, i den tömda baracken utanför stationen i Särna när historien om branden i museet kommer upp.

En röd tråd i berättelserna är samarbete och flexibilitet, om människors vilja att hjälpa till.

Alla har en historia att berätta. Som när distriktssköterskan Christina den där intensiva tisdagen fick larmet om att FRG kallats in skarpt för första gången i kommunens historia och lämnade en patient på britsen på vårdcentralen till kollegorna.

En röd tråd i berättelserna är samarbete och flexibilitet, om människors vilja att hjälpa till. Om trollkonstnärer som fixar, frivilliga som strömmar till, om en frys med glass som ställs i skogen, lastbilar med mat och vatten. Det är berättelser som hur FRG ordnade madrasser till hemvärnet som inkvarterades i skolan och hundratals mackor med falukorv.

Den lilla röda räddningsstationen i Särna blev staben där räddningsledare, polis, meteorolog, Fortifikationsverket och militär fanns tillsammans med FRG. Återvinningsstationen fick flytta på sig, utrymmet utanför behövdes.

Från början fanns bara det trånga kontoret, men en rad drastiska beslut fick tas. En del enkla och snabba, som att sätta upp spånskivor för fönstren för att stoppa solen eller flugremsor för att bli av med flugor.

Andra beslut var mer omfattande, som att under två nätter bygga ett innertak för att dämpa ljudet i fordonshallen där staben flyttat in. Pierre Hedlund visar stolt upp flygbilden från DT:s Nisse Schmidt som visar hur omfattande verksamheten var.

Ett par timmar innan jag får se hur man trollat med knäna i Särna har jag stannat hos räddningschefen Jan-Olov Olsson i Älvdalen, chefen som tog beslutet att fixa taket för arbetsmiljön.

Han fick ta en del andra beslut också, som göra väg av traktorstigen till den norra brandområdet. Det stora efterarbetet har bara börjat för honom. Slangar och motorpumpar ska packas ihop och skickas till rätt ställe Fakturorna har börjat komma in, men någon överblick på kostnaderna finns ännu inte.

"Allt det här eländet startade den 12:e juli med sju blixtnedslag som blev larm. Ett av nedslagen skapade den här branden", berättar Jan-Olov Olsson.

Det är också en brand som sett besegrad ut två gånger. Två gånger betraktade man räddningsinsatsen som slutförd, ansvaret för bevakning och eftersläckningsarbete var överlämnat till markägaren Fortifikationsverket. Två gånger tog branden sig och satte ny fart. Andra gången, i kombination med temperaturer upp emot 32 grader, tog det rejäl fart.

Skjutfältet gjorde släckningsarbetet svårt, Med tiden steg oron för exploderande ammunition på nedslagsplatserna. Något som också hände i minst två fall berättar brandmännen i Särna, och som påverkade räddningsarbetet negativt. Hedlund och Spånberg beskriver det som psykiskt påfrestande att inte kunna gå in och släcka branden och istället få vänta att den skulle sprida sig.

Skulle man kunna stoppa branden med bomber?

Skjutfältet gav också möjligheten till ett okonventionellt test. Om det skulle ha skett ett omfall med stark vind söderut, skulle man kunna stoppa branden med bomber? Jan-Olov Olsson berättar:

"När begäran lämnades in trodde de inte vi var riktigt kloka. Testet gjordes för att vi skulle se om vi kunde ha stoppat branden med flera bomber från ett JAS-plan när vi inte kunde gå in med helikopter och vattenbomba på grund av explosionsrisken. "

Något skarpt läge där man övervägde metoden uppkom aldrig.

Som mest var 370 personer igång under ett och samma dygn. Här fanns tyskar och norrmän, flygplan från Frankrike och Italien, hemvärn från Stockholm och annan militär personal. Det ska jämföras med att hela Räddningstjänsten i Älvdalen omfattar 80 personer, de allra flesta är deltidsbrandmän. Trögheten att få igång maskineriet är ett problem som behöver lösas för framtiden. Kommunala blankettfel och byråkrati skapade fördröjningar konstaterar Jan-Olov Olsson.

"Jag skulle också önska att det var lättare att få snurr på militären. Det är en enorm resurs att få igång. Militären var helt otroliga. Vi hade 18 motorpumpar ute, en natt åkte de ut och servade alla pumparna där de stod."

Utmaningarna för logistiken är svår att förstå för utomstående. Plötsligt skulle man ordna 400 matportioner på ett dygn.

Utmaningarna för logistiken är svår att förstå för utomstående. Plötsligt skulle man ordna 400 matportioner på ett dygn. Drivmedel måste fram så att motorpumpar, bilar och helikoptrar inte slutar att fungera. Punkteringar och bandvagnar som behövde lagas tog en verkstad i Särna hand om.

Älvdalen hade också i höstas genomfört en stabsövning med Hedmark fylke i Norge, Värmland och Malung. Scenariot var just hetta och sedan bränder.

"Övningen innehöll även stöd från andra länder, språkförbistringar, ja egentligen allt som vi har fått uppleva nu. Med facit i hand så har det också gått bättre än vad vi trodde en period under branden", konstaterar Jan-Olov Olsson.

Det Särna har fått uppleva är något som många ryckte på axlarna åt i maj.

"Under krisberedskapsveckan stod vi med broschyren om krisen eller kriget kommer. Jag kände att många tyckte att det var överord då, men krisen kom - det blev som en krigszon här", säger Back Sara Eriksson.

Upplevelsen och insikterna kommer att leva länge kvar i Älvdalen.

Små drabbade kommuner

Vägen från Älvdalen och Särna går över Lillhärdal till Sveg och sedan vidare mot Färila i Ljusdals kommun. Det är trakter med gles bebyggelse och få vägar. Däremot mycket skog och svårtillgängliga platser där en eld kan få tid att bygga upp sig. Det är inte konstigt att kommunerna som ligger som ett pärlband alla drabbades.

Det är också tre kommuner där inte resurserna är de största. Älvdalen är nästan tre gånger så stort som Luxemburg, men med bara 7000 invånare. Härjedalen är mer än fyra gånger så stort som Luxemburg och har över 9000 invånare. Ljusdal framstår som jätten i sammanhanget, med sina 19 000 invånare på en yta som ”bara” är dubbelt så stort som Luxemburg.

Och om ni undrar, så har Luxemburg 580 000 invånare.

"Jäkla fort" spred sig branden i Fågelsjö-Lillåsen

"Det var kopiösa krafter som tog tag i elden och kastade den framåt med två kilometer i timmen. Hade vinden legat annorlunda hade vi kunnat få evakuera Sveg. De gångerna det gick så fort att det bara dånade i skogen hade vi inget att sätta emot."

Det är Pärra Jönsson, yttre befäl i Härjedalen som beskriver den mest dramatiska fasen i Härjedalen. Med sina 4300 hektar var Fågelsjö-Lillåsen den största av fyra större samtida bränder i Härjedalen. Det var särskilt två dygn i början som var kritiska, när brandförloppet blev explosionsartat.

"När jag ringdes in lördag 14 juli för att komma in och avlasta kollegan hade jag ingen tanke på att det skulle bli så stort som det blev."

"Brandens hastighet är något jag kommer att minnas. Hur jäkla fort det brinner. Under den första måndagen och tisdagen fick vi backa bakåt. Där ute i skogen kände jag ett stort ansvar för att mina brandmän skulle vara säkra. I bakhuvudet hade jag hela tiden, var ligger nästa by?"

Det har nu gått en tid sedan de evakuerade fått återvända hem, brandområdena lämnats tillbaka till markägare, de polska brandmännen har åkt hem och livet håller på att återgå till det normala. Vi pratar om erfarenheter och intryck. Det är framför allt en resurs som Pärra Jönsson saknade i början, hjälpen från ovan.

"Bränderna började som blixtnedslag högst upp på otillgängliga toppar. Det är svårt för oss att nå, det är svårt att dra slang och det tar tid. Hade vi haft fler luftburna helikoptrar tidigt hade vi kunnat begränsa elden."

Uppslutningen från allmänheten var något som gjorde den stora räddningsinsatsen möjlig även i Härjedalen. Mat, vatten och extra händer gjorde det möjligt för räddningstjänsten att göra sitt jobb. Pärra Jönsson betonar elogen till de frivilliga i samtalet. En annan lärdom är att hellre tänka stort snabbt än nödvändigtvis rätt.

Vi behöver tänka större

"En insikt är att det tar tid att bygga brandgator. Det gör att vi behöver tänka större hädanefter vid sådana här händelser, sedan vet man ju inte efteråt om det blev bra eller dåligt."

Men hellre en brandgata för mycket som håller elden inringad, än en evakuering av Lillhärdal som kommunen fick planera under branden, eller i värsta fall hade Sveg kunnat drabbas.

Bra att MSB överträdde sina befogenheter

Normalt får en statlig myndighet som överträder sina befogenheter på käften. Av politiker, av andra myndigheter och av pressen. I fallet MSB är det tvärtom, alla gör tummen upp för att man agerade. Det var nödvändigt att någon tog på sig rollen som resursmedlare när alla inte kunde få det man ville man ha. Det gjorde MSB, och uppdraget behöver permanentas.

Beslutet om taktisk reserv för vattenbombning från ovan är en annan lyckad lärdom. Det bidrog till att andra bränder inte kunde växa till sig och sluka resurser från de stora bränderna.

Vägen öppnar igen

Den avstängda vägen över Kårböle öppnar samma dag jag reser från Sveg till Ljusdal. men med begränsad trafik till 50 km/h i timmen och stoppförbud. Att vägen är öppen ser jag för sent, men läser senare i en Facebooktråd från en som åkte den: ”Det var en mörk resa att se allt som brunnit, och det bara det man ser från vägen.”

Själv tar jag vägen över Los, ser en helikopter arbeta innan jag kommer till Färila där staben för bränderna i Ljusdals kommun fortfarande är igång. Det är Ljusdals kommun som drabbades hårdast. Bränderna berör 134 markägare, jämfört mot en i Älvdalen. Det är också skillnad mellan staten som markägare och enskilda markägare som drabbats av personliga tragedier och stora förluster.

Lövruskor när slangen tog slut

"Jag kunde aldrig tro att det här skulle kunna hända här hemma i Ljusdal, trots att jag var med i eftersläckningen av Salabranden 2014."

Stina Berg är hemflyttad Ljusdalsbo efter många år i Roslagen. Som moderat kommunpolitiker och hemvärnssoldat har hon upplevt de senaste veckorna med dubbla perspektiv. I brandens frontlinje, och som kommunal beslutsfattare. När vi sitter och dricker frukostkaffe i Borrgårdens salong är det en berättelse från frontlinjen som fastnar.

"Första dygnet vi var ute fanns det inga brandslangar kvar. Vi drog ut den sista slang som fanns. Sedan fick vi stå med ruskor för att försöka att piska ihjäl lågorna. Det var mörkt på natten och vår grupp hade bara en yxa. Det behövdes ständigt nya ruskor. Till sist provade en gruppen att försöka bryta en slana, den knäcktes lätt. Så torrt var det. Så vi behövde inte yxan."

Slangen som Stina Bergs hemvärnsgrupp drog det första dygnet togs av elden. Hastigheten och omfattning blev överrumplande. Hemvärnet var ute i början ett dygn i stöten, men rutiner hann inte byggas upp vilket gjorde att det blev tredygnsinsatser efter ett tag.

Utan övningen tror jag att vårt agerande hade varit mer tafatt.

När hemvärnssoldaten Berg inte var i skogen kunde politikern Berg följa arbetet i kommunen. Vikten av att öva är en gammal sanning som stämmer även för Ljusdal. Ett dammscenario med flera kommuner och länsstyrelsen i höstas hjälpte kommunen att hantera branden.

"Mycket av det som togs upp i den övningen ser vi nu att vi har haft nytta av. Utan övningen tror jag att vårt agerande hade varit mer tafatt. Men vi kunde ha aktiverat staben för kommunen snabbare än vi gjorde."

Räddningstjänsten i Ljusdal har precis som andra ställen en utmaning att kunna rekrytera deltidsbrandmän. Kriterierna med utryckningstid från jobb och bostad är snäva. Snabbheten ut på en olycka är avgörande, men här prövades uthållighet och resurser. Utryckningstiden var ingen faktor. Utan att ha en färdig lösning pekar Berg på behovet att kunna ha deltidsbrandmän i en andra understödjande våg. Att resursen finns är det viktiga.

Över kaffekopparna diskuterar vi om det egentligen är ett civilvärn vi pratar om. Räddningsutbildade i en annan organisation än hemvärnet. För om kriget kommer har hemvärnet andra uppgifter.

Precis som alla andra som varit i kampen mot lågorna så kommer frågan om engagemanget från allmänheten och alla frivilliga insatser upp i samtalet med Stina Berg. Bönder som var ute med sina maskiner, folk som tog hand om mat, toaletter och transporter.

"Det finns så mycket handlingskraft hos människor som jag aldrig sett förut. Den pizzan vi fick ut i skogen var den godaste jag ätit."

Svensk värme på CNN

Under många timmar i bil kommer nyheterna från södra Sverige. Först evakuering av boende i Uddevalla efter en skogsbrand som börjat med en trafikolycka. Sedan Björkö i Göteborgs skärgård. Första rapporterna pratade om att tio drabbade byggnader efter en brand som börjat i terrängen av en nödraket. I slutändan var det bara ett helt nedbrunnet garage och mindre skador på ett par fastigheter.

På kvällen flimrar nyheten på CNN förbi att Sverige har haft den varmaste julimånaden på 250 år.

(Det här stycket har uppdaterats efter den första publiceringen med slutligt utfall av branden)

Pappa tog barnen på livsfarlig brandturism

En sak som återkommer i många av samtalen under resan är den risktagande allmänheten. Nyfikenhet övertrumfar klokskap när ”brandturismen” lockar ut folk där de inte har att göra.

Som pappan som tog sina barn med sig i bilen och trots att hemvärnssoldater avrådde åkte ändå vidare. Livsfarligt. Området var ännu inte formellt avspärrat och befogenheter att stoppa fanns inte. Hemvärnssoldaterna kunde inte annat än frustrerat se på när pappan åkte vidare.

Det kommer fortsätta att vara farligt. Marken kan dölja glödbäddar. Träd kan falla. Skogsbränder är på riktigt. Det är inte underhållning.

”Natostaben” på Campen

Tältlägret står kvar, liksom polisbilar, räddningsfordon och privata bilar. Skolan i Färila är alltjämt skyddsobjekt och stabsarbetet pågår. Men allt sker i ett betydligt lugnare tempo på måndag morgon när jag kommer. Tre stabsgenomgångar har blivit två. Planen är att avveckla om tre dagar och lämna över till markägare. Men staten ska finnas med och ge understöd, i form av bland annat flygövervakning.

"Lite som SJ" skämtar jag, "tiden kan flyttas både framåt och bakåt"…"vi är nog mer tillförlitliga än SJ" hugger ställföreträdande räddningsledaren Patrik Åhnberg tillbaka med ett leende. Han har kommit till grillplatsen vid fritidsgården tillsammans med landshövding Per Bill för att diskutera vad som har fungerat bra och vad som finns att lära.

"Jag tycker att mycket har fungerat bra. Vi har högt och tydligt berättat vad vi behöver, och då har vi oftast fått det. När MSB tvingats göra andra avvägningar i den nationella och internationella konkurrensen om resurser har vi haft förståelse för det", berättar Per Bill.

Det finns en lättnad som hänger över samtalet. Branden är inte bara inringad, utan också nedkämpad och besegrad. Brandgator, vattenbombningar och en mobilisering på som mest runt 570 personer under ett dygn gjorde att till sist var den bekämpande kapaciteten överlägsen brandens förmåga att sprida sig.

Både Patrik Åhnberg och landshövdingen Per Bill är laddade i början av samtalet för att förklara och motivera varför en länsstyrelse för andra gången i historien tar över räddningsinsatsen vid en skogsbrand. Första gången var i Västmanland 2014. Dessförinnan har det hänt vid andra komplicerade katastrofer, som i översvämningen i Arvika 2000.

Länsstyrelsen i Västmanlands övertagande av skogsbrandsansvaret 2014 blev kaotiskt, och innebar tappad kontroll i övertagandet. Det ville man 2018 undvika till varje pris.

"Det är inte rimligt att en kommun med 19000 invånare ska behöva hantera en sådan här kris. Skälen till att ta över var att vi ansåg att det behövdes större kraft att jobba framåt. Man jagade branden och behövde komma över den fasen och istället ligga före brandförloppet. Men mycket som gjort var väldigt bra. Ett bevis för det är att vi lät räddningsledaren Robert Strid kvarstå som chef för insatsen", förklarar Per Bill.

Varför tog inte länsstyrelsen över tidigare?

Och visst har jag frågor kring övertagandet, men kanske inte den förväntade, utan att mer varför man inte gick in 48 timmar tidigare. Men det är något för utvärderingarna att titta närmare på.

Klart är i alla fall att både Ljusdals kommun och länsstyrelsen var överens; det blev inget förmågetapp, inget gnissel, ingen prestige när huvudmannaskapet ändrades. Med Länsstyrelsen som huvudman blev det också lättare att låna personal från andra länsstyrelser och statliga myndigheter.

"Jag är ju tvillingpappa, och det är samma sak med de 21 länsstyrelserna som med mina tvillingar. I normalläget kivas det, men kommer det ett yttre hot sluter man sig samman som en", skrattar Per Bill som också tar fram det han menade är brandbekämpningens hemliga vapen, stabsorganisationen.

"Vi har jobbat enligt Natos stabsorganisation. Den är något som både polis och militär är vana med att använda, även om det är ovanligare för räddningstjänster. När vi fick utländskt stöd tittade fransmännen bara på organisationsskissen och förstod direkt. "

Länsstyrelsen fyllde sedan nyckelpositionerna i staben med experter på stabsarbete från hela landet, oavsett normal organisationstillhörighet.

Efter en stund ansluter också räddningsledaren Robert Strid med en kaffekopp till samtalet. Han kallades in från Gävle i ett tidigt skede och fick vara med hela vägen. Och reflektioner finns det många.

"I början hade vi svårt att kanalisera den hjälp som erbjöds oss och få ut effekten på ett vettigt sätt. Där är jag ödmjuk över att vi hade ett bekymmer."

Strid pekar på en rad saker, som bränsleförsörjning, behov av att kunna organisera frivilligheten, att kunna avropa resurser och veta vad man får. Dessutom har den franska insatsen inspirerat. Fransmännen har ett specialteam bestående av brandmän, deltidsbrandmän och militärer som är experter på att bekämpa skogsbränder. Styrkan sätts ihop när behov uppstår.

Den modellen skulle kunna vara användbar för Sverige som har goda generalister, men för få specialister.

Ett brev i e-posten

Det är varken nytt eller okänt att kommuner har sparat på räddningstjänsterna. Mitt under pågående brandinferno (då jag var på semester) sade jag så här i ett samtal med min kollega Marcus Persson Åsling som publicerades på ledarplats:

”Med slopandet av totalförsvaret och inträdandet i den eviga fredens paradigm slutade vi betrakta samhället som en helhet och att krisen aldrig skulle vara komplex och skära över både geografi och kompetensområden. Det här gjorde att vi organiserade i stuprör. Då uppstår också en ovilja att ta en kostnad utanför sina centrala kärnuppgifter. Kommunala räddningstjänster har bidragit till urholkningen genom att räkna med att kunna hantera händelser till en viss nivå och sedan iskallt kalkylerat att hjälp kommer för att hantera resten. Att räkna med att få hantera allt själv och samtidigt kanske stödja någon annan finns det ingen kommun som klarar eller tänkt på, i alla fall inte så länge att det överlevt en budgetmangling.”

Kombinationen tank och släckbil har ersatts med ett tungt fordon på nio stationer

Som en följd av att jag reser runt och pratar med berörda på de olika brandplatserna får jag också ett mejl från distriktsombudsmannen Håkan Olofsson i Brandmännens riksförbund som berättar om Jämtlands räddningstjänstförbund som under 1995-2015 uppges ha sparat på fordonsparken:

”Kombinationen tank och släckbil har ersatts med ett tungt fordon på nio stationer. Tungt fordon har ersatts med mindre fordon på sex stationer.”

Resultatet är minskad kapacitet att transportera vatten. Lägg till sedan besparingar på brandposter och bandvagnar samt personalbrist. Kommuner kan också dra sig för att i inledningen av en brand ta kostnaderna för en privat helikopter, för att istället försöka ringa in en statlig helikopter som är gratis.

När krisen är en dimensionerande faktor går det alltid att kalkylera en besparing, en till besparing och ännu en besparing utifrån sannolikheter. Till sist blir linjen alltför tunn när det osannolika väl inträffar.

EU-kommissionären på besök i historisk insats

Besöken avlöser varandra i Färila. Många är de som vill höra erfarenheterna från fältet. Efter att jag lämnat ”Camp Färila” mittemot kyrkan så kommer EU-kommissionären Christos Stylianides tillsammans med justitieminister Morgan Johansson (S).

När Sverige genom MSB aktiverade EU:s civila krisstödsmekanism och frambaserade brandflyg redan i juni var det inte någon som trodde att det skulle sluta med EU:s största insats till ett annat medlemsland.

360 brandmän från andra länder kom via ERCC-samordningen. Lägg till sju flygplan för brandbekämpning, sex helikoptrar och 67 fordon från Danmark, Frankrike, Finland, Italien, Portugal, Litauen, Polen och Tyskland. Dessutom hjälpte Norge till.

I Färila är Stylianides för att träffa de verkliga hjältarna, men också för att prata om vikten av solidaritet med din granne när olycka eller ofreden kommer. På plats hyllade han samarbetet mellan brandmännen från olika länder:

”Deras passion och deras vilja att hantera dessa för-ödande skogsbränder, tillsammans med sina svenska kollegor – de är de verkliga hjältarna.”

EU ska ha centrala resurser för att stödja medlemsländerna

Besöket handlade också om att sälja in det politiska budskapet att EU-kommissionen vill att Europaparlamentet och medlemsländerna ministerrådet ska ställa sig bakom en satsning på att EU ska ha centrala resurser för att stödja medlemsländerna. Som flygkapacitet, motorpumpar och brandslangar, fältsjukhus att kunna skicka till länder som behöver hjälp när hjälpen tagit slut för att flera kriser pågår samtidigt.

Förslaget lades redan i höstas och beräknas kosta 280 miljoner euro fram till 2020. Redan då ansåg EU-kommissionen att nuvarande systemet inte räcker till vid flera samtida nationella katastrofer. Sedan kom sommaren 2018. Sommaren som visade att resurserna inte räcker till. Något som upplevts på lokal, nationell och europeisk nivå.

Sveriges hållning i frågan har ändrats, från skeptisk till positiv.

Ensam står inte stark i krisen.

Slutsatsen: Förbered för kriget, fixa krisen

Ska krisen vara den dimensionerande faktorn, eller är det krigets krav som ska hanteras av samhället? Svaret på den principiella frågan får en direkt konsekvens för slutsatserna efter sommarens bränder.

Det svenska krisberedskapssystemet har prövats på ett historiskt sätt. På alla nivåer finns upplevelsen av resursbrist och begränsningar. Slangar har tagit slut, bränsle har saknats, händerna har inte räckt till, helikoptrarna har inte funnits i tid. De femton branddepåerna höll på att tömmas helt och brandslangsfabriken fick sätta igång. Även på EU-nivå har avvägningar mellan olika krisområden gjorts.

Ändå är det vi upplevt bara en utdragen brandkris. Det är ingen megakris med masskadeutfall, massevakuering och nationellt trauma. Det är inte heller en prövning som kriget.

Om krisen är den dimensionerade faktorn så handlar det om vad som är rationellt att lägga pengar på

Samtidigt är det många som drömskt pratar om Försvarsmakten och resurser som fanns en gång i tiden. Problemet med dom drömmarna är att om krisen är den dimensionerade faktorn så handlar det om vad som är rationellt att lägga pengar på.

Är kriget den dimensionerade faktorn kostar det oerhört mycket mer pengar, men då finns kostym för en helt annan beredskap. Krasst behöver du lagerhålla helt andra mängder slang (och mycket annat) och du måste ha många fler som kan gå in under civilplikt i räddningsinsatser.

För att det ska fungera behöver länsstyrelsernas ledningsfunktioner förstärkas och kommuner tvingas att ha en helt annan beredskap med planering för evakueringar och befolkningsskydd.

Prislappen för den civila sidan uppskattades till 4,2 miljarder kronor per år av Försvarsberedningen före jul, som vill att länen ska samordnas i regioner med en civilbefälhavare och där det också finns ska finnas beredskapssjukhus. Siffran är en uppskattning, och den militära delen är förstås inte inräknad.

Det är också rimligt att kommunernas räddningstjänster samordnas i räddningscentraler som motsvarar den tänkta strukturen för civilförsvarsområden.

Det finns alltså anledning att låta krisberedskapen gå hand i hand med krigsplaneringen. En av de återkommande sakerna som kommer upp i samtalen under resan genom brandområdena är logistik för att stödja insatsen. Krigsviktiga företag är också krisviktiga företag, och när staten träffar avtal om beredskap med olika företag, låt då det gälla både kris och krig.

Att staten också behöver ta ett samlat grepp över helikopterförmågan med multifunktion lär efter sommaren 2018 vara politiskt okomplicerat, liksom att vid förhöjd risk beredskapshålla resurser som kan sättas in direkt. Den uppgiften tog MSB på sig självmant, den måste permanentas.

Slutligen behöver regeringen se över lagstiftningen i en kris som hotar samhällets funktionalitet och i förlängningen statsskickets förmåga att fungera, men som för den skull inte behöver innebära krigsfara.

Vi behöver ta höjd för fler utmaningar som inte har att göra med ett öppet krigshot.

Vi måste bli snabbare att växla upp för att möta krisen med full kraft, det kräver ett annat tänk än att den som är ansvarig till vardags är ansvarig i krisen.

Det är några av lärdomarna från Älvdalen, Härjedalen och Ljusdal sommaren 2018.