Socialen klappar ihop av flyktingströmmen

Kopparberg Den som kommer till Kopparberg blir fylld av hopp för Sverige och framtiden.

Kopparberg är centralort i Ljusnarsberg kommun som tagit emot flest flyktingar av alla: ungefär 1 200 asylsökande PLUS 110 ensamkommande barn och ungdomar. Kommunen har 4 900 invånare.

Det betyder att 25 procent av människorna här är flyktingar.

Fungerar det?

Nej – och ja, och kanske nej en gång till.

Nästan hela individ- och omsorgsförvaltningen på socialkontoret har sagt upp sig, tio personer, de som har ansvar för ensamkommande flyktingungdomar och de gamla vanliga svenska socialfallen, missbrukare, barn som far illa.

Socialsekreterarna har slitit ont länge och i höstas sjukskrevs de en efter en. Fem är fortfarande sjukskrivna och fyra går på arbetsträning.

Det ordinarie arbetet blev lidande på socialkontoret precis som i hela kommunen. Kommunalrådet Ewa-Leena Johansson (s) säger att över halva arbetstiden i kommunen ägnas åt flyktingfrågor. Sofi Lundegård, 34, har sitt arbetsrum på bottenvåningen på socialkontoret som måste vara Sveriges vackraste. Det är en faluröd träbyggnad från 1700- eller 1800-talet, den ligger vid ett torg med andra faluröda hus – kommunhuset, det gamla tingshuset och högst upp den mäktiga träkyrkan.

Sofi hade ensamt ansvar för 70 flyktingungdomar. Det begriper vem som helst att det inte går, men det fick gå i alla fall, tills Sofi klappade ihop. Hon berättar om sömnsvårigheter, hjärtklappning, magkatarr, yrsel och hur hon tappade bort tiden. Hon var på jobbet. Sedan var hon hemma. Hon hade ingen aning om hur hon hade förflyttat sig från den ena platsen till den andra.

Sofi Lundegård är tillbaka på halvtid efter sin sjukskrivning, men har fortfarande en alldeles för stor arbetsbörda. Foto: URBAN ANDERSSON

Hon hann inte med några meningsfulla möten med ungdomarna. De kom till Kopparberg med en lapp i handen, de hade i veckor och månader kämpat sig hit från Afghanistan, Eritrea, Syrien och andra krishärdar.

De behövde någon att tala med. Men ingen människa som ansvarar för att 70 ungdomar ska anvisas, utredas, uppföljas (var tredje månad) och övervägas (var sjätte) hinner med lugna samtal. Jag skriver de formella termerna i en gigantisk flyktingmaskin som processade och spottade fram nya fall i en ständigt ökande takt och Sofi stod där som Charlie Chaplin i filmen ”Moderna tider” och försökte hinna med.

Allt fungerade tämligen väl, utom den där tiden för samtal som Sofi helt enkelt inte hade.

Övertid?

Hon ler. Hon har ingen aning om hur stor den är.

Hon sjukskrevs i september. Nu är hon tillbaka på halvtid. ”Jag jobbar mig uppåt.” Sofi säger att 25 flyktingungdomar, det vore rimligt, då skulle hon kunna göra ett bra jobb.

Hur många har du nu?

Hon ler igen.

– Ungefär 40.

På en halvtid. Nu skulle man kunna vänta sig att Sofi och hennes chef Karin Jansson (som sagt upp sig) och kommunalrådet Johansson skulle vifta med armarna och säga att Sverige står inför en katastrof, allt går åt helvete.

De påpekar naturligtvis att Ljusnarsbergs kommun inte kan ta emot fler flyktingar. Men det är ju självklart sedan länge. Kommunen mäktar inte. Ewa-Leena Johansson beräknar att över 40 procent av barnen i grundskolan snart är asylbarn. Jag sitter i Sofi Lundegårds rum. På trottoaren nere vid stora vägen rör sig fler asylsökande än svenskar. Det här blir en vinter som folk här kommer att minnas i generationer. Men hur?

Det roligaste är att möta ungdomarna. De vill framåt. De vill gå i skola, de vill jobba och tjäna pengar. Tänk att de tagit sig ända hit – och fungerar! Jag tycker inte att vi har en flyktingkris.

Det är Sofi Lundegårds ord. Läs dem igen. Hon säger också:

– Det vore jättebra om ungdomarna kunde stanna här i Kopparberg. Vi är ju en avfolkningsbygd. Nu lever de små samhällena upp igen, det öppnar affärer, det blir liv i bygden. Det är orden från en människa som slitit ut sig för att försöka ge flyktingungdomarna ett vettigt mottagande.

Sofi är inte naiv. Det finns nog ingen i Kopparberg som vill öppna gränserna på vid gavel. Det finns ingen här som inte kan se problemen med flyktingvågen.

Chefen för HVB-hemmet Mia Lejonqvist skojar med Mehdi, Emal och Hamid från Afghanistan. Foto: URBAN ANDERSSON Karin Jansson, chef på individ- och omsorgsförvaltningen på socialkontoret, är en av de som sagt upp sig. Foto: URBAN ANDERSSON Foto: URBAN ANDERSSON Kommunalrådet Ewa–Leena Johansson (s) säger att över halva arbetstiden i kommunen ägnas åt flyktingfrågor. Foto: URBAN ANDERSSON