Dela via: Facebook

Twitter

LinkedIn

Är det något jag är less på, bland mycket annat, är det kvinnor som i feminismens röda rum sitter och stickar offerkoftor av garn spunnet av egenupplevd orättvisa.

Senast men garanterat inte sist i raden är statsvetaren Jenny Madestam som i sin krönika i Expressen kräver statlig styrning för att lösa såväl sin egen känsla av brist på jämställdhet och alla andras, som artikelförfattaren menar finns överallt.

Den egna besvikelsen över att livet inte blev som man tänkt, de egna tillkortakommandena projiceras på resten av den kvinnliga befolkningen och ska lösas genom att nästa generations kvinnor inte får möjligheten att fatta egna beslut. De ska i detta avseende omyndigförklaras för att artikelförfattaren fattat fel beslut och överlåtas till pappa statens myndiga famn. Politiken kan rädda idealen. Hennes ideal alltså.

Krönikan börjar med en tillbakablick. På just idealen, innan hon fick barn.



Hon ville leva jämställt men hamnade tio år senare ändå i “sin 40-talistmammas trista könsmönster”. Exakt vad Madestam menar med det är lite oklart men jag har också 40-talisföräldrar och jag gissar hon syftar på saker som deltidsjobb, vabb, hämtningar på dagis, bakning, disk, tvätt och köpa overaller (vilket är en referens hon använder längre ner i artikeln så att hon är less på overaller står klart). Att kvinnan, det vill säga hon i detta fallet, gör allt detta. Men jag får som sagt gissa här. Något är hon bitter över i alla fall.

Trots att hon hela tiden praktiserat lyxen av det fria valet.

En lyx inte alls förunnat majoriteten av världens kvinnor. Tvärtom.

Hon har fått välja pappan till sina barn och sin partner. Hon har fått studera gratis, och är som bekant en disputerat statsvetare. Hennes avhandling handlade om partiledarval. Hon är så framgångsrik att hon fått en egen plattform i form av en kolumn i Expressen och är flitigt anlitad av såväl TV som radio. Hon har valt att skaffa barn, hur föräldraledigheten ska fördelas och vem som ska göra vad.

Ändå är Madestam missnöjd hur det blev. Hon blev ändå sin egen mamma.

Ett problem som hon identifierar är lönestrukturen. Och hon har helt rätt i att ekonomi är en faktor som påverkar exempelvis uttag av föräldradagar. Många kvinnor tjänar mindre än sina män. Men analysen varför är enligt Madestam “kvinnor är underordnade män”. Eller om det ska tolkas som ett konstaterande i fråga om att lönesumman är lägre.



Kvinnor tjänar i snitt mindre än män för att de väljer, notera ordet nu – väljer – att fortfarande i hög utsträckning jobba i offentlig sektor där lönerna styrs av kollektivt förhandlade avtal. Vård, skola, omsorg. Där hittar du en stor grupp kvinnor, i äldrevården är det exempelvis 80 % kvinnor. Varför nu kvinnor i dessa yrken tjänar mindre än andra branscher där facken förhandlar lönerna får ni fråga facken om. Det LO som säger sig stödja den “feministiska regeringens politik” har i decennier sett till att prioritera mansdominerade branscher. Ansvaret är deras. Och kvinnorna som väljer dessa yrken.

Madestam själv har ju inte valt ett kvinnodomerande yrke utan tvärtom valt att bli forskare. Jag är tacksam för att hon inte valde referensen 3,6 miljoner i sin krönika (13 %). Den summan som vi kvinnor påstås tjäna mindre på ett liv än män är nämligen inte rensad från deltid och tar inte hänsyn till ålder, erfarenhet, yrke etc. Saker som påverkar lönen oerhört mycket.

Enligt Medlingsinstitutet sjunker dessutom den oförklarliga löneskillnaden. 2013 var den 5,8 %, 2014 har den sjunkit till 5 %.

Men den stora boven är alltså inte valfrihet utan “normer och värderingar”. Hon blev sin egen mamma och det är inte hennes fel.

Jag tycker att det tydligaste 40-talistsmönstret och idealet som dominerar här är martyren, direkt importerad från en diskbänk för 40 år sedan.



Men den här texten är egentligen inte ny, bara en av alla varianter på samma tema som dagens feminister vevar. En av de mest kända offerkoftorna är Maria Sveland, som till skillnad från Madestam aldrig hävdat att hon gillar frihet och individens ansvar, utan i alla fall kör öppna kort med sin socialism.

Sveland är också besviken på att hennes liv inte blev jämställt. Jag har läst boken. Där beskriver hon en tillvaro där hon tar allt ansvar för hem och familj medan hennes man gör karriär. Ett liv hon alltså VALT med en man hon VALT.

Ändå är det inte hennes fel utan “arvet”.



Kvinnor “vårdar sina egna kärlekslögner”. Föräldraskap är att “säga upp abonnemanget på en del av sig själv”.

Fint sagt om det här med att bli förälder, att skapa och fostra en ny människa. Det största, reducerat till ett uppsagt abonnemang.



Buskapet Madestam, Sveland och alla andra i Martyrskapets stick-junta vill sända är:

Alla kvinnor är lurade. De lurade martyrerna är slavar under mönster och värderingar från tidigare generationer så starka att bojorna till spisen inte går att sprängas med någon annan kraft än lagstiftning. Det fria valet finns inte, det är en schimär. Ingen kvinna kan välja själva. Vi är alla slavar.

Ursäkta men jag kräks lite i munnen av den här fullständiga objektifieringen av mig som kvinna, att jag bara på grund av mitt kön är något viljelöst mähä som inte kan stå emot utan luras att tro att jag väljer när jag i själva verket tvingas av dessa osynliga “normer”.

Om ni inte kan prata med era egna män, de ni fått välja helt själva av kärlek och lust, är det ni som är mähän. Men blanda inte in mig i era misslyckanden.

Alla dessa högläsare ur martyrernas bibel, dessa förkunnare av de viljelösa kvinnornas evangelium, använder sina egna misslyckanden som argument.

Så här kommer lite annan verklighet. Även om jag tycker att debattörer borde avhålla sig att felaktigt bygga sina slutsatser på sin egen upplevelse utan hålla sig till fakta. Men nu är det tydligen detta som är standard så jag vill leverera lite balans.

En totalt bitterlös betraktelse över ett komplett jämställt liv 2015.

Jag har inte min egen mamma som förebild. Min 40-talistmamma jobbade inom just offentlig sektor, som förskollärare och förskolechef. Jobbade deltid. Tog alla vabb och var den som var med på alla luciatåg, teaterföreställningar och skjutsade till tandläkaren. Ingen feministisk förebild, precis som kvinnorna ovan alltså konstaterat också.

Jag bestämde mig tidigt att jag skulle utbilda mig till civilekonom för att “jag ska aldrig vara ekonomiskt beroende av en man”. Ja, så sa jag som 16-åring tro det eller ej. Sedan valde jag just ekonomi av lust. Hade jag varit intresserad av något annat hade jag valt ett annat högbetalt yrke. Men aldrig offentlig sektor.

Jag bröt upp från ett tråkigt samboförhållande när jag var 29. Det är helt uppenbart att fler borde ta sådana beslut. Man har bara ett liv. Det kan inte spenderas med att ha tråkigt med fel person. När jag skulle fylla 30 träffade jag rätt person, en person jag fortfrande 10 år senare är ihop med, numera gift med, och som jag planerar att spendera resten av mitt liv med. Vi har överlevt en massa knepigheter, bland annat barnlöshet, IVF och sedan tvillingar.

Jag kan ärligt säga att jag är 100 % jämställd. Och mycket nöjd. Inte ett dugg bitter.

För jag pratar nämligen med min man. Och jag har valt rätt man.

Jag har dessutom hela livet som spelplan. Inte varje enskilt moment som vissa feminister snöar in på. Ett klassiskt “ser inte skogen för alla träden”. Det handlar inte om att varje enskilt moment varje dag ska delas 50 % utan att hela livet på hela livets sikt ska vara jämställt.

Jag var föräldraledig 18 månader. Från de föddes tills de började på dagis. Men vi var hemma gemensamt med dem 4 månader och han ensam en månad. Då spelade jag tennis och vilade upp mig. Jag hade nämligen eget företag som låg vilande, han var VD. Och jag hade längtat så länge efter barn, dessutom ville vi inte ha fler barn, så detta var enda föräldraledigheten som skulle finnas. Det var vår gemensamma beslut och ingen av oss ångrar det ett enda dugg.

För livet med två bebisar består inte av kontorstid vardagar 9 till 17. Min man gick upp VARJE morgon med dem 04.30 så att jag skulle få sova till 8. Sedan jobbade han 9 till 15.30 för att kunna vara hemma 16. Då tog han barnen en timme eller två själv. Sedan fick han jobba ikapp på kvällen och helgen. Även helgerna tog han barnen själv minst en dag. Så att jag skulle få paus, kunna läsa bok, vila. Och så fort vi slutade mata dem på nätterna tog han väldigt mycket ansvar på nätterna helt själv. Jag fick sova. Jag får fortfarande sova. Varje morgon.

Vi delade inte föräldraledigheten. Ändå tog vi hälften var av den totala tiden under bebisperioden.

Vabba gör vi varannan dag eller halva dagar.

Jag har en hög inkomst jämfört med snittet, och en väldigt hög jämfört med kvinnor. Ändå tjänar jag mindre än min man. Men tänk, det är inte viktigt. Alls. Han har jobbat längre än jag i helt andra branscher. Och livet är ingen tävling. Vi lägger ihop alla pengarna i en hög ändå. Jag driver eget och jobbar 50 h per vecka. Men har å andra sidan ett flexibelt yrkesliv och kan sprida ut jobb 7 dagar i veckan 9 till 23 på kvällarna.

Jag köper barnens kläder. För att jag vill bestämma vad de har på sig. Det finns inget overalltvång i den meningen att jag bara “hamnat” där. Jag har valt att köpa kläderna för att jag gillar det. Igår när jag läste Madestams artikel hängde min man blöt tvätt och vek ihop en massa ren. Han tvättar och diskar i vår familj. För att han föredrar det. Ingen av oss grejar med bilen, för ingen av oss kan det. Vi ska till och med övergå till leasing för att slippa bilgrejer ännu mer. Han är väldigt opraktiskt. Och ointresserad. Ingen av oss städar. Vi har haft städfirma sedan 2005. Ja, innan RUT alltså. Vi har barnvakt varje onsdag via en annan firma för att vi ska få ihop yrkesliv och även hinna umgås själva.

Hur ska man orka vara ihop genom allt slit om man inte satsar tid på varandra?

Den jag allra helst vill vara med är min man. Genom att anlita barnvakt får vi varje vecka tid att komma i kapp allt när livet går i 150 km / h. Varje lördag lagar vi fin middag. Till oss själva, om vi inte råkar ha gäster. Och vi har gärna gäster.

Jag bakar gärna när jag har ork och tid. Jag gräver i trädgården och planterar. Laga mat på vardagarna gör min man men jag handlar maten. På nätet. Vi har köpt så mycket tjänster det går för att vi ska kunna lägga tid på våra barn och på varandra istället för tråkiga saker. Min man betalar räkningarna. Jag är teknisk imbecill så han installerar TVn eller ringer Comhem. Laga mat på helgerna och när vi bjuder på middag gör vi gemensamt, det är ett intresse.

Vi delar. Och fördelningen har ingenting med mossiga ideal och påtvingade mönster att göra. Vi delar efter preferens. Och hur bra man är på saker. Jag är sämre på att lasta i diskmaskinen. Tycker åtminstone min man.

Jag bakar för att jag gillar det. Inte för att min mamma och mormor bakade. Jag är ingen slav under traditioner, tvärtom.

Men i offerkoftornas värld existerar som sagt ingen fri vilja för att de själva inte vill ta ansvar för konsekvenserna av sina fria val.

Eftersom slutsatsen då blir att det egentligen inte var ett fritt val är deras logiska recept att stoppa detta påhittade val genom lagstiftning. Eller som Lina Thomsgård uttryckte det i en intervju i ETC:

“Jag skulle gladeligen stödja en lag som tvingade mig att bosätta mig i exempelvis Barkarby”



Är det något vi ska lära nästa generations kvinnor och våra egna barn är det att ta ansvar över sina egna val. Att inte skylla ifrån sig. Det är inte det fria valets fel utan ditt val. Med val väljer man också bort. Om konsekvensen av praktiserandet av det fria valet inte blev som man ville är det inte någon annans fel eller fel på systemet.

Det är ditt fel.

