Efter att med nitisk effektivitet ransonerat sina mediala framträdanden på bostadsområdet begår bostadsminister Mehmet Kaplan idag en intervju i Svenska Dagbladet.

Trots att intervjun sträcker sig över ett uppslag får Bostadsministern inte en enda fråga om prisregleringen på bostadsmarknaden.

Raden av institutioner – svenska och internationella – som pekat på problemen med hyresregleringen är mycket lång. Jag skrev själv här i höstas om hur vår dysfunktionella bostadsmarknad till och med utgör den stora makroekonomiska risken i Sverige. Att inte nämna hyresfrågan i en svensk bostadspolitisk diskussion är som att prata kriminalpolitik utan att beröra vare sig polis eller kriminalvård.

Däremot berörs frågan om hyressättning indirekt i intervjun. Åtminstone marginellt.

Kaplan menar att företrädarens politik var för att ha ”brustit för att den präglats av små punktinsatser.” Bostadsministern raljerar över de så kallade Attefallhusen, men menar också att de nya reglerna för andrahandsuthyrning av bostadsrätter inte har funkat: ”Den har bara lett till en sak: att priserna har gått upp.”

Detta stämmer inte. De nya uthyrningsreglerna verkar enligt tillgänglig statistik tvärtom ha haft avsedd effekt.

Hyrorna har naturligtvis stigit – vilket torde vara oundvikligt då de genom reglering legat under marknadspriset. Men när marknadens betalningsvilja har fått slå igenom bättre har också utbudet ökat på de marknader där bostadsbristen är som störst. Det finns ingen officiell statistik på detta, men informationen från annonsmarknaden är entydig. Utbudet i Stockholm stad ökade 2013 med 33 procent och förra året med 6 procent. Påståendet ”bara lett till en sak” är helt enkelt fel.

Utbudet av andrahandskontrakt styrs naturligtvis av en lång rad faktorer och marknaden i andra delar av landet har varit mer volatil. Men reformen har alldeles tydlig bidragit till något bättre rörlighet på den bostadsmarknad som fungerar allra sämst. Dvs Stockholm.

Det bostadsministern påstår stämmer helt enkelt inte. Vilket i sin tur kan ha två förklaringar (givet att han är rätt citerad). Ingen av dem särskilt smickrande för Kaplan.

Antingen tror Kaplan att det han säger är sant. Vilket ställer frågan vad han gjort under sina första fyra månader som minister. Eller så vet han att det han säger inte är sant. Och det finns som bekant rätt robusta benämningar för den som säger saker som vederbörande vet är felaktiga.

Avregleringen av andrahandsmarknaden för bostadsrätter kommer inte att lösa bostadsbristen i Sverige, men reformen har haft positiv effekt och den är principiellt viktig för den fortsatta diskussionen. Den visar att skolboken har rätt: fri prisbildning leder till en anpassning av utbudet.

Genom att beskriva effekterna av reformen på ett felaktigt sätt blockerar Mehmet Kaplan en diskussion i den bostadspolitiska debattens kanske viktigaste fråga.

De som studerat svensk bostadsmarknad brukar – enkelt uttryckt – komma till två slutsatser. Dels byggs det för lite i Sverige. Dels är rörligheten för låg. Vi kan därför inte bara bygga oss ur detta problem (även ett mycket ambitiöst offentligt finansierat byggande tillför årligen endast någon procent nya bostäder till beståndet), utan det befintliga beståndet måste utnyttjas bättre.

Mehmet Kaplan och regeringen har uppenbart en annan bild: ”vi har en regering som ser allvaret och som förstår att byggande är det enda verktyg vi har.”

Det innebär i praktiken att regeringen redan i sin bostadspolitiska ansats ger upp. Om byggande är ”det enda verktyg” man har kommer man att misslyckas. Eller för att föra vertygsmetaforen ett steg vidare: Kaplan försöker slå i en spik med fogsvans.

Om nödvändigheten av ökad rörlighet skriver exempelvis den Bokriskommitté som Klas Eklund ledde och som Handelskamrarna i storstadsregionerna och Fastighetsägarna Sverige stod bakom. Kommitténs förslag är ett av flera viktiga initiativ i den bostadspolitiska debatten under senare år och försökte bland annat visa på hur en stegvis reformering av hyresmarknaden skulle kunna gå till.

Det vore naivt att hävda att en sådan förändring är enkel eller smärtfri. Men den är nödvändig och det finns vägar att hantera de ekonomiska och sociala konsekvenser den kan få.

Det är i den diskussionen Mehmet Kaplan borde vara aktiv. Men om regeringen och Miljöpartiet tror att bostadsbristen kan byggas bort och att utbudet av en vara är oberoende av priset, så är det kanske inte så konstigt att han inte gör det.

Då blir det svårt att befria sig från intrycket att Miljöpartiets främsta bostadspolitiska ambition är att stänga Bromma flygplats.