”Ljuset i misären är Joakim Lamotte själv, redo att i helig vrede ge månglarna i hyckleritemplet en omgång – bara man swishar honom en summa pengar.”

Skärmavbild: Arbetaren

Härom dagen var det en händelse i Nyköping som tilldrog sig hans och följarnas uppmärksamhet. Ett innebandyläger för unga tjejer delade lokaler med ett muslimskt konvent i en arenabyggnad. Någonting obehagligt inträffade vid damtoaletterna – det kan vara fråga om ett försök till ofredande av tjejerna, det kan också handla om någonting helt annat; än så länge går uppgifterna isär. Hur som helst en händelse som de ansvariga måste gå till botten med, och där vissa idrottsledare av sina inledande kommentarer att döma tyvärr inte riktigt tyckts ha förstått det.

Lokaltidningsjournalistiken gjorde händelsen så mycket rättvisa som det gick på ett tidigt stadium, pratade med båda sidor och försökte utröna vad det egentligen var som hänt. Joakim Lamotte, å sin sida, drevade iväg, satte skandalpress på idrottsledarna och vältrade sig i indignation, utan att ens försöka få en kommentar från den andra arenahyresgästen. Kommentarstrådarna på hans personliga och professionella facebooksidor fångade snabbt upp bollen och blev överfyllda med inlägg om halshuggningar i muslimska länder, invandrare som borde kastas ut och hur svenskar numera påtvingas medeltidsuppfattningar av stenåldersmän.

Såväl facebookpost som reaktion är på det hela taget typisk för väckelsepredikanten Joakim Lamottes miljö av i dag. Lamotte har ”blivit kontaktad av” några som vill berätta om en händelse som av läsarna kan infogas i narrativet Det här landet tycks obevekligen på väg mot avgrunden; som den informelle folkets ombudsman han blivit lånar han dem sitt öra och konfronterar de som försöker sopa det skedda under mattan. Kommentarsfälten under hans vredgade facebookposter översvämmas därefter av hatretorik från Eurabia-konspirationsteoriernas värld, och lämnas i det tillståndet helt för fäfot. Lamotte upprepar i slutet av sina inlägg hur man kan stödja den oberoende journalistiken genom att swisha honom.

Kommentarsfälten under hans vredgade facebookposter översvämmas därefter av hatretorik från Eurabia-konspirationsteoriernas värld, och lämnas i det tillståndet helt för fäfot.

Joakim Lamotte har, åtminstone fram till nyligen, tagit avstånd från den öppna invandrarfientligheten – men han bygger skamlöst upp ett narrativ som i alla väsentliga delar överensstämmer med SD-svansens verklighetsbeskrivning. Genom ett på alla sätt ovetenskapligt och anekdotiskt – men konsekvent i förhållande till den berättelse som ska skapas – urval av samtidshändelser frammanas bilden av ett samhälle som fullständigt tappat greppet. Det är överfallsvåldtäkter, människor som inte vill underkasta sig svenska värderingar, skjutningar på öppen gata och skamlösa förmåner för förbrytare. Vittnesmålen och berättelserna, beledsagade av fraser som ”Jag är så jäkla trött…” och ”Nu är gränsen nådd”, inger en känsla av att vi står på randen till det apokalyptiska sammanbrottet. Ljuset i misären är Joakim Lamotte själv, redo att i helig vrede ge månglarna i hyckleritemplet en omgång – bara man swishar honom en summa pengar.

Posterna utgår inte enbart från händelser som följarna kan koppla till invandring och invandrare – där finns annat, som skandalen runt Love Nepal och Love and Hope. Det är sensationen och den kollektiva harmen som är det centrala för Lamottes verksamhet, snarare än SD-svansflirten som sådan. Men eftersom upphovsmannen agerar som ett lackmuspapper för de indignationsskapande företeelserna i vår tid får de ämnen som intresserar ”Sverigevännerna” en mycket framskjuten roll.

Det som däremot inte får plats i Lamottes indignationsputpurri är de mindre sensationella, mer vardagliga och långt vanligare uttrycken för strukturellt våld, kvinnoförtryck och samhällsorättvisor. Det är i hans utspel aldrig fokus på det som inte är spektakulärt, men kontinuerligt jävligt. Aldrig fokus på de långa vågorna i – och djupa rötterna till – kvinnoförtrycket; i stället kollapsbilder, punktinsatslösningar ( = blixtbesök från Joakim Lamotte personligen) och spekulation. Aldrig något intresse för den socioekonomiska verklighet och de maktförhållanden som råder i utsatta förorter, och vad dessa bottnar i – bara skräckbilder och insinuationer.

Det är nästan aldrig fokus på sexuellt våld i ickeoffentliga miljöer, trots att två tredjedelar av det totala antalet våldtäkter i Sverige rapporteras ske inomhus, och då ofta av någon med en nära relation till offret.

Det är nästan aldrig fokus på sexuellt våld i ickeoffentliga miljöer, trots att två tredjedelar av det totala antalet våldtäkter i Sverige rapporteras ske inomhus, och då ofta av någon med en nära relation till offret. Det är sällan fokus på den allmänna, men systematiska, underordningen av kvinnor – annat än i ironiserande inlägg som det om manspreading härom året: ”I övrigt välkomnar jag den feministiska rörelsen, men hoppas att min pung i fortsättningen kan få bli lämnad ifred. Eller som vi feminister brukar säga: Stopp – jag äger min kropp!”

Joakim Lamotte är i vårt sociala medietidevarv långt ifrån ensam om att urvattna och sensationalisera den avslöjande ”journalistiken”. Men hans väckelses framfart står som ett varnande exempel för hur självgenererande och svårstoppbar en faktafrånvänd indignationsrörelse i denna tid kan bli.

När hans läsare går från ord till handling vill man inte vara med längre. Och säkert inte han själv heller – då är han troligen redan någon annanstans, och kapitaliserar på ny indignation och rädsla.