Entinen vihreiden kansanedustaja Antero Vartia jätti politiikan ja perusti ilmastonmuutoksen torjumiseen keskittyvän säätiön. Hän ei nimittäin usko, että näitä ongelmia voisi politiikalla ratkaista.

Säätiö on ideana ainakin minua innostava, mutta tuo mainittu syy sen perustamiselle huolettaa. Siis mitä, eikö juuri politiikalla pitäisi pystyä ratkaisemaan monitekijäisiä ongelmia, jotka koskevat kansalaisten ja valtion tulevaisuutta? Mikä on kun ei onnistu?

Voisiko kyse olla siitä, että ongelmanratkaisu politiikassa tyssää jengimentaliteettiin?

Ihmiset erottautuvat ryhmiksi pienimmästäkin mahdollisuudesta.

Ihmiselle on tärkeää kokea kuuluvansa ryhmään. Ihminen muodostaa herkästi meikäläiset, joita alkaa kohdella muita ryhmiä suopeammin. Tunnetuissa psykologi Tajfelin tutkimuksissa (siirryt toiseen palveluun) selvitettiin, minkä perusteella ihmiset jengiytyvät ja alkavat sorsia toisia. Riittääkö vaikka vain sama ihonväri, sukupuoli tai mielipide? Vastaus on pökerryttävä: vaadittavien jaettujen ominaisuuksien lukumäärä on pyöreä nolla. Ihmiset erottautuvat ryhmiksi pienimmästäkin mahdollisuudesta, vaikkapa vain siitä, että toiset nimetään ryhmä Z:ksi ja toiset ryhmä F:ksi. Ryhmäytymisen jälkeen sitten aletaan pitää niitä toisia selvästi omaa ryhmää huonompina.

Voi unohtua, että ihmisiä siellä toisellakin puolella on.

Tarve jakautua meihin ja heihin on siis syvälle juurtunut. Se auttaa ihmistä määrittämään omaa identiteettiään. Ulkopuolisen hyökkäys omaa jengiä vastaan on näin myös uhka omalle olemassaololle. Ja mitä kovempi konflikti ryhmien välillä on meneillään, sitä rajummin yleistetään ryhmän ominaisuuksia yksilöihin. Voi unohtua, että ihmisiä siellä toisellakin puolella on. Ehkä tämä selittää sitä, miksi eduskunnassakin istumapaikoista kinasteluun ja ryhmien tunnistamiseen (siirryt toiseen palveluun) käytetään sitä kallisarvoista aikaa, jota tarvittaisiin ihan muuhun.

Jengimentaliteetti saa sotajalalle. Tuoreen yhdysvaltalaistutkimuksen (siirryt toiseen palveluun) mukaan, mitä varmempi on oman puolueensa menestyksestä, sitä enemmän kannattaa häviävään puolueeseen kohdistuvaa aggressiota ja jopa väkivaltaa.

Jengiytyminen aiheuttaa myös ehkä tyhmyyttä. Eräässä yhdysvaltalaistutkimuksessa (siirryt toiseen palveluun) selvitettiin ihmisten päättelykykyä lyhyen tehtävän avulla. Tutkittavien piti selvittää annettujen lukujen avulla, oliko uusi lääkevoide tehokas ihottuman hoidossa. Odotettavasti, vastaajan matemaattinen lahjakkuus selitti sitä, kuinka hyvin hän pystyi päättelemään lopputuloksen.

Sitten testiä muutettiin hieman. Numerot pysyivät samoina, mutta nyt pitikin päätellä, oliko aselakien tiukennus vähentänyt vai lisännyt rikoksia. Tulokset muuttuivat, kun aihe oli politisoitunut. Yhtäkkiä vastaajan poliittinen suuntaus vaikutti päättelykykyyn. Demokraatit pärjäsivät huonommin päättelytehtävässä, mikäli luvut osoittivat, että aselakien tiukentaminen ei vähentänyt rikoksia. Republikaaneilla päättelykyky väheni, kun numerot näyttivät, että lakimuutos vähensi rikoksia. Ryhmään kuuluminen sumensi järjen.

Ja mikä kamalinta, vaikutus oli suurin niillä koehenkilöillä, joilla oli alunperin paras päättelykyky. Etevimmät siis tyhmenivät eniten.

Eli, yritä siinä sitten poliitikkona ilmastonmuutosta ratkaista, kun ne toiset, joiden kanssa hommaa pitäisi saada eteenpäin, eivät kykene ymmärtämään selkeitä faktoja.

Etkä kykene sinäkään.

Kaikkien ihmisten päättelykyky sakkaa itselle pyhien asioiden äärellä.

Jengejä, jengimentaliteettia ja tunteiden vinouttamaa ajattelua löytyy politiikan ulkopuoleltakin. Kaikkien ihmisten päättelykyky sakkaa itselle pyhien asioiden äärellä. Monella meistä päättelykyky pettää, kun yritämme arvioida suklaapatukan tai muutaman oluttuopin kaloreita. Tai kun arvioimme, aloittiko oma vai vastapuolen lätkäjengi pelissä tappelun. Kun mietimme, onko ok syödä lihaa tai matkustaa lentokoneella.

Mitä sitten tehdä? Voisiko tältä vaikutukselta suojautua?

Kyllä voi.

Erään tutkimuksen (siirryt toiseen palveluun) mukaan tieteellinen uteliaisuus saattaa auttaa. Se näyttää tekevän ihmisestä avoimemman omasta ennakkokäsityksestä poikkeavalle tiedolle. Uutuus ja oppiminen viehättävät tiedeuteliasta joukkoon kuulumista enemmän.

Tutkimuksessa koehenkilöiden piti valita kiinnostavin uutisotsikko. Kävi ilmi, että tiedeuteliaat kiinnostuivat yllättävistä uutisotsikoista, vaikka otsikon väite olisikin ollut vastoin heidän oman poliittisen suuntauksensa näkemystä ilmastonmuutoksesta. Ei-uteliaat puolestaan kiinnostuivat eniten ei-yllättävistä otsikoista, joiden sisältämä tieto sopi heidän ryhmänsä kannattamaan näkökulmaan.

Tiedeuteliaisuus on myös yhteydessä päättelykykyyn ja yleissivistykseen, mutta täysin yksi yhteen nämä eivät ole. Voi siis olla utelias, vaikka tiedoissa olisikin puutteita. Kiinnostavaa onkin, että tutkimuksessa tieteellinen päättelykyky ei suojannut ihmistä poliittisesti värittyneeltä tiedonkäsittelyltä, ainoastaan tiedeuteliaisuus toimi.

Itse asiassa, mitä paremmat tieteelliset päättelytaidot, sitä pahemmin saattaa lipsua kannattamaan oman jengin näkökulmaa.

Eräässä tutkimuksessa (siirryt toiseen palveluun) kävi ilmi, että päättelykykyisimmät olivat kaikkein jyrkimmin poliittisesti vinoutuneita ajatuksissaan. Voi siis olla, että päättelykyky auttaa paremmin, mutta edelleen valikoiden, kokoamaan todistusaineistoa oman jengin näkökulman tueksi.

Jos on tarve ratkoa toisten kanssa vaikeita ongelmia, kannattaa tiedostaa mihin jengeihin kuuluu ja miten se vaikuttaa omaan ajatteluun. Antero Vartia ehdottaa, että politiikan sijaan ilmastonmuutoksen ratkaisevat ihmiset.

Samaa mieltä.

Katri Saarikivi

Kirjoittaja on tutkija, joka johtaa empatian ja laadukkaan vuorovaikutuksen mekanismeja selvittävää projektia Helsingin yliopiston Kognitiivisen aivotutkimuksen yksikössä. Hän haluaa ymmärtää paremmin todellisuutta, ei olla oikeassa. Hän ei ole ”vihervassari”, ”äärioikeistolainen” tai ”tolkun ihminen”.