Tunnetuin vastamedian toimija Suomessa on MV-lehden perustaja Ilja Janitskin, jota epäillään useista rikoksista. Kuvassa Janitskinia puolustava mielenosoitus vuodelta 2016. Kuva: Lauri Olander / Alma Talent -arkisto

Suomalaisista populistisen vastamedian aktiivikäyttäjistä on julkaistu uudenlaista tutkittua tietoa tänään ilmestyneessä Media ja Populismi. Työkaluja kriittiseen journalismiin -teoksessa (Vastapaino, 2018). Sen ovat toimittaneet Mari K. Niemi ja Topi Houni.

Kirjan Populistinen vastamedia eliittejä haastamassa -luvun kirjoittamisesta vastaavat tutkijat Elina Noppari ja Ilmari Hiltunen, jotka ovat tehneet 20 teemahaastattelua vastamedian tekijöiden ja niitä aktiivisesti seuraavien parissa vuosina 2016–2017.

Jo varsin erilaisten julkaisujen kutsuminen populistiseksi vastamediaksi on vaatinut tutkijoilta oman työstämisensä. Tarjolla kun on ollut paljon käytetty termi valemedia ja myös vaihtoehtomediaa on MV-lehden, Kansalaisen ja Pt-median tyyppisten julkaisujen yhteydessä paljon käytetty.

Tutkijat toteavat termipäätöksensä taustasta muun muassa näin: ” Vaikka sivustojen välillä on eroja, niitä yhdistää asettuminen journalismin vastavoimaksi ja myös tietoinen epäluottamuksen tuottaminen journalismia kohtaan.”

Valtaosa vastamediassa julkaistuista jutuista ei heidän havaintojensa mukaan ole faktoiltaan itsessään valetta. Sen sijaan valikoituihin journalistisesta mediasta kopioituihin juttuihin on esimerkiksi lisätty ”lukuohjeita”, miten ne pitäisi tulkita.

Kokonaan oma kysymyksensä ovat tekijänoikeudet, joita esimerkiksi MV-lehden perustajan Ilja Janitskinin epäillään loukanneen.

Mistä nämä vastamediajulkaisut sitten ovat kummunneet? Taustalla on maahanmuuttovastaista verkkoaktivismia, joka jo viime vuosikymmenen lopulla kokosi Hommaforumille sen henkistä väkeä. Nähtiin suomalaisen oikeistopopulismin aalto jytkyineen, ja lopulta tuli vuoden 2015 poikkeuksellinen pakolaisvirta, joka loi uusille maahanmuuttoon, islamiin ja EU:hun penseästi suhtautuville julkaisuille aiempaa otollisemman maaperän.

Toisaalta vastamediaksi luonnehditaan myös Vastavalkeaa, joka ei elä maahanmuuttovastaisuudesta, vaan vasemmistolaisesta länsikritiikistä. Varsinkin sitä ja MV-lehteä on syytetty Venäjä-myötäilystä tilanteessa, jossa lännen ja Venäjän välit ovat tulehtuneet Venäjän vuonna 2014 aloittamien Ukraina-aggressioiden vuoksi.

Sosiaalisen median nousu on ollut vastamedialle niin ikään elintärkeä toimintaympäristön muutos. Ne ovat onnistuneet sen avulla rakentamaan lukijayhteisöjään tiiviiksi, mutta hyödyntämään toiminnassaan myös kansainvälistä verkostoitumista.

– Ilman helpon yhteydenpidon ja jakamisen mahdollistavia palveluja nykyisen kaltainen vastamediajulkaiseminen ei onnistuisi, Noppari ja Hiltunen toteavat kirjassa.

Asiassaan aktiivisimmat kansalaiset ovat palveluissa samaan aikaan lukijoita ja tekijöitä ilmeisen usein aivan vapaaehtoispohjalta.

Mutta mitä muuta nämä aktiivit edustavat? He ovat tutkijoiden mukaan heterogeeninen joukko, jota ei voi suoraan kutsua oikeistonationalisteiksi, vaikka nationalistinen ajattelu korostuikin monessa haastattelussa. Myös arvokonservatiivisuus heidän piirissään oli yleistä, mutta kaikkien osalta sekään ei ollut määrittävä tekijä.

– Vaikka osa haastateltavista liitti vastamediaan jopa vallankumouksellisia toiveita, toiset seurasivat julkaisuja uteliaisuudesta tai siksi, että heitä kiinnosti ”ääriainesten poliittinen ajattelu”. Jotkut taas seurasivat julkaisuja viihdearvon vuoksi ja kertoivat nauttivansa niiden provokatiivisesta ja eliittejä kumartelemattomasta tyylistä, kirjassa todetaan.

Eräs kiinnostava havainto on, että enemmistö vastamedian lukija-tekijöistä on 30–50-vuotiaita miehiä. Perussuomalaisia näiden aktiivien mainitaan äänestäneen, mutta myös esimerkiksi vasemmistopuolueita he kannattavat. Koulutustaustat vaihtelevat.

Yhteiseksi nimittäjäksi tutkijat löysivät haastateltujen epäluottamuksen journalismia kohtaan. Sitten tulee havainto, joka voi myös kirjoittajien mukaan tuntua yllättävältä:

– Haastateltujen epäilevä asenne ei rajoittunut vain journalismiin, vaan he pitivät usein myös vastamediasivustoja melko epäluotettavina ja puolueellisina.

Oman osuutensa lopulla tutkijat tyypittelevät kolme vastamedian käyttäjäprofiilia, mihin he päätyivät haastateltujen eli lukija-tekijöiden näkemysten yhdistelemisellä. Profiilit ovat: systeemikriitikot, agendakriitikot ja kevyet kriitikot.

– Systeemikriitikoiden epäluulo ulottuu nykyisen yhteiskuntajärjestelmän perusrakenteisiin asti. Agendakriitikoiden epäluottamus taas kohdistui lähinnä journalistiseen ja poliittiseen kulttuuriin. He kuitenkin uskoivat demokratiaan ja yhteiskunnalliseen vuoropuheluun. Kevyiden kriitikoiden epäluottamus puolestaan oli ajoittaista, ja sitä synnyttivät virheellisten uutisten lisäksi journalismin voitontavoittelu ja klikkejä kalasteleva viihteellisyys, Tampereen yliopistossa vaikuttavat Elina Noppari ja Ilmari Hiltunen ryhmittelevät Media ja Populismi -kirjassa.