– Anteeksi, kun soittan vasta nyt, kun vaimo on tullut kodissa. Kaksivuotinen on kuumeessa, pahoittelee ruotsinsuomalainen toimittaja Kristian Borg puhelimessa.

Suomen puhuminen on työlästä. Borg tietää, että vähän pieleen menee, mutta yrittää määrätietoisesti. Hän ei ole puhunut suomea pariinkymmeneen vuoteen, mutta haluaa nyt ottaa lapsuutensa kielen uudelleen haltuun.

Myös Borgin puoliso on toisen polven ruotsinsuomalainen, mutta heidän kotikielensä on aina ollut ruotsi. Äidinkielen katoaminen on Borgin mielestä surullista.

– Kun me tapasimme, yritimme puhua suomea, mutta puolisoni suuttui, kun korjasin hänen kielioppiaan. Kieli on unohtunut, emme puhu sitä yhdessä, emmekä puhu sitä lapsillemme.

Monen muunkin toisen polven ruotsinsuomalaisen ensimmäinen kotikieli on hävinnyt mielestä. Nuorena ei ollut suomenkielisiä kavereita, ja jos oli, heidänkin kanssaan kannatti puhua ruotsia. Suomi oli ruma junttikieli ja sen puhumisesta saattoi saada turpaan koulunpihalla. Lapset häpesivät vanhempiaan, jotka eivät oppineet ruotsia ja nolasivat jälkikasvunsa puhumalla julkisesti suomea.

Ruotsinsuomalaiset lapset kasvoivat keskellä Pekka-vitsejä. He kuulivat, miten suomalaiset ovat sosiaalinen ongelma, toisessa kädessä heillä on pullo, toisessa puukko. Lukemaan oppiessaan he saivat tavata lööpeistä sanat en finne igen. Se pamahti esiin, kun suomalaiset laitapuolen kulkijat olivat verissäpäin selvitelleet välejään.

Finnjävlar-kirjassa todetaan, että sosiaalisia ongelmia oli paljon, mutta yksi humalainen suomalainen kuului aina kauemmas kuin sata humalaista ruotsalaista. Martti Juntunen / Yle

Sana finnjävel, suomipiru, livautettiin sopivassa kohtaa jokaiselle suomensukuiselle, summaa Kristian Borg. Stereotypiat jylläsivät vahvana, vaikka suurin osa siirtolaisperheistä eli ihan tavallista keskiluokan elämää, teki töitä, koulutti lapsensa, vaurastui ja vaurastutti Ruotsia.

– Ei se kommentointi minua erityisesti traumatisoinut, mutta kyllä se silti vaikutti vähintään alitajuisesti. Ja edelleen esimerkiksi elokuvissa näkee stereotyyppisiä suomalaishahmoja, jotka ovat laitapuolen kulkijoita ja tekevät hämärähommia.

Häpeän anatomia

Vielä 1980-luvulla suomalaisvanhemmille painotettiin, ettei lapsille pidä puhua suomea edes kotona, tai heistä tulee kielipuolia. Monessa perheessä ruotsintaidottomat äidit ja isät tankkasivat yksinkertaisia lauseita ruotsiksi lapsilleen, käänsivät paitsi sukunimet, myös etunimet ruotsiksi. Susanna muuttui Susanneksi, Anterosta tuli Anders.

Suomalaiset Ruotsissa Ruotsinsuomalaisten vanhin polvi on sodan peruja. Suomi lähetti Ruotsiin yli 70 000 lasta turvaan. Heistä 7000 jäi Ruotsiin. Osa Suomeen palanneista muutti myöhemmin Ruotsiin, koska kotiutuminen oli vaikeaa ja kieli unohtunut. Suurin siirtolaisuuden aalto oli seurausta Suomen työttömyydestä; Ruotsiin lähdettiin leivän perässä. Vilkkaimpina muuttovuosina 1960- ja 1970-luvuilla Ruotsiin muutti vuosittain 40 000 suomalaista, kaikkiaan noin puoli miljoonaa ihmistä. Joka neljästoista ruotsalainen on ainakin osittain suomensukuinen. Yhteensä heitä on noin 700 000. Ruotsinsuomalaiset ovat Ruotsin suurin kielivähemmistö. Yhteiskunnallinen asema on kohentunut vähitellen. Suomen lisäksi virallinen vähemmistökielen asema on meänkielellä, saamella, romanilla ja jiddišillä. Päiväkoti- ja kouluikäisillä on oikeus saada suomen kielen opetusta, vanhuksilla on osittainen oikeus suomenkieliseen hoivaan ja virastoissa on voitava asioida suomeksi. Ruotsinsuomalaisten mukaan nämä oikeudet toteutuvat heikosti.

Tarve sopeutua oli suuri, mutta se johti monen kohdalla juurettomuuteen; toiseuteen sekä Suomessa että Ruotsissa, putoamiseen kahden kielen väliin ja krooniseen koti-ikävään. Nyt osa nimensä ruotsintaneista on suomentanut sen takaisin alkuperäiseen muotoon.

Kristian Borg havahtui pohtimaan identiteettiään, kun hänen äitinsä kuoli kymmenen vuotta sitten.

– Silloin syntyi tarve pohtia kuka olen, ja mistä tulen. Aloin etenkin miettiä sitä, mistä suomalaisuuteeni liittyvä häpeä oikein kumpuaa.

Pohdinta sai Borgin lopulta toimittamaan kirjoituskokoelman Finnjävlar – Suomiperkeleet Ruotsissa. Kirja on viidentoista ruotsinsuomalaisen kirjoittajan esseekokoelma. Tarinat suorastaan huusivat tulla kerrotuiksi.

– Kaikki, joita pyysin mukaan, sanoivat, että äntligen, viimein! Ja kirjan julkaisun jälkeen todella monet ovat tulleet kysymään, miksi minua ei pyydetty. On selvää, että näitä tarinoita on vielä aivan valtavasti käsiteltäväksi.

Identiteetin pohtimiseen tulee lisää kerroksia, kun taustaansa analysoi suomalaissyntyinen, suomalaisten Ruotsissa syrjimä romaninainen, tai iranilaisen isän ja suomalaisen äidin suomalainen lapsi.

Rinkebyssä asuu edelleen lähinnä maahanmuuttajia. Cicci Fix

Esimerkiksi Maziar Farzin kuvailee esseessään, että hän ei elänyt lapsuuttaan Ruotsissa, vaan Rinkebyn lähiössä. Se oli oma irrallinen maailmansa, jossa kaikki olivat tulleet jostain muualta.

“Suurin osa Ruotsissa syntyneistä ihmisistä varttuu Ruotsissa. Mutta emme me. Me vartuimme paikassa, joka kyllä sijaitsi Ruotsissa, mutta jolla ei muutoin ollut kamalasti tekemistä Ruotsin kanssa. Emme osanneet ruotsia, eikä vanhempiamme kiinnostanut opettaa sitä meille. Emme ylipäätään tunteneet yhtään ruotsalaista.”

Laulu Koti-ikävästä on Mika Ronkaisen dokumenttielokuva, jossa Kai ja hänen isänsä Tauno ajavat Oulusta Göteborgiin, missä he asuivat Kain lapsuudessa 70-luvulla. Klaffi Productions

Sikaloista Koti-ikävään

Kristian Borg myöntää, että ei olisi saanut kirjaansa tehtyä, ellei koko hänen sukupolvessaan olisi noussut uusi itsetunto, tarve määritellä itsensä ja kulttuurinsa uudelleen.

Viimeisten kymmenen vuoden aikana Ruotsissa on marssinut esiin kokonainen joukko ruotsinsuomalaisia muusikoita, kirjailijoita ja tutkijoita käsittelemään kokemuksiaan.

– Osasyy on tietenkin se, että meidän koulutetulla sukupolvellamme on mahdollisuus kertoa ja kirjoittaa. Me emme tee, tai osa meistä ei tee, raskasta ruumiillista työtä. 1970-luvun ruotsinsuomalaisuus oli duunarikulttuuria. Me olemme sosiaalisesti paremmassa asemassa kuin vanhempamme, vaikka emme aina ekonomisesti.

Siirtolaisuuden tahra oli vuosia tabu, mutta nyt se on rikottu, summaa Borg.

– Susanna Alakosken 2006 ilmestynyt kirja Sikalat oli siinä tärkeä tekijä, ja Nanna Huolmanin seuraavana vuonna tekemä elokuva Kid Svensk oli esimerkiksi itselleni tosi tärkeä. Monet alkoivat puhua näistä asioista, kun Anna Järvinen lauloi esikoislevyllään Helsinki, tule mut hakemaan (siirryt toiseen palveluun). Itselleni yksi tärkeä inspiraation lähde on ollut Mika Ronkaisen elokuva Laulu koti-ikävästä.

Borg arvelee, että keskeinen sytyke uudelle ruotsinsuomalaiselle kulttuurille oli vähemmistökielilain laajentaminen kymmenen vuotta sitten.

– Se ei täyttänyt odotuksia, mutta oli todella tärkeä itsetunnon kannalta. Nyt esimerkiksi suomensukuisilla vanhuksilla on oikeus omankieliseen hoivaan. Ei se tosin toteudu vielä.

Ensimmäisen polven siirtolaiset tekivät usein raskaita teollisuutöitä, jotka kävivät terveydelle. Mike Toivonen

Kollektiivinen muistinmenetys

Monessa Finnjävlar-kirjan tekstissä viitataan kahden maan yhteiseen muistinmenetykseen. Suomalaisten valtavaa maahanmuuttoa ja ruotsinsuomalaisten kehnoa kohtelua ei ole halunnut kaivella sen paremmin Ruotsi kuin Suomikaan. Molemmilla on omat syynsä unohdukseen.

Suomen viralliseen historiankirjoitukseen ei sopinut se, että töitä ei 1970-luvulla ollut ja jos oli, ei palkalla tahtonut tulla toimeen. Ruotsissa teollisuustöistä saattoi saada jopa kaksinkertaisen palkan. Huonommuuden tunnetta vauraan isoveljen rinnalla ei haluttu tieten tahtoen ruokkia julkisesti. Suunta oli eteenpäin ja Suomi halusi vaikuttaa huolehtivansa omistaan.

Ruotsiin lähtijöitä kuvattiin maanpettureina, huonona aineksena, joka ei selvinnyt kotimaassa – tai vaihtoehtoisesti ahneina kapitalisteina, jotka hylkäsivät isänmaan, kun Volvon-kuva alkoi kiilua silmissä. Suomalaislehdistö kertoi mieluusti tarinoita epäonnistumisista lännen kultamaassa, tai tarinoita kotiinpaluusta maitojunalla.

Ruotsin tarinaan taas ei kuulu se, että toisia kansoja käytettäisiin halpatyöreservinä. Siihen ei sovi myöskään kirjoittajien todistama pakkoruotsalaistaminen, saati ajatus siitä, että integraatio olisi epäonnistunut, varsinkaan maan suurimman vähemmistöryhmän osalta.

Suvaitsevaisuuden ja tasaveroisuuden ihanteiden takaa löytyy Finnjävlar-kirjan mukaan pitkä historia siitä, miten Ruotsissa on vuosisatojen ajan milloin tieteellisesti, milloin poliittisesti perusteltu suomalaisten olevan huonompaa ainesta.

Erityisen kiusallista Ruotsin kannalta on se, että 1922 Uppsalaan perustettiin maailman ensimmäinen rotubiologian tutkimuslaitos, joka lakkautettiin vasta 1958. Sen johtajan mielestä suomalaisten maahantulo piti estää. Kristian Borgin mielestä Ruotsi on kyvytön käsittelemään tätä puolta historiastaan; sitä, miten suomalaisia, meänkielisiä ja saamelaisia on pidetty alempiarvoisina.

– Eivät ruotsalaiset halua tietää näistä asioista. He pitävät itseään niin antirasistisina, että he sulkevat korvansa. Kun Finnjävlar ilmestyi viime vuonna ruotsiksi, se kiinnosti vain ruotsinsuomalaista mediaa.

Finnjävlarin monet kirjoitukset vähintään sivuavat sitä, millaista tykinruokaa ensimmäisen polven siirtolaisaalto oli ruotsalaiselle talouskasvulle. Kirjoittajien vanhemmat tuhosivat terveytensä raskaissa suorittavan portaan töissä ja saivat siitä kiitokseksi b-luokan kansalaisen leiman. Kirja antaa karun kuvan ruotsalaisesta kansankodista.

– On toki niin, että suomalaiset ovat nousseet “rotuhierarkiassa” nyt, kun on muita maahanmuuttajia enemmän, sellaisia, jotka ovat vielä enemmän “toisia”. Silti häpeä ja ennakkoluulot ovat syvällä, selittää Borg.

Huonommuuden historia ulottuu satojen vuosien taakse

Andreas Ali Jonasson oppi koulupoikana valehtelemaan sujuvasti, että hän ei ole suomalainen, eikä hän varsinkaan asu göteborgilaisessa Hisingenin lähiössä. Siellä kun asuu vain “mutakuonoja ja suomalaisia”, surkeaa sakkia.

Teini-iässä hän alkoi ihmetellä miksi ruotsinsuomalaiset tekevät enemmän itsemurhia kuin suomensuomalaiset. Jonasson uppoutui historiaan ja hänestä tuli vähemmistöaktivisti.

Finnjävlar-esseessään Jonasson osoittaa, että suomalaisten syrjinnän juuret ovat kaukana historiassa, 1200-luvulla. Tuolloin suomalaisten ja saamelaisten uhrilehdot tuhottiin paavin luvalla. Suomalaisia epäiltiin arveluttavien voimien kanssa veljeilystä myöhemminkin. Södermalmilla noitina poltettujen suomalaisnaisten taikataitojen uskottiin periytyvän esikristillisestä uskosta.

Kuva elokuvasta Saamelaisveri. Elokuva käsittelee saamelaisten kokemaa syrjintää. Sophia Olsson

Kun Ruotsin erämaat piti valjastaa maataloudelle keskiajalla, houkuteltiin itäisestä periferiasta suomalaisia raivaamaan peltoja. Verovapaudella muuttoon maanitellut metsäsuomalaiset pistettiin kuitenkin pian seinää vasten. 1646 Ruotsi ilmoitti polttavansa ne torpat, joissa puhutaan suomea tai harjoitetaan esikristillisiä uskonmenoja. Ruotsalaiset oppineet kuvasivat suomalaisia lyhytkalloisina, rodullisesti heikompina villeinä vielä 1800-luvun puolivälissä.

Jonasson meni aikuisena työväenopistoon ja opetteli suomen, jota kotona ei opetettu. Nyt hän puhuu sitä pikkupojalleen vaippoja vaihtaessa.

– Suomen puhuminen on vallankumouksellinen teko, eikä sitä voi kukaan estää, hän kuvailee tunnetta kirjassa.

Myös etnologi Maria Ågren kuvailee esseessään syrjinnän pitkää historiaa. Hänen mukaansa Suomen menettäminen oli Ruotsille kansallinen trauma. Se johti historiankirjoitukseen, jossa Suomen merkitystä vähäteltiin.

Ruotsalaisten oli vaikea hyväksyä sitä, että suomalaiset eivät janonneet takaisin Ruotsin vallan alle, Ågren toteaa. Tämän vuoksi luotiin tarina, jossa suomalaiset esiintyivät outoa kieltä puhuvina, primitiivisinä olentoina, joilla ei oikeastaan edes ollut luontevaa paikkaa ruotsalaisten kansakunnassa.

Kun suomenkielen asema koheni Suomessa Venäjän vallan aikana, vastasi Ruotsi kieltämällä suomenkielen ja leimaamalla sen tutkimuksella alempiarvoiseksi. Ågrenin mukaan suomalaisista puhuttiin 1980-luvulla hyvin samaan tapaan kuin stereotyyppisesti puhutaan mustista miehistä rasistisessa kontekstissa: jaloina villeinä, joilla on kova mieskunto.

Mitä seuraavaksi?

Kun ruotsinsuomalaisten toinen, kohta kolmaskin polvi on näkyvästi tullut esiin, voidaanko puhua yhtenäisestä kulttuurista? Onko sellaista? Kristian Borg empii vastatessaan.

– On ja ei. Vanhemmat siirtolaiset valittavat, että on vaikea saada nuoria yhdistystoimintaan. On varmaan monta eri kulttuuria, nuoret ajattelevat globaalisti toisin kuin edellinen sukupolvi.

On toinenkin syy siihen, että sukupolvet eivät oikein kohtaa. Suomi ja suomalaisuus ovat eri asioita eri ikäisille ruotsinsuomalaisille, koittaa Borg muotoilla diplomaattisesti.

– Näissä nostalgiaryhmissä Suomi on konservoitu siihen aikaan, kun sieltä on itse lähdetty 1970-80 –luvuilla. Se on sellainen Suomi, jota muistellaan iltamissa, sellainen, jossa on aina lapsuuden kesä.

Love Records ja Ruotsin suomalaiseurojen keskusliitto julkaisivat vuonna 1973 albumillisen ruotsinsuomalaista musiikkia. Timo Sipola / Yle

Laulu koti-ikävästä Yle Areenassa

Svea-mamman ottolapset Elävässä Arkistossa