Euroalueen vaikutuksista on syntynyt keskustelua, Suomessa viimeksi Paul Krugmanin esitettyä Helsingin Sanomien haastattelussa, että Suomella olisi mennyt paremmin euroalueen ulkopuolella. Tutkimusta euroalueen vaikutuksista on vähän, mutta se vähä mitä on, antaa euroalueesta masentavan kuvan.

Jotta tietäisimme, mitkä euron vaikutukset euroalueen jäsenmaihin ovat, meidän tulisi tietää, miten niille olisi käynyt ilman jäsenyyttä. Tästähän meillä ei ole havaintoja, joten lähes ainoa tapa on katsoa, mitä alueen ulkopuolelle jääneille rakenteeltaan samanlaisille maille on tapahtunut. Tämäkin on ongelmallista, jos euroalueen synty on vaikuttanut myös ulkopuolisiin. Tätä vaikutusta voidaan kontrolloida erilaisten maailmantalouden mallien avulla, mutta niihin liittyy muita ongelmia.

Angel Estrada, Jordi Gali ja David Lopez-Salido (EGLS) ovat käyttäneet edellistä menetelmää vertaillen euroalueen kehitystä ennen euroalueen syntyä ja sen aikana valikoitujen ulkopuolisten OECD-maiden kehitykseen. Mitä olettaisimme tapahtuneen?

Yhteisen valuutan käytön olisi sen vaikutuksista tehtyjen etukäteen tehtyjen arvioiden mukaan (ne löytyvät “One Money, One Market”-raportista) pitänyt alentaa siihen osallistuvien maiden keskinäisen kaupan kustannuksia. Siksi sen olisi pitänyt lisätä niiden keskinäistä kauppaa syrjäyttämättä kuitenkaan kauppaa alueen ulkopuolisten maiden kanssa. Sen odotettiin myös yhdentävän jäsenmaiden talouskehitystä tehden tehden yhtenäisestä rahapolitiikasta kaikille sopivaa.

Mutta miten on käynyt? EGLS tarkastelevat maiden välisten työttömyysasteiden, inflaation, kehitystä ja vaihtotaseiden kehitystä. Esimerkiksi maiden välisten hintatasojen odottaisi lähentyvän toisiaan integraation myötä, kun esteitä tavaroiden ja palvelusten liikuttamiselle yli rajojen alennetaan. Keskeisin tulos on, että ennen edelleen jatkuvaa rahoitusmarkkinakriisiä työttömyysasteet olivat euromaissa yhdentymässä kuten olivat myös hintatasot ja hintojen nousuvauhdit. Mutta ne olivat yhdentyneet samalla tavalla jo ennen yhteisen valuutta-alueen synnyttämistä. Mitään eroa siihen, mitä euroa-alueen ulkopuolella tapahtui ei myöskään näkynyt.

Kriisin aikana tilanne on muuttunut. Esimerkiksi työttömyysasteiden yhtenäistyminen on pysähtynyt. Vaikka näin näyttää käyneen myös euron ulkopuolella, niin euron sisällä vaikutus on ollut suurempi. Erityisen suuri ero on suhdannetyöttömyydessä. Yhtenäinen rahapolitiikka ja euromaissa harjoitettu finanssipolitikka eivät ole siis yhtenäistäneet suhdannekehitystä vaan kärjistäneet sitä.

Myöskin vaihtotaseiden kehitys on ollut euroalueella epäyhtenäistä. Ennen euroa euromaiden vaihtotaseiden ali- ja ylijäämät suhteutettuna kokonaistuotantoon olivat pieniä, mutta ne kasvoivat nopeasti euron aikana kunnes kriisin alettua supistuivat. Kokonaisuuten euroalueen vaihtotase on ollut tasapainossa, ylijäämäinen mutta erittäin pieni. Muualla vaihtotaseiden erot kasvoivat hitaasti kriisiin asti pysyen sen aikana ennallaan. Miten tämä on tulkittavissa?

Teoriassa vaihtotaseiden eriytyminen tai samanlaistuminen ei itsessään ole huonoa tai hyvää. Esimerkiksi maiden välisten tuloerojen supistuminen voi näkyä vaihtotaseiden eriytymisenä: jos köyhissä maissa investointiaste on korkeampi kuin rikkaissa maissa, niin köyhien maiden vaihtotaseiden vajeet ja rikkaiden maiden ylijäämät kasvavat jopa pitkän aikaa ennen kuin ne tasoittuvat. Espanja, Kreikka ja Portugali (ja eteläinen Italia) olivat euroalueen köyhiä maita, mutta EGLS:n vertailuryhmässä ei vastaavia maita ole. Selittäisikö tämä erot euroalueen ja muiden maiden välillä?

Todennäköisesti ei. Euroalueen sisällä vaihtotaseiden kehityserot repesivät heti alueen synnyttyä. EGLS:n tulosten perusteella euroalueella vaihtotaseiden vajeiden kasvu ja talouskasvu kulkevat käsi kädessä, kun taas euroalueen ulkopuolella tällaista yhteyttä ei ole. Tämä pätee sekä ennen kriisiä että sen aikana. Tämä tarkoittaa sitä, että euroalueen vajemaat eivät ole investoineet vientinsä kehittämiseen vaan investoinnit ovat menneet suurelta osin suljetulle sektorille sellaiseen tuotantoon, joka ei palvele laajemmin talouden kasvua, ei siis esimerkiksi infrastruktuurin kehittämiseen. Espanja on hyvä esimerkki, rahat menivät asuntorakentamiseen.

Miksi näin kävi? Onko syynä Espanjan ja euroalueen muiden ongelmamaiden huono hintakilpailukyky? EGLS:n tulosten perusteella eroilla hintakilpailukyvyissä ei voida selittää kuin hyvin pieni osa euroalueen maiden vaihtotasekehityksestä. Tavanomaiset hintakilpailukymittarit, suhteellisia yksikkötyökustannuksia lukuunottamatta (ja niidenkin merkitys on pieni), eivät selitä mitään.

Rakenteellisilla hintakilpailukykytekijöillä sen sijaan on suuri merkitys euroalueen vaihtotaseiden kehitykselle. EGLS:n mukaan (Taulukko 3) erityisesti instituutioiden laatu (säätely laatu ja lakien kunnioitus), innovaatioaktiivisuus, hyödykemarkkinoiden tehokkuus ja väestön koulutustaso ovat tärkeitä kansainvälisen menestyksen lähteitä. Tulos on merkittävä, onhan usein väitetty, että näillä kilpailukykytekijöillä ei voida selittää vaihtotaseiden kehitystä.

Tulokset ovat suomalaisenkin keskustelun näkökulmasta mielenkiintoiset. Missä työmarkkinoiden rakenteelliset ongelmat luuraavat? Entä korkeiden palkkojen ongelma? Entä liian pieni työvoiman tarjonta? Mutta toisaalta tulokset antavat aihetta myönteisyydelle ja positiivisuudelle, eikö vain?

Mutta miten tämä tulisi ymmärtää, mikä ajattelumalli sopisi tulosten tulkintaan parhaiten? Yksi, ja minun mielestäni oikeastaan ainoa, on Paul Krugmanin alun perin kehittämän ns. uuden talousmaantieteen näkökulma. Sen mukaan taloudellinen yhdentyminen saattaa talouksien samankaltaistumisen sijaan eriyttää niitä, jopa silloin, kun ne ovat alkutilanteessa samankaltaiset, katsokaapa tästä paremman puutteessa. Jos ne ovat jo alunperin esimerkiksi tuottavuudeltaan ja tuotantorakenteeltaan erilaiset, niin yhdentyminen voi kasvattaa eroja entisestään.

Krugmanin malli on sopusoinnussa sen kanssa, että hintatasot lähentyvät toisiaan. Se voi myös selittää sen, miksi yksikkötyökustannukset eriytyvät maiden välillä ja miksi se näkyy vientimenestyksessä. Siksi yksikkötyökustannusten ja vaihtotaseiden välinen suhde ei ehkä ole syy-seuraussuhde vaan puhdas korrelaatio. Malli kertoo myös sen, että erilaiset konvergenssikriteerien täyttäminen eivät mitenkään estä talouskehityksen hajautumista.

Tilannetta pahentaa, jos yhteisellä valuutta-alueella harjoitetaan politiikkaa, jonka vaikutuksesta erot kasvavat entisestään. Näinhän euroalueella on tapahtunut. Työttömyysasteiden hajonnan kasvu kertoo karusti sen, että euroalue toimii huonosti. Riskien jakamisen (joka on hyvin toimivan valuutta-alueen ominaisuus) sijaan jopa yhteiset riskit on pantu yksittäisten maiden kannettaviksi. Erityisesti yhteinen pankkikriisi on pantu eteläisten euromaiden taakaksi. Loppu on hoidettu kuristuspolitiikalla, jolle ei ole ollut mitään tosiasioihin nojaavia perusteita, vain ideologisia. Vai parantaako harjoitettu politiikka Kreikan koulutustasoa? Innovaatioaktiivisuutta? Lakien kunnioitusta (mitähän Kreikan rikollisuudelle on tapahtunut)?

Krugmanin haastattelun jälkeisissä kommenteissa mielenkiintoista oli se, että Suomea verrattiin Ruotsiin ja todettiin kummankin maan menestyneen yhtä hyvin. Mutta eikö Suomen olisi pitänyt menestyä paremmin, mitä hyötyä eurojäsenyydestä on ollut? Ainoa argumentti eurojäsenyyden puolesta oli, että Suomen korkotaso olisi ollut korkeampi euron ulkopuolella, erityisesti nyt kriisin aikana. Mihin väite perustuu? Onko se Ruotsissa ollut korkeampi? Eikö korkotaso Ruotsissa ole myös talouskriisin aikana ollut alhainen? Miksei tämä muka olisi ollut myös Suomelle mahdollista?

Ruotsi ja Suomi kokivat samanlaisen talouskriisin 1990-luvun alussa ja sen jälkeen niiden kehitys oli pitkälti samanlaista. On aivan ilmeistä, että Suomi olisi tullut toimeen euron ulkopuolella aivan samalla tavalla kuin Ruotsi. Ruotsilla olisi voinut nyt kriisin aikana mennä paljon paremmin kuin Suomella, jos sen keskuspankki olisi harjoittanut kevyempää rahapolitiikkaa. Suomessa ei herännyt keskustelua, kun Riksbankin johtokunnan jäsen, professori Lars Svensson, aikamme tunnetuimpia makrotaloustieteilijöitä, erosi tehtävästään vastalauseeksi sille, että Riksbank kieltäytyi harjoittamasta kevyempää rahapolitiikkaa.

Tämä mahdollisuus olisi ollut avoin Suomellekin euron ulkopuolella. Ehkä Krugman olikin oikeassa, ehkä Suomella olisi mennyt paremmin ilman eurojäsenyyttä?

Kirjoitin, vähän myöhässä, tämän blogin vastauksena suomalaisen laatujournalismin viime aikojen yhteen syvimpään rimanalitukseen, Helsingin Sanomien alakertaan 12.1.2014. Otsikon “Vaihtoehtoista taloushistoriaa” alla nimetön pääkirjoittaja herjaa Krugmania mm. seuraavasti “Krugmanilla ajatellaan tunnetusti olevan enemmän mielipiteitä kuin faktoja. paikallsituntemuksen puutteesta kertoo kuitenkin se, että Krugman arvioi pärjäämiserojen kummunneen valuuttojen joustokyvystä.”

Kirjoitus oli hyvä osoitus Suomessa olevasta henkisestä kestävyysvajeesta (ja paikallisten olosuhteiden tunetmattomuudesta), mahdollisuus hyvään keskusteluun torjuttiin. Onko todella niin, että keskustelua euroalueen jäsenyyden hyödyistä ei tarvita? Eikö Suomessa tarvita kunnollista ja rehellistä keskustelua siitä, millä ehdoilla euroalueesta saadaan toimiva?

En lopuksi malta olla liittämättä tähän kahta linkkiä. Toinen on linkki Krugmanin kolumniin, jossa hänellä on kuva, jossa vaaka-akselilla on euroalueen maiden julkisten menojen muutos ja pystyakselilla kunkin maan yksityisen kysynnän muutos nyt kriisin aikana. Yhteys on positiivinen, maissa joissa julkiset menot ovat kasvaneet myös yksityinen kysyntä on kasvanut. Helsingin Sanomien pääkirjoitukset ovat viime aikoina perustuneet väitteelle, että julkisen sektorin kasvu kriisin aikana on syönyt yksityistä sektoria, ja että yleisemmin julkisen sektorin kasvu syö yksityistä sektoria. Millehän faktoille väite perustuu?

Toinen on linkki OECD:n sivuille, joilla esitetään OECD:n yhdessä WTO:n kanssa kokoamaa aineistoa siitä, miten tuotantoprosessien, erityisesti kansainvälisten tarjontaketjujen synty, vaikuttaa siihen, mitkä maat kilpailevat keskenään. Aineistoa on nyt vuoteen 2009 asti (tai oli silloin, kun viimeksi katsoin). Suomen viisi tärkeintä kilpailijaa vuonna olivat tärkeysjärjestyksessä Yhdysvallat, Saksa, Venäjä, Kiina, Ruotsi. Miksiköhän Suomea aina verrataan Saksaan ja Ruotsiin? Laatujournalismille olisi tilaa.

Avainsanat: eurojäsenyys, Krugman, laatujournalismi

Aihealueet: Julkinen talous, Kansainvälinen talous