Saksalainen Paul Lenz purjehtii Torniosta Venäjän rajalle. Hänen kolmen metrin pituinen kokoon taitettavissa oleva niin kutsuttu banaaniveneensä ei ole erityisen nopea. Matka kestää lähes kolme kuukautta. Sunnuntaina hän saapui Hankoon.

Seikkailu alkoi oikeastaan juuri Hangosta 9 vuotta sitten. Olkiluodissa työskennellyt saksalainen insinööri Paul Lenz päätti purjehtia Hankoon. Matka sujui yleisesti ottaen hyvin ja Hankoon saavuttuaan hän sai ajatuksen.

– Halusin täydentää tuolloista purjehdustani, tehdä jotakin vielä parempaa.

Silloin heräsi ajatus Suomen koko rannikon pituisesta purjehduksesta Torniosta pohjoisessa aina Virojoelle idässä. Mutta matkavauhti ei ole kovinkaan suuri, koska Paulin vene on hieman erikoinen eli sekä kevyt, vain 22 kilon painoinen, että lisäksi taitettavissa kokoon.

– Oivalsin, että minun olisi odotettava eläkkeelle pääsyä ennen kuin ehtisin purjehdusmatkalle. Joten tänä vuonna lähdin kesäkuussa matkaan.

Itse banaanivenehistoria ja Paulin ihastus Suomeen alkoi kuitenkin jo paljon aiemmin. Paul vieraili Suomessa ensimmäistä kertaa 1973 nuorisoryhmän kanssa.

– Suomessa oli mielestäni niin kaunista, että tunsin heti, että minun olisi päästävä tänne uudestaan. Opin kirjeystävien välityksellä hieman suomea ja olen sittemmin käynyt Suomessa yli 20 kertaa, hän kertoo.

Vuonna 2006 hän sai töitä Olkiluodosta ja muutti Raumalle. Paul otti silloin mukaansa banaaniveneensä Saksasta. Hänen ensimmäinen purjehduksensa Suomessa oli Raumalta aivan kaupungin edustalla sijaitsevalle majakalle.

– Mietin, olisiko sinne ja takaisin mahdollista purjehtia päivässä. Se onnistui.

Purjehdusta seurasivat monet muut purjehdukset. Pisin niistä oli juuri matka Raumalta Hankoon, mutta hän on purjehtinut myös Saimaalla, Päijänteellä, Kroatiassa, Italiassa ja lukuisilla järvillä Saksassa. Neljä vuotta Raumalla työskenneltyään Paul palasi Saksaan, ja asuu nyt Frankfurtin lähistöllä Offenbachissa.

Paul saapui Hangon Itäsatamaan sunnuntaina. Hän kiinnitti veneensä Itämeren portin satamaan ja vaikka vene on pieni ja lähes piilossa satamassa, se veti puoleensa monien ohikulkijoiden katseet.

– Olen tehnyt veneeseen monia parannuksia, joten se ei ole enää alkuperäisessä kunnossa. Olen asentanut siihen ratin, jotta en saa niskakipuja purjehtiessani. Minulla on myös langaton verkkoyhteys mastossa olevan lähettimen välityksellä ja auton akku, josta saan sähköä tablettiini, jotta näen, minne voin rantautua yöksi.

Paulilla on mukanaan myös perinteiset merikortit, mutta verkon välityksellä hän voi tarkistaa, mitkä saarista ovat asuttuja. Hän kunnioittaa nimittäin jokamiehenoikeutta, eikä halua pystyttää telttaansa saarelle, jolla on rakennuksia.

– Olen asentanut veneeseen myös gps:n. Se ilmoittaa joka viides minuutti sijaintini kotipalvelimelle ja verkkoon päivittyy automaattisesti kartta, josta näkee sijaintini.

Paulin kotisivulla voi myös tutustua hänen matkan aikana ottamiinsa kuviin.

– Minulla on drooni mukana ja otan mielellään panoraamakuvia, jotka lataan sivulleni.

Täysin ongelmaton Paulin matka ei ole sentään ollut. Hailuodolla Oulun edustalla hän joutuin voimakkaiden tuulten riepottelemaksi ja vene alkoi haukata vettä.

– Aallot iskivät veneeseen ja uskoin jo, että matka päättyy siihen. Kuinka ollakaan onnistuin kuitenkin tyhjentämään vedet veneestä ja jatkamaan matkaa.

Viimeisen kolmen viikon aikana tuulet ovat olleet suotuisia ja vain kaksi purjehduspäivistä on ollut sateisia. Eräänä päivänä matkaa on taittunut ennätykselliset 48 kilometriä, mutta Paulista 30 kilometriä on hyvä tulos. Usein kilometrejä kertyy ainoastaan 20 päivässä.

– Mikään Euroopan saaristoista ei vastaa suomalaista saaristoa. Rakastan Suomen luontoa.

Toiseen vaaratilanteeseen Paul joutui Kimonkarin saaren edustalla välittömästi Turunväylän ulkopuolella. Vaikka hän oli varovainen ja tietoinen vaarasta, Tukholman laivan aiheuttama aallokko irrotti Paulin veneen rannasta hänen etsiessään telttapaikkaa itselleen. Tuuli tarttui veneeseen ja Paul tiesi, ettei hän voisi tavoittaa sitä uimalla. Hän yritti viestittää eräälle moottoriveneilijälle tarvitsevansa apua, mutta se ei onnistunut. Lopulta hän soitti 112, josta otettiin yhteys rajavartiostoon.

– Tiesin suunnilleen, missä vene oli, joten he löysivät sen nopeasti. Rajavartiosto kohteli minua erittäin ystävällisesti ja olen kiitollinen siltä saamastani avusta.