Det, nogen vil kalde en våd hippiedrøm, er ikke længere ren utopi. Ideen om at give alle en lille sum penge, så de er sikret et økonomisk fundament for en tilværelse, de herefter er frie til selv at vælge, er på vej til at blive salonfæhig på magtens bonede gulve.

Da den finske centrum-højre-regering ledet af Juha Sipilä kort før jul annoncerede, at landet indfører forsøg med basisindkomst – eller borgerløn som vi ofte kalder det i Danmark – hvor en mindre gruppe borgere får udbetalt 800 euro om måneden uanset indkomst, gik nyheden ganske vist verden rundt. Men den finske velfærdsstat er langtfra det eneste land, der søger nye svar på arbejdsløshed og jobusikkerhed som følge af den teknologiske udvikling og voksende økonomisk ulighed.

Læs også: Corydonismens fallit

Flere steder i Europa, bl.a. i Holland, foregår der lignende eksperimenter. Schweiz skal afholde folkeafstemning om spørgsmålet inden for de kommende år, mens det danske parti Alternativet har indskrevet ønsket om en form for borgerløn i partiprogrammet.

Også i Canada spekuleres der i, hvorvidt den nyvalgte regering med den liberale Justin Trudeau i spidsen vil gå videre med tanker om basisindkomst, som Trudeau ifølge canadiske medier vedtog på partiets kongres sidste år. Foreløbig har Trudeau bedt sin familie-, børne-, og socialudviklingsminister, Jean-Yves Duclos, om at give kampen mod fattigdom og ulighed højeste prioritet. Duclos har, rapporterer canadiske National Post, tidligere været positiv over for at indføre en basisindkomst.

Dermed bevæger ideen om en vis basisindkomst sig fra ansete økonomers akademiske diskussioner samt en voksende international ’borgerlønsbevægelse’ tættere på de politiske cirkler. Ikke mindst fordi omvæltninger i den globale økonomi forandrer borgernes vilkår i hastigt tempo og kalder på nye løsninger på tidens udfordringer.

Læs også: Tech-eliten får job til at forsvinde – nu taler de om borgerløn

Tidligere arbejdsminister i Clinton-regeringen fra 1993 til 1997, politologen Robert Reich, er således den amerikaner, som har været tættest på magtens cirkler, der nu foreslår at indføre en form for basisindkomst som svar på voksende økonomisk ulighed og befolkningers stigende mistillid til, at den politiske elite kan løse de problemer, verden står over for. Det gør han i forbindelse med udgivelsen af sin nye bog, Saving Capitalism. For the Many, Not the Few.

»Implementeringen af en basisindkomst vil bidrage til at reducere den job- og lønusikkerhed, som lige nu giver næring til den voksende antielitære politiske bevægelse i både Europa og USA. Den teknologiske udvikling vil føre til, at flere og flere job i de kommende år vil blive erstattet af robotter og avanceret teknologi. En form for basisindkomst kan hjælpe mennesker til at føle sig mere økonomisk sikrede,« skriver Robert Reich i en mail til Information.

Listen med anerkendte topøkonomer og nobelpristagere, der har tilsluttet sig eller anden form for garanteret basisindkomst er allerede lang. Ifølge BIEN, Basic Income Earth Network, som arbejder med at udbrede ideen om basisindkomst, tæller den James Tobin, Milton Friedman, James Buchanan, James Meade, Paul Krugman, F. A. Hayek, Herbert A. Simon og Robert Solow.

Senest i februar skulle også Joseph Stiglitz ifølge Basic Income Earth Network’s (BIEN) referat af en debat i New York om teknologisk betinget arbejdsløshed have svaret bekræftende på, at en »ubetinget basisindkomst« er »en del af svaret«. Men langtfra hele svaret. En lang række andre reformer og markedsreguleringer er også nødvendige, mener Stiglitz.

En af medgrundlæggerne af BIEN er den britiske økonomiprofessor Guy Standing, der er tidligere cheføkonom i den internationale arbejdsmarkedsorganisation ILO og desuden forfatter til en række bøger om den nye globale underklasse, prekariatet, der i særlig grad er blevet offer for de ulighedsskabende mekanismer i den nye økonomiske verdensorden.

Standing er naturligvis begejstret for, at flere og flere bliver interesserede i ideen om borgerløn.

»Jeg mener, at vi bevæger os hurtigt mod en politisk spændende tid, hvor nye bevægelser ser dagens lys, som danske Alternativet, Podemos i Spanien, Syriza i Grækenland og Razem i Polen, som rækker ud til prekrariatet og tilbyder en ny og mere progressiv, politisk agenda. I mange tilfælde inkluderer de også basisindkomst i deres politiske platform eller overvejer at gøre det,« siger han til Information.

Det nye pilotprojekt i Finland og lignende forsøg i Utrecht i Holland vil være med til at legitimere borgerløn som en politisk løsningsmodel, påpeger Standing.

Christian Gormsen er økonom og tidligere ansat i centrum-venstre-tænketanken CEVEA – nu Forskningsservice ved Danmarks Statistik. Han har fulgt debatten om borgerløn og forklarer opblomstringen af debatten med, at det igen har fået relevans som svar på nye udfordringer.

»Borgerløn er noget nyt, man kan kæmpe for, fordi det er et svar på, hvordan samfundet og økonomien udvikler sig. I modsætning til i Danmark f.eks., hvor det meste politik handler om, hvordan vi skal skære i velfærdsydelserne, eller om vi har råd til at bevare dem,« siger han.

Den nervøse klasse

I Saving Capitalism beskriver Reich indgående den udvikling, der har gødet jorden for fremkomsten af den »nervøse klasses« støtte til antiestablismentkandidater som Donald Trump og Bernie Sanders i USA og Marine Le Pen og hendes ligesindede blandt højrenationale, antiestablishmentpartier i Europa. Og som nogle også forklarer som en del af årsagen til det danske nej ved folkeafstemningen i december: Mistilliden til, at politikere evner og har viljen til at løse de problemer, der presser borgerne på deres levebrød samt den ekstreme koncentration af kapital og politisk indflydelse hos en lille, selvtilstrækkelig elite, der med love og regler har vredet markedet til egen fordel.

I 1950’erne kunne en familie klare sig for een indtægt i USA. I de tre årtier efter AV skabte det den største middelklasse, verden havde set, skriver Reich og fortsætter:

»I de år fordobledes indkomsten for en typisk amerikansk arbejder, ligesom USA’s samlede økonomi fordobledes. I kontrast til de seneste 30 år, hvor økonomien igen fordobledes, mens lønningerne for en typisk amerikaner ikke flyttede sig ud af stedet.«

I dag tjener direktørerne i de store virksomheder gennemsnitligt over 200 gange mere end deres arbejdere. Tidligere var det 20 gange så meget. De rigeste amerikanere tegnede sig for tre årtier siden for ni til 10 procent af den totale indkomst. »I dag tegner top én procent sig for mere end 20 pct.«

Som et modsvar til denne udvikling, der ifølge Reich i dag har afløst kommunismen og fascismens trusler mod kapitalismen som samfundssystem, fremfører han visionen om borgerløn i bogens afsluttende kapitel.

Den skal ifølge politologen finansieres via provenuet fra »nye reguleringer af markedet, der garanterer alle borgere en del af fremtidens vækst« i stedet for at kun en lille skare af arvinger til milliardformuer og nye virksomheder som Facebook og WhatsApp med milliardindtjeninger og meget få ansatte profiterer.

»Den model, vi i rasende fart er på vej hen imod, er ubegrænset produktion for en håndfuld, og der er kun få, der har råd til at forbruge (i modsætning til tidligere hvor masseproduktion og masseforbrug hang sammen)«, skriver Reich i en klumme, der bl.a. er offentliggjort på hans hjemmeside.

Nobelpristager Poul Krugman har fremført en lignende analyse i en klumme i New York Times, hvor han er tilknyttet som kommentator:

»Den eneste måde, vi kan bevare noget, der ligner et middelklassesamfund – et samfund, hvor almindelige borgere har en rimelig sikkerhed for at opretholde et anstændigt liv, så længe de arbejder hårdt og spiller efter reglerne – vil være ved at have et stærkt socialt sikkerhedsnet, der garanterer ikke bare sundhedspleje, men også en minimumsindkomst. Og når en stadigt stigende andel af indkomsten går til kapital snarere end arbejdskraft, ville det sikkerhedsnet i vid udstrækning skulle betales via skatter på fortjeneste og formueindkomst.«

Ikke radikalt

Visionen om basisindkomst er heller ikke en så »radikal idé«, som nogle vil gøre den til, pointerer Robert Reich og henviser bl.a. til den konservative økonom, F. A. Hayeks tanker om basisindkomst i 1970’erne. Borgerløn har da traditionelt også kunnet finde støtte hos liberale, fordi det stiller alle lige, staten blander sig mindre og har brug for færre kontrolinstanser over for borgerne. Samtidig med at det vil spare det offentliges ressourcer til administration af de forskellige sociale ydelser, borgerlønnen i givet fald vil erstatte.

»Nogle vil måske opponere mod et sådant system, fordi det skulle stride mod samfundets arbejdsetik og berøve borgerne den struktur og mening, arbejde giver. Svaret er, at en basis minimumsindkomst kun lige vil være nok til at sikre modtagerne og deres familier en minimal levestandard. Alle, der ønsker at supplere deres basisindkomst, kunne selvfølgelig vælge at arbejde, selvom de fleste job vil være dårligt betalte,« skriver Reich i Saving Capitalism.

Eller som han uddyber i sin mail til Information: »Dette vil også hjælpe økonomien til at bevare tilstrækkelig efterspørgsel på varer og servicer.«

Guy Standing mener på linje med Robert Reich, at indførsel af en form for basisindkomst er »essentielt i forhold til at modarbejde voksende ulighed og usikkerhed« – i USA får en fjerdedel af lønmodtagerne nu udbetalt mindre, end hvad det kræver at forsørge en familie, viser undersøgelser, mens europæerne stadig kæmper med at få bugt med arbejdsløshedskurverne oven på finanskrisen.

»Hvis vi ikke ser en vending i de tendenser, så vil støtten til anti-establishmentbevægelser især på det yderste højre fortsætte med at vokse. Behovet for at introducere nye politiske strategier bliver ekstremt vigtigt,« pointerer Guy Standing.

Herhjemme ser Erik Christensen fra BIEN Danmark også mest af alt borgerløn som et middel mod fattigdom, forklarede han i Berlingske sidste år:

»Muligvis vil ny teknologi i form af robotter, maskiner og computere også overflødiggøre det meste arbejde i fremtiden. Derfor er der behov for at sikre alle en vis indkomst,« sagde Erik Christensen, der i øvrigt anser projektet for »liberalistisk, ikke socialistisk«.

Forsøg i Finland

Der findes mange måder at skrue en basisindkomst sammen på, og de 800 euro ligger da heller ikke fast, forklarer lederen af det finske forsøg, Olli Kangas, til det amerikanske medie Vox. Kangas er forskningsdirektør i Kela, den finske institution, der står for sociale forsikringsprogrammer inden for bl.a. sundhed og arbejdsmarked. Ifølge Vox handler det hollandske forsøg i Utrecht om at give borgerløn til folk, der allerede modtager sociale ydelser som dagpenge og kontanthjælp, og altså ikke til alle.

Et afgørende spørgsmål er da også ifølge Christian Gormsen at få mere viden om, hvordan mennesker faktisk reagerer, hvis de får udbetalt borgerløn uden at skulle arbejde for ydelsen. Et forsøg udført i en mindre canadisk by i 1970’erne viste, at det kun var mødre og unge, der arbejdede mindre, og det er jo ikke nødvendigvis skidt, noterer Vox, hvis det handler om at passe børn eller få mere tid til studierne.

Ideen bag det nye finske forsøg er at se, hvad der sker i et helt samfund, når der bliver udbetalt en basisindkomst, i stedet for bare at studere, hvad der sker med det enkelte menneskes adfærd.

»Hvis mennesker i et mindre område får denne ydelse, vil deres adfærd over for andre ændre sig, lønmodtagere og arbejdsgivere vil ændre deres adfærd, mødet mellem klienten og socialarbejderne og arbejdsformidlingen vil ændre sig, og samspillet mellem forskellige bureaukratier vil ændre sig,« siger Olli Kangas.

Traditionelt har fagbevægelsen ikke været begejstret for ideen om borgerløn, og derfor er Gormsen også overrasket over, at forsøget kommer i Finland, der ligesom Danmark stadig har en relativt stærk fagbevægelse og mange organiserede.

»Til gengæld kan jeg ikke forestille mig, at det kan lade sig gøre uden en eller anden form for skatteforhøjelse at indføre en ydelse til samtlige borgere,« siger han.

Desuden er der også spørgsmålet om indvandringen, der i forvejen lægger et stort pres på de europæiske velfærdsydelser – ikke mindst i en tid med flygtningekrise.

Men Guy Standing mener faktisk, at borgerløn vil kunne mindske den modstand mod flygtninge og indvandrere blandt befolkningerne, som det ses særligt blandt arbejderklassen i Europa og USA, som den indvandrerskeptiske højrefløj artikulerer. Eftersom velfærdsydelserne i Europa herunder Skandinavien ifølge Standing i stigende grad bliver beskåret og målrettet de fattigste, »vil det naturligvis stille immigranter forrest i køen«, ræsonnerer Guy Standing.

Hvis alle derimod modtog den samme ydelse, og immigranter efter at de havde været i landet i en årrække, ville »det minimere den potentielle følelse blandt prekaritatet, at de taber på grund af migranttilstrømningen«, påpeger Guy Standing.