Jeg elskede mit gamle job på Neuro- og Traumeintensiv Afdeling på Aalborg Universitetshospital. Jeg elskede det så meget, at jeg besluttede at søge ind på en specialuddannelse inden for det intensive. Vel vidende at jeg skulle bruge to år på en specialuddannelse, hvor jeg i perioden ville have en lønnedgang i den i forvejen lave løn og samtidig skulle studere ved siden af min 37 timers arbejdsuge med mange skiftende vagter.

To års specialeuddannelse for at blive honoreret med et specialetillæg på 1.261,66 kr. om måneden – før skat. Men jeg gjorde det gerne, for jeg elskede mit arbejde til trods for den lave løn og de utaknemmelige arbejdstider. I den her krisetid er jeg ikke længere så sikker på, at jeg elsker mit arbejde. Jeg har nemlig fået et nyt – jeg er nu intensiv pandemisygeplejerske. Et nyt job, jeg egentlig ikke har søgt, men som jeg er nødt til at tage og arbejde under de vilkår, som der nu en gang er.

Det være sig med nye kollegaer, der ikke kender til det intensive speciale, og som forståeligt er ekstremt bange for det ukendte arbejdsfelt – en ny afdeling hvor intet er kendt, og jeg må gå på kompromis med min faglighed, for sådan er situationen nu. Det er ikke arbejdsvilkår, som er tilfredsstillende at arbejde under. Jeg er klar over, at det er ubetrådt grund for alle i den her tid, men jeg føler mig ærlig talt til grin som sygeplejerske. Jeg udsætter daglig mig selv for smitterisiko samt risikoen for at være rask-smittebærer og smitte andre. Jeg arbejder i varme og ukomfortable værnemidler, som vi skal have på, hvorfor jeg ofte udsætter toiletbesøg og den konstante tørst, jeg føler for ikke at spilde værnemidler ved at efterkomme mine egne behov.