Sjældent har de olympiske lege handlet så lidt om sport og så meget om politik som ved vinterlegene i år i Sotji. Balladen begyndte, da præsident Putin sidste sommer underskrev en lov, som forbyder propaganda af ’utraditionelle seksuelle forhold’, det vil sige homoseksualitet. Overtrædes loven, kan det medføre fængselsstraf.

Det udløste straks en storm af protester og hadske reaktioner i Vesten. Vestlige medier, også danske, bragte op til åbningen af legene den ene negative forsidehistorie efter den anden. I mange tilfælde grænsede det til mobning og hetz og var langtfra udtryk for fair kritik. Man skal helt tilbage til tiden, da Den Kolde Krig var på sit højeste, for at finde tilsvarende dæmonisering af russerne. Hadet i medierne bunder i Vestens raseri og følelse af magtesløshed over for, at cirka 90 procent af russerne bakker op om Putins lov.

I stedet for at hetze russerne ville det være langt mere interessant, hvis vestlige medier med åbent sind undersøgte, hvad der ligger til grund for, at Rusland går en anden vej værdimæssigt end Vesten. Meget tyder på, at spændingen mellem øst og vest ikke længere handler om politiske ideologier, men om religionens og moralens plads i samfundet.

Åndelig koldkrig

Den nye kolde krig udkæmpes især om forholdet til kristendommen. Hvad angår åndelige værdier, har de to gamle supermagter nemlig byttet roller.

I det tidligere Sovjetunionen finder i disse år en voldsom religiøs fornyelse sted, som ingen store vestlige medier endnu har fået øje på. Siden Berlinmurens fald for 25 år siden, er der blevet bygget og genopbygget mere end 25.000 kirker. Det er svarer til 1.000 om året og tre om dagen. Til forskel lukkes der kirker i Vesten næsten dagligt, religiøse symboler fjernes fra det offentlige rum, blasfemiparagraffer kræves ophævet, magthavere vedtager love, der strider imod kristne værdier og kun få praktiserer en gudstro.

Da Berlinmuren faldt gik påvirkningen hovedsageligt fra vest mod øst. De tidligere kommunistiske lande stræbte efter vestlige demokratier og en fri markedsøkonomi, men samtidigt fandt mange også tilbage til troen på Gud og kirkerne, som havde været forbudt i Sovjettiden.

Da ateismen blev hjemløs i østblokken, tog den flugten til Vesten, hvor den i dag lever i bedste velgående. Sekularismen er på sin vis en fortsættelse af kommunismens åndelige værdivakuum. Ligesom kommunismen er sekularismen drevet af forestillingen om, at når religionen bliver udryddet, og staten gennem lovgivningen har fået tilsidesat Guds orden fuldstændigt, så indtræder paradis.

Ikonet Putin

Over 58 millioner blev slået ihjel af den ateistiske kommunisme, men troen på Gud overlevede. Det er en af verdenshistoriens største mirakler. I dag prædiker Rusland derfor kristendommen som aldrig før. Under præsident Putin er der blevet investeret omkring 100 millioner dollar i at genopbygge kirker, som Sovjetstyret ødelagde, og præsidenten har opfordret til, at der undervises i kristendom i skolerne. Hele 82 procent af russerne svarer ja til, at de tror på kirkens ord.

Putin lægger heller ikke skjul på sin personlige tilknytning til den kristne tro og den russiske ortodokse kirke. Hans mor lod ham døbe hemmeligt under kommunistregimet, og han bærer altid et kors på sig. Det er den eneste genstand, der ikke blev til aske under en brand i hans privatbolig for år tilbage.

Putin har ved flere lejligheder indtrængende bedt russerne om at vende tilbage til kristne værdier, og gjort det klart, at han ønsker, at det nye Rusland skal bygge på kristne værdier, og han har forsikret, at han vil gøre sit til, at kirken kan vokse sig så stærk som mulig. Putin, der som gammel KGB-agent nu optræder som troende og kirkens protegé, er blevet et ikon på den åndelige fornyelse og forvandling, som Rusland gennemgår. Det kom også klart frem, da Putin i kølvandet på sin diplomatiske håndtering af krisen i Syrien i en kommentar New York Times 11. september 2013, skrev: »Alle er vi forskellige, men når vi beder om Herrens velsignelse, må vi ikke glemme, at vi alle er lige.«

Den russiske præsidents henvisning til Herren fik mange til at løfte øjenbrynene verden over. Det er i sig selv noget nær revolutionerende, at en russisk præsident ikke taler om historisk determinisme og ateisme, men om en åndeligt magt og om at modtage en velsignelse fra en personlig Gud.

Europa skammer sig over Gud

Putin har også peget på, hvordan man i Europa skammer sig over og er bange for at tale om troen på Gud. Han har også beklaget manglen på respekt for religion i det offentlige rum og advaret om, at Vesten står over for en vidtrækkende moralsk krise.

Det samme har den russiske patriark Kirill. Da han for få år siden holdt en prædiken i en russisk kirke på Gianicolohøjen i Rom, advarede også han Europa og Vesten om ikke at vende sig bort fra deres kristne rødder. Den ateistiske vej, som Sovjet valgte, viste sig at være en blindgyde. »Vi prøvede at bygge en verden uden Gud,« sagde patriarken om det sovjetiske eksperiment. »Det mislykkedes. Gå ikke ud ad samme vej.«

Men Vesten er bestemt ikke modtagelig over for russernes erfaringer med at smide religion og moral overbord. Tværtimod øges spændingen mellem Øst og Vest, fordi Rusland nægter at følge Vestens ateistiske relativisme. Alt imens Rusland genkristnes, taber kristendommens tidligere centrum, den vestlige verden, sin transcendente dimension og respekten for det hellige. I både USA og Europa er der samtidig flere alarmerende tegn på, at også religionsfriheden er truet.

Putin har taget ved lære

Vestlige medier fremstiller Putin som en ond diktator og kold tyran, der stadig bruger KGB-metoder i sin magtanvendelse. Men faktisk viser Putin det modsatte, nemlig at han har taget ved lære af de fejl, som Sovjetstyret begik.

Han har set, hvordan blind ateisme uden moralsk religiøst fundament, opløser et samfund. Russerne lærte en dyr lektie under kommunismen, men også en sandhed om menneskets natur: Hvis ikke mennesket og samfundet forholder sig til det transcendente, kan mennesket ikke blive sig selv.

Hvis ikke det forstår og respekter, at det er skabt i Guds billede, og at der findes evige morallove, kan det ikke leve harmonisk. Uden denne sandhed for øje, som også både pave Johannes Paul II, pave Benedikt XVI og pave Frans har understreget, skaber mennesket en dødens kultur.

I de vestlige lande er frihed i stigende grad blevet til et begreb, der bruges til at normalisere det abnorme. Der findes ikke længere nogen højere moral, der forpligter. Det store spørgsmål er, om denne kurs med tiden vil føre til et samfunds- og værdikollaps lig det, som østblokken oplevede.

Set i det perspektiv er det både forståeligt og logisk, at Rusland vælger at sige nej til at promovere værdier, som går imod den kristne moral, og som strider imod den kristne opfattelse af ægteskabet. Rusland ønsker ikke at gentage sin fejltagelse.

Når Vesten reagerer så hadefuldt og aggressivt over for Putins lov imod homoseksuel propaganda, er det ikke, fordi han udgør stor politisk trussel, men snarere en åndelig og værdimæssig.

Hvad Vesten frygter, er ikke atomvåben som under Den Kolde Krig, men en åndelig fornyelse. Og måske er det i sidste ende slet ikke Putin som person, Vesten foragter og spytter på, men Gud, kirken og de kristne værdier.