Der er godt 300.000 herboende indvandrere og efterkommere fra muslimske lande, hvoraf omkring 70 pct. har dansk statsborgerskab. Det er et vilkår. Derfor er det afgørende, at vi danner alliancer og venskaber med de mange indvandrere fra muslimske lande, som er tilhængere af det liberale demokrati og ønsker at være del af det danske samfund. På den måde kan det liberale demokratis normer gradvist sprede sig blandt indvandrere.

Mikael jalving har reageret på min seneste blog.

I bloggen kritiserede jeg, at indvandrere fra muslimske lande i den offentlige og politiske debat ofte bliver behandlet som et kollektiv, der samlet skal stå til ansvar for, hvad et mindretal eller sågar enkeltpersoner foretager sig. Jeg viser en række eksempler på dette, og jeg argumenterer for, at det hverken er rimeligt over for indvandrere eller smart at gøre, fordi succesfuld integration kræver, at indvandrere tager de individuelle frihedsrettigheder til sig. Vi øger ikke sandsynligheden for, at det finder sted, hvis vi selv behandler indvandrere som et kollektiv og tildeler dem kollektiv skyld.

Det var i al sin enkelhed mit budskab, hvilket Mikael Jalving slet ikke forholder sig til. I stedet handler hans ”mod-blog” i høj grad om min person. Angiveligt stikker mine synspunkter slet ikke så dybt, men er blot en »tynd fernis«, der skal sikre mig »velbetalt ansættelse efter Cepos«. Ifølge Jalving har jeg altså ingen personlig integritet. Mine meninger, påstår han, kan købes for penge.

Jalving skriver også, at jeg skulle kere mig mere om min mobiltelefon end om fædrelandet. Min fædrelandskærlighed er den altså også gal med.

Det er grove løjer.

Oveni forvrænger Jalving mine budskaber til ukendelighed. Jeg argumenterer ikke for, at vi »skal bukke og neje for en bestemt etnisk og religiøs befolkningsgruppe«, som han påstår. Og når Jalving skriver om »Ågerups påbud om en særlig omgangstone over for muslimer«, må man tage sig til hovedet.

Jeg argumenterer tværtimod for, at vi bør anvende samme omgangstone over for muslimer som over for andre borgere. Mener Jalving noget andet? Er det rimeligt at tildele danske muslimer kollektiv skyld for, hvad et mindretal eller endog enkeltpersoner foretager sig? Hvis Jalving mener dét, har han flyttet sig meget, i forhold til hvad han tidligere har ment.

I 2005 bad jeg Jalving om at skrive et essay for Cepos om det personlige ansvar. Det blev til en fremragende tekst, som jeg den dag i dag læser med stor fornøjelse. Her skriver Jalving blandt andet, at »Ansvar er i bund og grund individuelt i og med, at det skal erfares, erkendes og udleves af den enkelte«. Og endvidere: »Vi skal derfor ikke kollektivisere ansvaret, men intensivere og personalisere det«.

Det er denne tilgang, jeg er fortaler for på integrationsområdet. Indvandrere har et personligt ansvar for at forsørge sig selv og deres familier, for at overholde dansk lovgivning og i et rimeligt omfang tilpasse sig danske normer. Det krav kan vi stille til dem, der vælger at bosætte sig i Danmark. Det indebærer imidlertid samtidig, at vi ikke behandler indvandrere som et kollektiv, men netop som ansvarlige individer. Nøjagtigt som vi gør med borgerne i øvrigt. Jeg taler altså netop ikke for særbehandling.

Jalving spørger vantro, hvad jeg dog mener med, at et mindretal af nydanskere fra muslimske lande, der er praktiserende muslimer. Ifølge en undersøgelse er det kun 30 procent er i høj grad eller meget høj grad religiøse. 61 pct. er kun i nogen grad, i mindre grad eller slet ikke religiøse

35 pct. af de danske muslimer går aldrig eller næsten aldrig i moské. Yderligere 25 pct. svarer, at de kun går i moské sjældnere end en gang om året, en gang om året eller kun ved højtider. Det er således tilsammen 60 pct., der går i moské omtrent på samme måde som kulturkristne går i kirke. 29 pct. går i moské en gang om ugen eller oftere.

Jeg har altid været fortaler for, at man i et velfungerende demokrati skal kunne diskutere alle problemer. Intet bør være tabu, intet bør forties. Det gælder også på integrationsområdet. Cepos leverede for eksempel i 2011 – mig bekendt som den første institution – beregninger af, hvad ikke-vestlig indvandring samlet koster skatteyderne (der havde tidligere været lavet partielle analyser), hvilket fik omfattende medieomtale og blev voldsomt kritiseret af De Radikales daværende retsordfører Manu Sareen samt af Gyldendals direktør Johannes Riis. Riis mente simpelthen, at den slags tal ikke skulle frem. Det var farlig viden.

Hvis vi skal forstå indvandringens problemer og udfordringer og finde de rigtige løsninger, må vi både anerkende de ting, der er bekymrende og de ting, der giver grund til optimisme. Begge dele er at finde i de tal og andre observationer, vi kan gøre os i disse år.

Jeg er mig naturligvis integrationsproblemerne bevidst, hvilket i øvrigt også fremgår af min blog. Jeg gør mig i bloggen heller ikke til fortaler for større indvandring fra muslimske lande, sådan som Jalving antyder. Men selv hvis muslimsk indvandring stoppede i morgen (hvilket ikke er realistisk), er der allerede i dag godt 300.000 herboende muslimer, hvoraf omkring 70 pct. har dansk statsborgerskab.

Det er et faktum, et vilkår. Og derfor er det væsentligt at overveje, hvordan vi får det bedste ud af den situation. Det kunne være interessant at se Jalving udfolde sine tanker vedr. den udfordring.

Jalving ser det som en given ting, hvis jeg forstår ham korrekt, at vi de næste 10 år vil se ytrings- og forsamlingsfriheden komme under pres, at vi vil få flere parallelsamfund, mere terror, flere overfald og voldtægter, flere indvandrerbander osv.

Det kan godt risikere at gå sådan. Men det behøver det ikke at komme til. Det afhænger af politiske beslutninger og af, hvordan vi i øvrigt forholder os til indvandringen. Ikke mindst er det afgørende, at vi danner alliancer og venskaber med de mange indvandrere fra muslimske lande, som er tilhængere af det liberale demokrati og ønsker at være del af det danske samfund. På den måde kan det liberale demokratis normer gradvist sprede sig blandt indvandrere.

Det mener jeg ikke er nogen håbløs mission. Tværtimod er den realistisk, omend ikke uden udfordringer. Når vi ser på undersøgelser, er billedet hverken entydigt positivt eller negativt. Det er nuanceret. For eksempel har 17 pct. af ikkevestlige indvandrere ingen eller næsten ingen danske venner. Det er bekymrende. Men det indebærer jo omvendt, at 83 pct. altså har i hvert fald nogle danske venner. Og faktisk har 53 pct. af ikkevestlige indvandrere mindst halvdelen af deres venner blandt etniske danskere, og 16 procentpoint af disse har kun eller næsten kun danske venner. Det er for mig at se et tegn på en lovende integrationsproces. Det taler for, at flertalskulturens værdier og normer markant vil påvirke minoritetens i løbet af nogle generationer.

En tredjedel af de ikkevestlige indvandrere taler primært dansk i hjemmet. Er det mange eller få? Det kan naturligvis diskuteres, men man må altid forvente, at første generation taler modersmålet i hjemmet. Udviklingen ser altså ud til at gå i retning af, at senere generationer taler dansk i hjemmet, således at dansk i løbet af nogle generationer bliver det foretrukne sprog, ligesom vi har set det med tidligere indvandringsbølger.

Jeg synes Jalving og andre islamkritikere kan have en tendens til at fremstå politisk korrekte med modsat fortegn – som en slags spejlvending af Johannes Riis: Noget viden, nogle tal, noget indsigt, nogle argumenter må end ikke ytres. Selve ytringen gør personen, der fremfører den utroværdig (eller sågar landsforræder), hvorfor man ikke behøver at forholde sig til graden af sandhed i ytringen. Hånden på hjertet: Jalving har ikke ligefrem gjort sig umage med rent faktisk at forholde sig til indholdet af min blog og systematisk gennemgå, hvor og hvorfor han er uenig med mig. I stedet skal min integritet og fædrelandskærlighed beklikkes. Der er sådan lidt ”stueren, det bliver du aldrig” over det. Jeg håber, at vi fremover kan diskutere substansen i vores uenighed i stedet.