Jeg setter ord på en moralsk magefølelse om rus | Anders Danielsen Lie

Anders Danielsen Lie Allmennlege

16. jan. 2017 21:15 Sist oppdatert 18. januar 2017

Er det én ting psykofarmakologiens historie har vist oss, så er det at det er grunn til skepsis ved innføring av nye «vidundermidler».

Rusdebatt bør handle om mer enn avkriminalisering. Man kan være for slike tiltak uten å kjøpe hele den rusliberale «pakka».

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Reaksjonene på min tekst i Aftenposten har vært mange og sterke. Det er forståelig, idet jeg har forsøkt å sette ord på en moralsk magefølelse. Moralisme har gjort mye skade på rusfeltet, men jeg tror vi må øve vår toleranse for komplekse sannheter: Tabuer knyttet til rus kan også virke siviliserende og regulerende, på individ- og samfunnsnivå.

Mitt hovedmål har vært å vise at rusdebatt bør handle om mer enn avkriminalisering, og at man kan være for dette uten å kjøpe hele den rusliberale «pakka».



Restriktiv føre-var-holdning

Noe må understrekes: Som lege vil jeg av hensyn til pasientene aldri anbefale en behandling før det foreligger tilstrekkelig dokumentasjon for effekt og sikkerhet. Det gjør det foreløpig ikke for blant annet MDMA.

En slik restriktiv føre-var-holdning følger av den hippokratiske ed som sier at det viktigste er å ikke skade. Videre vil jeg alltid være skeptisk til forskning som er styrt av økonomiske interesser, akademisk prestisje, aktivisme eller andre sterke personlige overbevisninger som kan påvirke resultatene.

Skepsis mot nye «vidundermidler»

Er det én ting psykofarmakologiens historie har vist oss, så er det at det er grunn til skepsis ved innføring av nye «vidundermidler». I over femti år har man gjennomgående overvurdert effekt og undervurdert langtidsbivirkninger for nesten alle psykoaktive stoffer som er kommet på markedet. Dette er en lærepenge. Det kan ta lang tid å få en endelig fasit.

Standal og Sterri skriver at jeg «opererer med et kunstig skille mellom legemidler og rusmidler». Nei, jeg stiller samme strenge krav til dokumentasjon for effekt og sikkerhet uansett hva som testes. Samtidig sier jeg: Rusmidler er ikke helt som andre legemidler.

Alle med klinisk erfaring vet hva jeg snakker om. Jeg mener det er store prinsipielle og praktiske problemer med bruk av rusmidler i terapi.

Leger presses

Hvis et medikament har ruspotensial, vil mange pasienter gjøre de utroligste ting for å presse leger til å skrive det ut. Dette opplever vi på daglig basis.

At en medisin er reseptbelagt, betyr at jeg som lege har ansvar for behandlingen, medisinskfaglig og etisk.

Jeg må stå inne for den og kunne si at den er forsvarlig. Derfor er det ikke en privatsak å få rus på resept.

Står jeg overfor et sårbart individ? Jeg vet ikke. Det er en avgjørelse som ofte er svært vanskelig å ta, særlig når kravet om å få medisin kan være helt eller delvis motivert av ønsket om en rusopplevelse.

Det blir spesielt vanskelig når den bevissthetsendrende effekten (ruseffekten) ikke kan skilles fra den terapeutiske effekten. I aller verste fall kan en pasient bruke manipulativ rusadferd til å presse meg til å skrive ut en medisin – og senere komme og si: «Du gjorde meg hekta!»

Legers portvokterrolle

Noen av de samme stemmene som ønsker å løfte frem rusens positive sider, ønsker samtidig å bruke leger som portvoktere og beskyttere mot rusens skadevirkninger i et fremtidig, avkriminalisert samfunn med regulert omsetning. Pose og sekk, altså.

Hvis jeg skal ha ansvar, vil jeg stille krav: Hvis samfunnets aksept øker for å bruke rus som strategi for å løse menneskelige problemer, vil vår portvokterrolle etterhvert bli svært vanskelig.

Det blir lettere for leger å ta riktige avgjørelser hvis samfunnets syn er noenlunde i harmoni med vårt medisinskfaglige syn.

Grenser for gyldige grunner til rus på resept

Hvis samfunnet begynner å mene at konsentrasjonsvansker hos studenter eller trang til «intenst meningsfulle opplevelser» bør kvalifisere til resept på rusmiddel, vil jeg som lege ikke ha ansvaret for den behandlingen. De som ønsker dette, kan selv ta konsekvensene.

Jeg mener det er legitimt å etterlyse en debatt om grenser for hva som skal være gyldige grunner til å få rus på resept uten å bli beskyldt for «farmakomoralisme».

Kunnskapsløs demonisering

Så til Blomkvist/Marthinussens innlegg 12. januar hvor det påstås at jeg «skryter av antidepressiva» (SSRI). Tvert imot: SSRI er mitt favoritteksempel på at vi må møte nye psykiatriske legemidler med skepsis. Jeg har skrevet flere artikler i norske aviser om overforbruket av SSRI.

Samtidig merker jeg meg at professor Marthinussen legger for dagen en kunnskapsløs demonisering av medikamentgruppen, typisk for veldig mange tilhengere av psykedelika. Han skriver følgende om antidepressiva i et facebook-innlegg 9. januar:

«Min oppfatning av anti-depressiva er snarere at det er vår tids lobotomering, som kommer til å bli latterliggjort når vi vet mer om hjernen i fremtiden. Vi behandler problemer ved i realiteten å dope ned menneskers følelsessensitivitet med piller, i stedet for å behandle dem.»

Selges inn som psykiatriens antibiotika

Jeg minner om at MDMA virker på de samme signalsystemer i hjernen som antidepressiva. Når MDMA skal selges inn som psykiatriens antibiotika, får pipa en ganske annen låt. Da børster man plutselig støv av den mest reduktive biologiske psykiatri og snakker om at psykiske lidelser for første gang kan kureres.

Med legebriller er det ganske snodig å se MDMA-aktivisters overforenkling av serotonins rolle i stemningslidelser.

Det er et gjennomgående trekk i sensasjonelle medieoppslag om rusmidler som legemidler: de er liksom fundamentalt annerledes enn alle andre psykofarmaka. Hvis Blomkvist/Marthinussen er så bekymret for overforbruk av psykofarmaka, er det rart at de ser innføring av nye psykofarmaka som løsningen på problemet!

Morfin en bærebjelke i smertebehandling

Så til deres spørsmål om jeg vil slutte å gi morfin og sovemidler av typen z-hypnotika. Opiater (morfin inkludert) er en bærebjelke i all behandling av alvorlige smerter. Moderne medisin ville brutt sammen uten dem. At de også har et alvorlig rus- og avhengighetspotensial, er noe vi stadig strever med.

Z-hypnotika (Imovane, Stilnoct o.a.) er mer interessant. Det finnes neppe en legemiddelgruppe i nyere tid hvor effekt har vært overvurdert og tilvenningsfare undervurdert i samme grad.

Sovemidler og tilvenningsfare

De ble introdusert på 1980-tallet som effektive sovemidler med lav tilvenningsfare. Det skulle ta nesten tyve år før det ble det klart at effekten daler til placebonivå etter noen uker, og tilvenningsfaren er omtrent lik benzodiazepiner.

Ifølge kunnskapsbasert medisin har de ingen plass i behandling av langvarige søvnproblemer. Likevel står enormt mange pasienter på disse medisinene i lang tid. De misbrukes i stor skala. Jeg vil ikke felle en tåre om z-hypnotika en dag ble tatt av markedet.



Delta i debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter