Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Det er gode tider for dem som spiller på frykt. Voksende høyrepopulisme, politisk polarisering og økende mistillit til demokratiet fører til politiske jordskjelv som Brexit eller framveksten til Donald Trump. En av de viktigste driverne bak uroen er folks følelse av at økonomien ikke lenger jobber for dem. For at håpet og fellesskapet skal seire over frykten i Europa og Norge, må vi ha en økonomisk modell som er bra for alle.

De innvandringsfiendtlige kreftene spiller opp til kulturkamp. Vårt svar må være kamp mot både frykt og forskjeller. Vi må gjenreise tanken om at sosial utjevning og felles velferd skaper trygghet og frihet for alle.

De siste tiåra har venstresiden vunnet verdikampen, men tapt kampen om økonomien. De konservative har tapt kampen om samfunnets normer. Kvinnefrigjøring, seksuell frigjøring, barns rettigheter og etnisk og religiøst mangfold er resultatet. Til gjengjeld har høyresiden vært på offensiven i en nyliberalistisk epoke preget av mer markedsmakt og voksende ulikhet.

Derfor haster det å vinne den politiske kampen om de økonomiske og sosiale spørsmålene, før større forskjeller skaper mer frykt. Gjenreiser vi troen på sosial framgang, på redusert ulikhet og sterkere fellesskap, kan vi skape en visjon for framtida som er sterkere enn fryktbølgen som USAs Donald Trump, britenes Nigel Farage og vår egen Sylvi Listhaug rir på i dag.

I dag er det mange eksempler på at venstresiden ikke tør å være venstreside. Hillary Clintons valgkamp er avhengig av velgjørere på Wall Street. Frankrikes sosialistiske president legger veien åpen for høyrepopulisten Le Pen, med upopulær deregulering av arbeidslivet. Høyrefløyen i Labour har startet borgerkrig mot venstrefløyen på et katastrofalt tidspunkt. Her hjemme ga Ap høyresiden en gavepakke med vårens skatteforlik, som gir en halv milliard i skattelette til landets 1400 rikeste.

Denne resignerte tilpasningen til forskjellspolitikken skjer i ei tid med mer kunnskap enn noen gang om fordelene med små forskjeller. I land med store forskjeller lever folk kortere, flere har alvorlige helseplager, kriminaliteten er høyere og utdanningsnivået lavere. Store forskjeller gir økonomisk ustabilitet og grobunn for økende sosiale problemer, segregering, fremmedhat og rasisme.

Et bredt spekter av økonomer advarer også mot økende forskjeller. OECD, Det internasjonale pengefondet, og en rekke økonomer slår fast at nyliberalismen øker ulikheten, struper veksten og gjør at arbeidsplasser går tapt.

Dessverre virker det ikke som Erna Solberg og Siv Jensen har fått med seg det. På felt etter felt etterlikner regjeringen feilslåtte reformer som har skapt ulikhet, utrygghet og sosial frustrasjon i andre europeiske land: deregulering av arbeidslivet, skatteletter til de rike, kutt i ytelsene til folk som har lite og privatisering av ressurser og infrastruktur.

I Norge eier nå én prosent av husholdningene 19 prosent av all formue i 2014. Aksjeutbyttene øker, mens gruppene med de laveste inntektene får den svakeste inntektsveksten. Når overklassen får milliarder i skattegaver av regjeringen må de fattigste bli med på spleiselag for skattekuttene. Mange uføre forsørgere har mistet tusenvis av kroner i barnetillegg og de arbeidsløse er fratatt feriepengene sine. Eldre med lave pensjoner er for andre året på rad trygdeoppgjørets tapere og får mindre å leve av med Siv Jensen som finansminister. Slik blir Norge et kaldere samfunn.

Vi hører ofte høyresiden argumentere deterministisk om utviklingen i forskjellene, som om det var noe vi ikke kan gjøre noe med, noe som vil komme uansett. Det er tull. Med tilstrekkelig politisk vilje kan utviklingen snus.

Derfor legger SV under Arendalsuka fram ti bud for mindre ulikhet. De handler om å fjerne ulikhetens årsaker.

De handler om å skape en økonomi som virker for alle, og et fellesskap som ikke gir opp noen. De handler om å ta kampen for et varmt samfunn.

1. En ny skattereform. Det norske skattesystemet er langt mindre omfordelende enn mange tror. Årets usosiale skatteforlik må erstattes av et nytt. Et rettferdig skattesystem vil gi økt skatt på arv, formue, utbytte og eiendom, og lavere skatt på vanlige og lave arbeidsinntekter.

2. En ny politikk mot fattigdom. Fattigdom kan ikke bekjempes uten vilje til å gi dem som har minst mer å leve av. Håpløshet, frykt og knapphet gir ikke folk arbeid, derfor er tiden inne til å øke ytelsene for noen av dem som har minst. Barnetrygden bør for eksempel økes for enslige forsørgere og familier med mange barn.

3. Ta tilbake kontroll over arbeidsmarkedet. Svekkelsene av arbeidsmiljøloven må reverseres, og arbeidsløsheten bekjempes gjennom investeringer i stedet for skattekutt. Norge må ta tilbake retten til å styre vårt eget arbeidsliv, slik at arbeidsinnvandring skjer uten sosial dumping og press på lønnsnivået.

4. Ta kontroll over boligmarkedet. Fellesskapet må ta en ny rolle som pådriver for bygging av nok boliger. Mer styring av markedet og økt skattlegging må tas i bruk for å hindre at bolig blir en ny viktig driver for økt ulikhet.

5. Fjern de rikes sugerør. Kontrollen over finansnæringen og bankene må styrkes, og kampen mot skatteparadis intensiveres. Det må innføres et forbud mot profitt på grunnleggende velferd som barnehager, barnevern og eldreomsorg.

6. Nasjonal kontroll over ressurser og infrastruktur. Vi må eie fisken, skogen og jernbanen sammen. Forvalter vi ressursene riktig kan vi opprettholde et mangfold av trygge arbeidsplasser og spre gevinstene slik at de kommer hele folket til gode.

7. En ny handelspolitikk. Mer frihet for markedet kan ikke lenger være alle tings mål, arbeid til alle og lavere ulikhet må gå foran. Med den nye situasjonen i Europa har Norge muligheten til å forhandle fram en bedre avtale med EU enn dagens EØS, og si nei til avtaler som pålegger oss mer markedsliberalisme.

8. Et krafttak mot segregering. Innvandring kan bidra til økt ulikhet, hvis integreringspolitikken mislykkes. Vi trenger en språkmilliard for bedre norskopplæring og et nasjonalt program for områdesatsing, så ikke en eneste bydel i en eneste by overlates til fattigdom og isolasjon.

9. En ny likestillingspolitikk. Norge har ikke lenger en aktiv likestillingspolitikk. Forskjellene øker hvis ikke kvinner deltar i arbeidslivet på lik linje med menn. Rett til heltid, likelønn og en familiepolitikk som legger opp til at menn tar mer ansvar hjemme er derfor del av kampen mot Forskjells-Norge.

10. En ny skoledag. Vi må skape en skole hvor alle barn kan lykkes. Med heldagsskole og flere lærere kan vi få en skoledag med rom for oppfølging av hvert eneste barn på egne premisser, og en mer variert skole hvor respekten for praktisk læring gjenreises.