Historien sier oss hva som kan skje etter Brexit og Trump | Tobias Stone

Tobias Stone - Gründer, akademiker og forfatter

3. aug. 2016 19:00 Sist oppdatert 23. februar 2017

Pushish Images / Shutterstock

Historien er en syklus, og med utgangspunkt i historien står vi nå foran en ny periode med ødeleggelse.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Denne kronikken ble publisert i august i år og har fått ny relevans etter at Donald Trump vant presidentvalget i USA.

Det kan se ut som vi er på vei inn i enda et av disse uforstandige tidsavsnittene menneskene foranlediger for seg selv med jevne mellomrom.

Her vil jeg komme med noen betraktninger med utgangspunkt i den informasjonen som foreligger nå. Teoriene kan vise seg å være riktige, eller de kan vise seg å være gale.

Formålet med dem er å utfordre og bidra til en bredere dialog.

Jeg har bakgrunn fra arkeologien, og dermed også historien og antropologien. Det hjelper meg å se store historiske mønstre.

Min teori er at de fleste av oss har et perspektiv på historien som er begrenset til erfaringene som er kommunisert til oss fra foreldre og besteforeldre, altså femti til hundre år. For å nå ut over det, må man lese, studere og lære seg å dechiffrere propagandaen som er uunngåelig i all historiefortelling.

I et nøtteskall vil jeg som universitetslærer gi strykkarakter til en oppgave som ikke sammenligner minst to, om ikke tre, motstridende syn på et emne.

Det holder ikke kun å bruke én tolkning av hendelsene, som et evangelium, ved den komparative analytiske forskningsmetoden som står sentralt i britisk akademia. (Jeg kan ikke uttale meg om andre systemer, men alle er slett ikke like).

Trodde Svartedauden var slutten

Hvis vi zoomer ut litt, har vi mennesker lagt oss til den vanen å regelmessig gå inn i masseødeleggelsesfaser, ofte til en viss grad selvpåførte. Denne praktiske listen viser alle kriger gjennom tidene.

Kriger er faktisk normen for oss mennesker, men av og til oppstår det noe større.

Jeg er interessert i svartedauden, som ødela Europa. I åpningen av Boccaccios Dekameronen beskrives et Firenze i pestens klør. Bildet er like langt utenfor vår forestillingsevne som Somme, Hiroshima eller Holocaust.

Det jeg mener er at vi ikke klarer å bokstavelig talt se oss selv i disse scenarioene og tenke oss hvordan det var. For de som opplevde svartedauden, må det ha virket som verdens ende.

Men et definerende menneskelig trekk er vår motstandsdyktighet. Nå synes det innlysende for oss at menneskene overlevde svartedauden, men for de som levde den gangen, må det ha virket utrolig at deres samfunn skulle fortsette etterpå.

Mange hevder at svartedauden hadde en positiv effekt på lang sikt. Synet oppsummeres bra her: «Ved å ramme skrøpelige mennesker i alle aldre og ta livet av dem i hundre tusenvis innenfor en særdeles kort periode kan svartedauden ha stått for et sterkt naturlig utvalg som fjernet de svakeste individene i Europa i svært stor skala … I tillegg endret svartedauden samfunnsstrukturen kraftig i en del europeiske områder. Avfolkningen som fulgte, førte til mangel på arbeidskraft. Denne mangelen førte så til lønnsøkning. Vareprisen falt også. Dermed økte levestandarden, for eksempel begynte man å spise mat av høyere kvalitet.»

Men for de som opplevde svartedauden, må det ha virket ufattelig at menneskeheten skulle komme seg over den.

For de som opplevde svartedauden, må det ha virket ufattelig at menneskeheten skulle komme seg over den

Det samme følte nok de som gjennomlevde verdenskrigene, sulten i Sovjetunionen og Holocaust. Rommerikets fall, svartedauden, den spanske inkvisisjonen, Trettiårskrigen, Rosekrigene, den engelske borgerkrigen … listen er lang.

Masseødeleggelseshendelser som menneskeheten reiste seg fra igjen og gikk videre fra, ofte i bedre forfatning.

Dette er en syklus

I øyeblikket tror folk at alt er bra, så utvikler det seg og kommer rask ut av kontroll til det er umulig å stanse, og vi volder massiv ødeleggelse på oss selv. For de som lever midt i hendelsene, er det vanskelig å se og forstå hva det er som skjer.

Senere virker alt forståelig for historikerne, og vi kan lett se hvordan det ene førte til det andre. Under hundreårsjubileet for slaget ved Somme slo det meg at det var et direkte resultat av mordet på en østerriksk erkehertug i Bosnia.

Jeg tviler sterkt på om noen den gangen tenkte på at drapet på en ubetydelig europeisk kongelig person ville føre til at sytten millioner mennesker døde.

Mitt poeng er at dette er en syklus. Det skjer igjen og igjen, men fordi de fleste av oss bare har et historisk perspektiv på femti til hundre år, ser vi ikke at det skjer igjen. Da hendelsene som førte til første verdenskrig inntraff, var det noen få skarpe hoder som advarte om at noe var alvorlig galt, at nettet av avtaler i Europa kunne føre til krig, men de ble avvist som hysteriske, gale eller idioter, fordi det alltid er slik.

På samme måte som mennesker som bekymrer seg over Putin, Brexit og Trump avvises nå.

Så, etter «krigen som skulle ende alle kriger» gikk vi inn i en ny krig. Igjen var det temmelig forutsigbart for en historiker. Få folket til å føle at de har mistet kontrollen over sitt land og sin skjebne, de begynner å lete etter syndebukker og dermed kan en karismatisk leder fange opp stemningen i folket og peke ut syndebukken.

Han snakker med en retorikk som ikke er faktabasert, og hisser til sinne og hat. Snart begynner massene å bevege seg som ett, uten logikk som ledesnor for handlingene sine, og snart blir det hele umulig å stanse.

Det var Hitler, men det var også Mussolini, Stalin, Putin, Mugabe og så mange flere.

Mugabe er et svært godt eksempel. Han pisket opp et nasjonalt sinne og hat mot den landeiende hvite minoriteten (som også hadde kunnskaper om gårdsdrift), tok landet deres og omfordelte det til folket i en stor, populistisk bevegelse som til slutt fikk hele økonomien og landbruksindustrien til å rakne, slik at folket endte opp med å eie land, men likevel sulte.

Tenk også på sultkatastrofene forårsaket av Sovjetunionen og de kinesiske kommunistenei forrige århundre, der tjue til førti millioner mennesker døde. Det virker ufattelig at vi kan skape situasjoner der mange millioner mennesker dør uten grunn, men vi gjør det igjen og igjen.

Kritikerne blir latterliggjort

Men i øyeblikket innser ikke menneskene at de er i ferd med å begi seg inn på en vei som vil føre til en destruksjonsperiode. De tror at de har rett, de heies videre av sinte og spottende pøbelgjenger, kritikerne blir latterliggjort.

I øyeblikket innser ikke menneskene at de er i ferd med å begi seg inn på en vei som vil føre til en destruksjonsperiode

Denne syklusen, som vi for eksempel opplevde fra Versailles-traktaten til Hitlers vekst og andre verdenskrig, ser ut til å gjenta seg. Men som tidligere, klarer ikke de fleste av oss å se det fordi:

Vi bare ser på nåtiden, ikke fortiden eller fremtiden Vi begrenser oss til det som finnes umiddelbart rundt oss og ser ikke på hvordan hendelser er forbundet globalt De fleste hverken leser, tenker, utfordrer eller hører på andre synspunkter enn sine egne

Trump gjør dette i USA. De av oss som har en viss historisk oversikt, kan se at hva som er i ferd med å skje. Les dette glitrende, lange essayet i New York Magazine om hvordan Platon beskrev omstendighetene, og nå skjer alt akkurat slik han har forutsagt.

Trump hevder at han vil gjøre Amerika stort igjen, selv om USA faktisk er stort nå, ifølge så godt som all statistikk.

Han bruker affekt, sinne og retorikk på samme måte som alle sine forgjengere – en karismatisk narsissist som nærer seg av massene for å bli enda sterkere og skape en kult rundt seg selv. Vi kan skylde på samfunnet, politikerne eller mediene for at USA har kommet til et punkt der de er klare for Trump, men i et større historiske perspektiv spilles historien ut på omtrent samme måte hver gang noen som ham blir sjef.

Utvider vi scenen og zoomer litt lenger ut, er Russland et diktatur med en karismatisk leder som bruker frykt og fanatisme til å bygge en kult rundt seg selv. Nå er Tyrkia også kommet dit. Ungarn, Polen, Slovakia er på vei i samme retning, og over hele Europa venter flere Trumper og Putiner i kulissene, ofte finansiert av Putin, i påvente av at de populære strømningene skal vende seg deres vei.

Hva blir vårt Ferdinand-øyeblikk?

Vi bør spørre oss selv hva vårt erkehertug Ferdinand-øyeblikk vil være. Hvordan vil en tilsynelatende liten hendelse utløse en ny periode med massive ødeleggelser.

Vi ser Brexit, Trump og Putin isolert. Det er ikke slik verden fungerer – alt henger sammen og alle hendelser påvirker hverandre.

Jeg har venner som er for Brexit, som sier «jasså, skal du legge skylden for dette også på Brexit, nå?» Men de innser ikke at ja, det er faktisk slik historikerne trekker fine linjer fra tilsynelatende urelaterte hendelser tilbake til sentrale politiske og samfunnsmessige omveltninger, som Brexit.

Brexit – en gruppe sinte mennesker som vinner en kamp – kan lett inspirere andre grupper av sinte mennesker til å starte lignende kamper, styrket av tanken om at de kan vinne.

Det kan alene utløse kjedereaksjoner.

En kjernefysisk eksplosjon forårsakes ikke av at ett atom splittes, men av effekten av at det første atomet splittes og forårsaker at flere andre atomer i nærheten splittes, og at de igjen får enda flere atomer til å splittes. Den eksponentielle økningen i atomsplittinger og den kombinerte energien fra disse, er bomben. Det er slik første verdenskrig startet og ironisk nok slik andre verdenskrig sluttet.

Et eksempel på hvordan Brexit kan føre til atomkrig kan være slik:

Brexit i Storbritannia fører til at Italia eller Frankrike får lignende folkeavstemninger. Le Pen vinner valget i Frankrike og Europa har nå et oppsmuldret EU. EU har, med alle sine forferdelige mangler, forhindret krig i Europa over en lengre periode enn noen gang tidligere.

EU er også en sterk kraft som bidrar til å undertrykke Putins militære ambisjoner.

Europeiske sanksjoner overfor Russland har virkelig truffet økonomien her og bidratt til å tøyle Russlands angrep på Ukraina (det er en grunn til at de skurkene alltid ønsker seg en svakere europeisk union). Trump vinner i USA. Trump blir isolasjonistisk, noe som vil svekke NATO. Han har allerede sagt at han ikke automatisk vil etterleve NATOs forsvarsavtaler ved et eventuelt russisk angrep på Baltikum.

Veldig mye lest og delt:Du har løgnere, og så har du Boris Johnson og Michael Gove

Med et fraksjonert EU, et svekket NATO og en pågående økonomisk og sosial krise i Russland trenger Putin en annen utenlandsk distraksjon han kan samle sitt folk rundt. Han finansierer høyreekstreme EU-motstandsaktivister i Latvia, som skaper grunnlag for opprør blant de russiske latvierne øst i landet (EU grenser til Russland).

Ett mulig Ferdinand-scenario

Russland sender «fredsbevarende styrker» og «hjelpelastebiler» til Latvia, slik de gjorde til Georgia og Ukraina. Putin annekterer Øst-Latvia, som han gjorde med Øst-Ukraina (Krim har forresten omtrent like mange innbyggere som Latvia).

Et splittet Europa der lederne av Frankrike, Ungarn, Polen, Slovakia og andre nå er pro Russland, anti EU og finansiert av Putin overstyrer alle krav om sanksjoner eller militær respons.

NATO reagerer for tregt: Trump vil ikke at USA skal involveres og en stor del av Europa er likegyldige eller blokkerer alle tiltak.

Russland opplever ingen virkelig motstand mot sine handlinger og beveger seg lenger inn i Latvia, deretter inn i østlige deler av Estland og Litauen. Baltikum erklærer krig mot Russland for å slå tilbake, da de nå er invadert og ikke har noe annet valg. Halvparten av Europa er på deres side, noen få land vil være nøytrale og noen få sympatiserer med Russland.

Hvor står Tyrkia i dette? Hvordan reagerer ISIS på en ny krig i Europa? Hvem bruker atomvåpen først?

Dette er bare ett av erkehertug Ferdinand-scenarioene. Antallet mulige scenarioer er uendelig på grunn av den enorme kompleksiteten i de mange foranderlige delene.

Antallet mulige Ferdinand-scenarioer er uendelig på grunn av den enorme kompleksiteten

Og selvfølgelig kan mange av dem ikke føre til noe som helst. Men sett med utgangspunkt i historien står vi nå foran en ny periode med ødeleggelser, og med utgangspunkt i historien peker alle indikatorer på at det er dit vi er på vei.

Det vil skje på måter vi ikke ser komme, og det vil eskalere ut av kontroll så raskt at vi ikke klarer å stanse det.

Historikerne vil se tilbake og forstå det hele og undres over hvordan vi alle kunne ha vært så naive. Hvordan kunne jeg sitte på en hyggelig kafé i London og skrive dette uten å ville springe min vei.

Hvordan kunne folk lese det og komme med sarkastiske og nedsettende bemerkninger om hvordan de som ikke vil at Storbritannia skal forlate EU, burde slutte å sutre, og at vi må slutte å legge skylden for alt på Brexit.

Andre vil lese dette og fnyse av hvordan jeg kan si at USA er i stort, at Trump er en mulig fremtidig Hitler (og ja, Godwins lov, men sammenligningen min er med en annen narsissistisk, karismatisk leder som får hatflammer til å blusse opp til de vokser ut av kontroll).

Det er lett å trekke raske konklusjoner om pessimistiske spådommer som bygger på tyngden av historie og lærdom.

Trump vant mot de andre republikanerne i debatter ved å svare på deres påstander gjennom å skjelle dem ut og avfeie dem. Den veien er lett å gå, men fører i feil retning.

Vi er på vei inn i en dårlig fase

Det å ignorere og latterliggjøre eksperter, slik folk gjør i forbindelse med Brexit og Trumps kampanje, skiller seg ikke fra det å ignorere en lege som ber deg slutte å røyke og så finne ut senere at du har utviklet uhelbredelig kreft. En liten ting fører til en ustoppelig ødeleggelse som kunne ha vært forhindret om du hadde lyttet og tenkt deg litt om.

Men folk røyker, og folk dør av det. Slik er menneskene.

Derfor mener jeg at det hele er uunngåelig. Jeg vet ikke helt hvordan det vil skje, men vi er på vei inn i en dårlig fase. Det blir ubehagelig for de som skal leve gjennom den, kanskje vil det til og med vise seg å bli infernalsk og verre enn vi klarer å tenke oss.

Jeg vet ikke helt hvordan det vil skje, men vi er på vei inn i en dårlig fase

Menneskene vil komme seg ut av det på den andre siden, gjenoppbygge samfunnet og gå videre. Menneskeheten vil klare seg, endres, kanskje til det bedre. Men for de som står på kanten av stupet – for tusenvis av tyrkiske lærere som nettopp ble sparket, for de tyrkiske journalistene og advokatene som er i fengsel, for de russiske dissidentene i Gulag-leire, for de som ligger såret på franske sykehus etter terroristangrep, for alle de som ennå ikke har falt, vil dette bli deres Somme.

Hva kan vi gjøre? Når jeg ser tilbake på historien, vil jeg igjen si, trolig ikke så mye. De liberale intellektuelle er alltid i minoritet. Se Clay Shirkys Twitter-storm om denne påstanden.

Mennesker som ser at åpne samfunn, det å være snill mot andre, ikke være rasister og ikke gå til krig, er en bedre måte å leve på, ender vanligvis opp med å tape disse kampene.

De vil ikke bruke skitne knep. De er særdeles dårlige til å appellere til massene. De er mindre voldelige, derfor ender de opp i fengsler, leire og graver. Vi må være på vakt mot å splittes opp (se: britiske Labour), vi må unngå å fortape oss i krangler om fakta og logikk og motarbeide de populistiske pasjonerte og sinte budskapene med våre egne, tilsvarende budskaper.

Vi må forstå og bruke sosiale medier. Vi må tøyle en annerledes frykt. Frykten for en ny verdenskrig stanset nesten andre verdenskrig, men gjorde det ikke likevel. Vi må unngå våre egne ekkokamre.

Trump og Putins tilhengere leser ikke Guardian. Skriver vi her, er det bare for å berolige vennene våre. Vi må finne en måte å bygge en bro fra våre lukkede grupper til andre lukkede grupper, forsøke å krysse den stadig voksende sosiale avgrunnen.

(Kanskje skriver jeg dette bare for at historien skal huske meg som et av de menneskene som så dette komme.)

Få med deg debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter.

Oversatt av Inger Sverreson Holmes

Innlegget ble opprinnelig publisert på Tobias Stones’ blogg

Vi anbefaler også disse essayene: