For fire år siden snublet vi over informasjon om et menneskelig zoo som hadde eksistert i Oslos hjerte i 1914. Menn, kvinner og barn, var på utstilling i en «Kongolandsby» av stråhytter, der publikum kunne gå storøyd rundt og betrakte «negrene» i deres «naturlige element».

Siden ingen av oss er fra dette landet, trodde vi, naturligvis, at historien om denne Kongolandsbyen var allment kjent blant Norges innfødte. Vi ville lære mer om de rådende oppfatningene om denne hendelsen, så vi begynte å spørre rundt. Det viste seg raskt at nesten ingen vi snakket med noen gang hadde hørt om dette, selv folk som hadde kjennskap til slike menneskelige zooer i andre land. I og med at utstillingen i sin tid var så populær - 1.4 millioner besøkende så den på et tidspunkt da Norges befolkning var 2 millioner - var dette fraværet av kunnskap om Kongolandsbyen mildt sagt overraskende. Det er vanskelig å forstå hvordan noe sånt bare kunne slettes fra den kollektive hukommelsen.

I mai kommer vi til å gjenskape Kongolandsbyen. I tro kopi, på samme sted, hundre år senere. Byggingen er i gang, utstillingen åpner 15. mai.

Våre planer vakte reaksjoner med en gang de ble kjent. For oss har det vært merkelig å oppleve å bli utskjelt og mistenkeliggjort lenge før kunstprosjektet faktisk foreligger. Mange har misforstått hensikten med prosjektet. Å gjenskape Kongolandsbyen handler ikke om å skape sensasjon eller kontrovers for moro skyld, det er et gjennomtenkt kunstprosjekt for å løfte fram og belyse en historie som Norge tydeligvis helst ville glemme.

En av intensjonene med Verdensutstillingen i Frognerparken i 1914 var å styrke Norges relevans i en europeisk kontekst, gjennom å repetere elementer fra tidligere Verdensutstillinger, og vise at Norge var «like flinke» som andre europeiske land. Kongolandsbyen var en del av dette. Menneskelige zoos var ikke bare underholdende attraksjoner. De ble generelt oppfattet som en god måte å utdanne publikum på, i rasebiologiens og kolonialismens æra. Med den massive publikumstilstrømningen spilte Kongolandsbyen en nøkkelrolle i en utstilling som markerte et viktig steg i konstruksjonen av den norske nasjonalidentiteten.

I dag vet vi at deltakerne ikke var fra Kongo, men fra Senegal, et halvt kontinent unna. Nylig dro vi til Dakar, Senegals hovedstad, der vi hadde i møter med historikere og forskere som alle bekreftet at bildematerialet beviser at deltakerne i Kongolandsbyen i 1914 var senegalesere. Likevel hadde ingen av ekspertene vi snakket med i Dakar noen gang hørt om Oslo-utstillingen, noe som var rart. Det faktum at den ble kalt Kongolandsbyen og ikke Senegallandsbyen ble også oppfattet som merkelig.

Det fantes for eksempel en tilsvarende utstilling på samme tid, sommeren 1914, i Lyon i Frankrike, og den ble kalt «Senegallandsbyen». Dette må ha med Frankrikes koloniforhold til Senegal å gjøre. I tråd med dette tenker vi at Norges forhold til Kongo kan ha spilt inn i historien om Kongolandsbyen. Kanskje antyder 1914-utstillingen ambisjoner om ikke bare å følge europeiske standarder for Verdensutstillinger, men også en lengsel etter egne koloniterritorier. Etter første verdenskrig uttrykte Norge ønsker om å etablere en egen koloni i Kamerun, men det ble aldri realisert.

FØLG DAGBLADET MENINGER PÅ TWITTER OG FACEBOOK

Menneskene som var på utstilling var altså ikke fra Kongo, og det var heller ikke de liksom-autentiske hyttene som ble reist i Frognerparken. Vi har undersøkt arkitekturen i Kongolandsbyen for å se om den kunne spores til Afrika. Men landsbyen ble bygget av utstillingskomiteen før senegaleserne kom til Oslo. Det ble brukt norske materialer og en del av hyttene så ut som om de kom fra Asia, ikke fra noen del av Afrika. Dermed ble Kongolandsbyen, ufrivillig, til et monument over feilrepresentasjon: Den best mulige illustrasjonen av det norske fantasibildet av Afrika. Et fantasibilde vi ikke tror har endret seg særlig mye på hundre år.

Vi har brukt mye krefter på å prøve å finne ut hvem disse menneskene som kom hit i 1914 faktisk var, og det å finne informasjon om deltakerne har vist seg å være en formidabel oppgave. Før vi dro til Dakar hadde vi lett gjennom Fremmedpolitiets arkiver i Oslo men kom tomhendte ut, og håpet at vi ville finne noe i arkivene i Senegal. Men verken søk i det senegalesiske Nasjonalarkivet eller arkivene til Institut Fondamental d'Afrique Noire genererte noen resultater om deltakerne.

Vi hadde imidlertid ett navn å følge: Jean Thiam, et byrådsmedlem i den senegalesiske byen Gorée. Thiam hadde vært med i mange menneskelige zoo-prosjekter tidligere, og hadde blitt dekorert med en rekke medaljer og æresbevisninger av franske myndigheter. Han jobbet mest med to andre senegalesere, Mamadou Seck og Biram Thiam, og alle tre ble velstående med høye posisjoner i Senegal etter at Frankrike trakk seg ut.

Jean Thiam var også kontakten til den London-baserte entreprenøren Benno Singer. Singer drev «European Attractions Limited», selskapet som ble leid inn av Jubileumskomiteen i 1914 for å arrangere underholdningen i Frognerparken. Singer endte opp med å bli i Norge i ti år, og spilte en viktig rolle i å utvikle datidens kulturelle scene. Etter jubileumsutstillingen etablerte og ledet han varietéscenen Theatre Moderne og, viktigere, etablerte det første permanente, norske Opera-selskapet, Opera Comique, i 1918. Etter at vi fant ut dette, tenker vi på Kongolandsbyen hver gang vi ser på det hvite arkitektoniske vidunderet i Bjørvika.

Gjennom å gjenskape Kongolandsbyen håper vi å bidra til å bryte ut av den sirkulære rasismediskusjonen i Norge. Etter å ha fulgt diskusjonene om kulturell, etnisk og nasjonal identitet i de årene vi har bodd i Norge, har de sirkulære mønstrene i mediene blitt tydelige. Debattene blir vanligvis utløst av en eller annen hendelse, fulgt av en serie irritable kommentatorer som gjerne leverer et fast sett med argumenter, de samme spørsmålene og de samme svarene, drøvtygd men aldri egentlig fordøyd. Bare for å bli repetert på den samme uforløste måten i neste runde.

Vi burde virkelig tenke gjennom dette formatet. Vi burde fortære alle de gamle spørsmålene og prøve å forfølge nye, uten å bli blaserte.

Den spesifikke norske nasjonsbyggingen innebærer i dag en forestilling om at nordmenn er et folk som ikke bare er naturlig gode, de er også mer tolerante og liberale enn de fleste. I selvpromoteringen som humanitær godhetsmakt ligger et innebygd paradoks; for hvordan kan noen bli de likestes likemenn?

Den nye høyresiden bruker definitivt humanitær bravado og liberal toleranse i sin argumentasjon for kulturell og etnisk eksklusjon. Europa blir mer og mer fremmedfiendtlig, lukker sine grenser og benytter seg av drakoniske lover. Vi trenger nye perspektiver og tilnærminger. Er Norge klar for Kongolandsbyen anno 2014? Det kommer vi snart til å finne ut.