KRONIK – Efter den første uge af min praktik som folkeskolelærer blev jeg spurgt, hvad jeg syntes om at være på skolen. Der havde åbenbart været en del praktikanter på skolen, der havde opfattet arbejdet med børnene i området som udsigtsløst, forstod jeg.

Når man tager bussen ud til skolen og ser de høje beboelsesbygninger, inden man når selve skolen, virker det umiddelbart som et ganske normalt arbejderkvarter. Da området blev bygget i 1940’erne, var det enhver byplanlæggers drøm: En hel bydel, der havde alt. En by i byen, som folk valfartede til for at opleve.

Bydelen har dog undergået en dramatisk ændring fra sin polerede tid som nybygget. Området er i dag det, man kalder for en ghetto. Der er store sociale problemer. Arbejdsløshed, kriminalitet og et stort antal beboere med udenlandsk baggrund har medvirket til, at området har fået ghettostemplet.

Fortvivlet og forbløffet

Og jo, det hele kan virke udsigtsløst. I mine fem uger på skolen har jeg været fortvivlet, fortabt og forbløffet.

Fortvivlet over det faglige niveau: I den 5. klasse, jeg var tilknyttet, var kun fem ud af 20 elever fagligt alderssvarende, fire elever var kommet til Danmark inden for det seneste par år.

Fortabt over for de kræfter, man som lærer og pædagog skulle kæmpe med. Kræfter, der kan virke uoverkommelige. F.eks. problemer med en opdragelsesform, der kan virke fremmed og forkert. Udansk, vil mange sikkert mene. Børnene får i høj grad lov til at passe sig selv, der bliver krævet mere af pigerne end af drengene, og der stilles krav, som man ikke er vant til at møde i almindelige danske hjem. F.eks. skal børnene passe mindre søskende, når mor og far er på natarbejde. Fysisk afstraffelse er et opdragelsesredskab for nogle af familierne. Det tages især i brug efter en opringning fra skolen, hvilket sætter læreren i noget af et moralsk dilemma. I mange hjem er respekt og gengældelse kodeord. Et overlevelseskodeks, kunne man kalde det. Hvis du bliver skubbet til, skubber du tilbage, og gerne lidt hårdere, så de ved, de ikke skal skubbe til dig igen. Respekt er ikke noget, du får, den skal fortjenes. Som lærer er du tvunget til at fortjene den gennem konsekvens. Krydser børnene grænsen, bliver man nødt til at ramme dem hårdt – f.eks. gennem en opringning til far.

Forbløffelsen ramte mig ved mødet med et miljø præget af kriminalitet, arbejdsløshed og vold. F.eks. en flok piger, der tævede en klassekammerat, mens de filmede det hele, så ingen kunne være i tvivl om, hvem de skal give respekt.

Forbløffelsen ramte mig også ved synet af pigtråd om legepladsens hegn, konstant overvågning i skolegården, samt oplevelser som gentagne indbrud i skolens lokaler. Meget af balladen kunne føres tilbage til manglende identitet, rodløshed og en følelse af at stå uden for samfundet: »Jeg er født i Danmark, men kommer fra Somalia.«

Endelig blev jeg forbløffet over, at alle mine fordomme blev bekræftet på skolen. Hvor ’dansker’ er et skældsord. Hvor en 5.-klassesdreng nægter at gå ind i et klasselokale med piger. Hvor kun seks af 20 forældre kommer til forældresamtale, og hvor fire af de seks samtaler skal foregå med tolk. Hvor det er mest effektivt at undervise ved hjælp af straf og belønning, for det er det, børnene kender og kan forholde sig til.

Tid til at tage ansvar

Midt i dette fortvivlelsens miskmask står børnene. De flere hundrede børn fra 5 til 15 år, som går på skolen. Som er født og opvokset midt i de triste facts og tarvelige tal i tabeller. En gruppe børn, som mange – både borgere og politikere – vil stemple som udsigtsløs. Med god grund. For mange af dem bekræfter jo fordommene. De passer faktisk lige ned i dem.

Og hvad gør man så som samfund, som politiker og som borger? Sætter børnene i bås og sømmer lågen til med syvtommersøm? Gemmer dem væk et sted, hvor de kan passe sig selv, hvor vi ikke behøver at se på dem, men kan sende en patruljevogn, når de er vokset op, og det hele er ved at springe i luften?

Nej. Som samfund og medmennesker må vi tage ansvar. Vi må ikke stoppe ved en konklusion og en diskurs, der hedder ’os og dem’. De såkaldte ghettoer ligger i Danmark. Børnene dér er lige så danske som du og jeg. Om vi og de kan lide det eller ej. Og derfor har vi alle et ansvar over for dem.

Men hvem skal rykke først? Undskyldninger for ikke at gøre noget er der nok af. »Samfundet gør ikke nok for os, danskerne vil jo ikke have os boende,« lyder det fra den ene side. »De har intet arbejde og kan ikke sproget, de tager intet ansvar og vil ikke være en del af det danske samfund,« lyder det fra den anden. Det kommer vi ingen vegne med.

Tag udgangspunkt i børnene

Ovenstående lyder måske som den rene klagesang, men det er vigtigt at påpege de gode ting, der også foregår ude i det belastede område. For der bliver gjort en masse godt arbejde, ingen tvivl om det. Tværprofessionelt samarbejde mellem skole og fritidsklub og mellem politi og skole. Et stort og velfungerende skolekøkken, der inddrager børnene i madlavningen og oprydningen. Jeg har aldrig mødt mere engagerede lærere. Hver morgen tropper de op og tager kampen, underviser i troen på, at alle børn har krav på den selv samme undervisning.

Men vi må ikke lade denne kamp og disse ressourcer være spildte. Vi bliver nødt til – både som borgere og politikere – at give børnene mulighed for at udvikle sig og komme videre.

Hvordan gør vi så det?

For mig handler det om at tro på, at integrationsudfordringen kan lykkes. Ikke kun på denne skole, men i hele Danmark. Vi må række ud til familierne, forstå og anerkende deres situation for derefter sammen at arbejde med udfordringerne. Det er ikke gjort på et år eller 10, det er et konstant og evigt foranderligt arbejde, for om man vil det eller ej, vil der altid være udsatte familier af den ene eller den anden slags.

Vi må rense kommunikationen for had. For der er racisme på begge sider, og den skal vi til livs for at kunne hjælpe børnene. Måske bliver vi endda nødt til at finde en tredje vinkel at angribe problemstillingen fra. Mit forslag er, at vi mødes om børnene, tager udgangspunkt i børnene, tager ansvar for børnene, for forhåbentlig kan vi alle være enige om, at de har ret til en bedre fremtid. Herfra kan vi så vise børnene, hvad værdier som mangfoldighed, åndsfrihed, ligeværd og demokrati betyder. Værdier, der faktisk allerede står nedskrevet i folkeskolens formålsparagraf. De værdier, som folkeskolen skal give alle danske børn med sig videre. De værdier, som vores samfund er bygget op på.

Og sidst, men ikke mindst må vi for alt i verden aldrig lade den fortvivlende og fortabte situation blive en undskyldning for disse børn. Den må aldrig blive deres forklaring på, hvorfor de ikke klarer sig godt i skolen, laver ballade og kriminalitet og står uden for samfundet. Sker det, er de vitterligt udsigtsløse.

Det her er en af vort samfunds allerstørste og vigtigste udfordringer. For de børn, det handler om, bliver boende i Danmark, de skal arbejde i Danmark og stifte familie i Danmark. Og hvis vi bliver ved med at undskylde og opdele, bliver de et udsigtsløst projekt, og det må de aldrig blive.