Amnesty i Danmark lyver om det danske retssystem i udenlandske medier.

Og man må spørge hvorfor?

Jeg har stor respekt for Amnesty Internationals arbejde i udlandet. De slår blandt andet et slag for kvinders rettigheder i Iran. Senest den iranske kvinde, Nasrin Sotoudeh, der netop er blevet idømt 33 års fængsel og 148 piskeslag for at protestere mod tørklædetvangen.

Men det lader til, at Amnestys danske afdeling kæmper for sin eksistensberettigelse.

I en nyligt udgivet rapport om voldtægt og samtykke konkluderer Amnesty, at der findes en udbredt voldtægtskultur i Danmark.

Med disse ord – en udbredt voldtægtskultur – er der altså lagt i kakkelovnen til, at Danmark er det nye Indien eller Sydafrika, hvor kvinder bliver voldtaget hvert minut – også af politiet.

Jeg er helt med på, at mange voldtægtssager i Danmark ender med frifindelse. Jeg ønsker ikke at negligere det lave antal domsfældelser. Hele mit speciale går netop ud på at problematisere og finde en løsning på dette.

I et interview med Euronews udtaler Amnesty imidlertid, at der hersker en voldtægtskultur i Danmark, som blåstemples af en misogyn lovgivning, ifølge hvilken man udelukkende kan dømmes for voldtægt, hvis kvinden har udøvet modstand eller sagt direkte fra.



Det er ikke korrekt. Det er lodret forkert.

Principielle sager fra retspraksis viser, at omstændigheder som stor aldersforskel eller et øde gerningssted i sig selv kan være nok til at dømme en gerningsmand, selvom man ikke kan bevise vedkommendes forsæt til at voldtage. Man kan med andre ord blive dømt, fordi man, omstændighederne i betragtning, burde vide, at forurettede ikke havde lyst.



Ligeledes kan en voldelig kæreste, der på ingen måde har gjort brug af tvang i forbindelse med selve samlejet, blive dømt, fordi han burde vide, at fortidens udøvede vold kunne medføre, at kvinden ikke turde sige fra.



Ifølge gældende lovgivning er der altså allerede tale om voldtægt, når samlejet ikke er frivilligt. Ifølge gældende lovgivning må man ikke tiltvinge sig samleje, og det modsatte af tvang er frivillighed. Sex uden samtykke kategoriseres og straffes med andre ord allerede som voldtægt.

Man kan lovgive solen sort på dette område, men det ændrer ikke på dét faktum, at voldtægt er den eneste forbrydelse i straffeloven, hvor gerningsindholdet, altså samleje, er lovligt i dets naturlige forstand.

Derfor er det, samtykke-regel eller ej, skide svært at efterforske og bevise. Det kan man vælge at opfatte som en falliterklæring. Man kan også være realistisk og erkende, at lovgivning ikke er løsningen på alt.

Man forværrer faktisk voldtægtsofrenes retssikkerhed, hvis man indfører en samtykke-regel. Ifølge gældende lovgivning fokuserer man på gerningsmandens handlinger, som kunne have karakter af tvang eller truende adfærd. Med en samtykke-regel flytter man fokus væk fra manden og over på kvinden.

Det afgørende bliver således, om kvinden har udvist en adfærd, der kunne give gerningsmanden anledning til at tro, at hun havde givet samtykke. Ifølge den svenske samtykke-regel kan der eksempelvis være tale om samtykke, hvis blot kvinden har taget sin BH eller trusser af.

Det svenske straffelovråd advarede politikerne om dette. De lyttede ikke.

Det danske straffelovråd har også advaret politikerne herhjemme. De ser heller ikke ud til at lytte. Der er efterhånden bred enighed i Folketinget om at indføre en samtykke-regel.

Skide være med de reelle konsekvenser af en sådan regel. Det er god symbolpolitik, synes man. Og Amnestys danske afdeling gør sig særdeles nyttige, selvom de kommer til at være voldtægtsforbrydernes nyttige idioter.