Curlingforældre er en evig joke blandt lærere. Vi griner af og til af deres lange intrabeskeder om banaliteter.

Men reelt fylder den slags beskeder ikke meget i den samlede kommunikation mellem skole og hjem. Jeg ser langt oftere, at forældrene kæmper med den kommunikation, der går den anden vej – fra skolen til dem. De knokler for at leve op til alle de krav, vi lærere sprøjter ud via skoleintra i en uendelig strøm af ugeplaner og opslagstavlebeskeder med det evigt formanende ’husk’ foran. Måske er det på tide, at vi lærere vender blikket mod os selv og spørger, om vi er gået for vidt.

Vi bryder os meget lidt om, når forældrene kræver noget den anden vej. Når de vil have, at vi skal hjælpe deres børn med at huske madpakken og jakken, eller at vi skal løse en konflikt mellem børnene, som de havde dagen forinden på SFO’en. Så sukker vi dybt inde på kontoret i vores sparsomme forberedelsestid og spørger hinanden: Hvordan skal vi nå alle de opgaver? Tænker forældrene aldrig over, hvor lidt tid vi egentlig har?

Og nej, forældrene ved sikkert ikke, hvor tidspressede vi ofte er, men hvis vi gerne vil have forståelse for vores arbejdssituation, nytter det ikke noget, at vi er blinde for, hvor meget vi kræver af forældrene, og hvilke muligheder de faktisk har for at leve op til vores krav.

Hvorfor er din iPad flad?

Forældre til indskolingsbørn forventes at følge med på intra mindst en gang om ugen. De forventes at udstyre deres børn med tøj, der til enhver tid passer til vejret; penalhuse fulde af spidsede blyanter og farveblyanter (og husk: ingen tusser!) og sund mad i madpakken. Barnet skal også møde frisk og klar i skole efter en god nats søvn, og konflikter ved morgenbordet er bandlyst.

Barnet skal møde til tiden og lægge sine ting de rigtige steder og i det hele taget være selvhjulpen. Når forældrene inviteres til at være meget deltagende og involverede helt ned i de mindste detaljer, bliver det meget synligt i klasseværelset, hvem der ikke kan være med på alle kravene.

Som lærer falder man let i den fælde, at man kommer til at forvente, at alle læser ugeplanen og selvfølgelig gør, hvad man beder dem om. Jeg har jo brugt lang tid på at lave den ugeplan, så det manglede da bare.

Pludselig kan jeg stå i klassen og høre mig selv sige til et syvårigt barn:

»Jeg forstår ikke, at dine forældre ikke har opladt din iPad. Det står jo på ugeplanen.«

Først bagefter tænker jeg over, om det egentlig var rimeligt over for et barn, som, jeg ved, har udfordringer i hjemmet. Udfordringer, som vel at mærke kan have mange forskellige årsager. Man behøver ikke være socialt udsat for at glemme gymnastiktøjet. Jeg kan skrive en alenlang liste over helt rimelige grunde til, at familier ikke kan leve op til skolens mange krav: sygdom eller død i familien, skilsmisse, børn med særlige behov, for meget arbejde, for lidt arbejde og så videre. Det kaldes livet.

Skolen lytter ikke

Når nogen ikke kan leve op til kravene, skruer skolen ofte bissen på. For eksempel ved at indkalde en socialt udsat familie til et møde på skolen med socialrådgiveren, fordi deres barn har over 30 procents fravær. En familie, som kæmper med fattigdom, fedme og mobning.

Det er forkert at indkalde dem til møde med socialrådgiveren, fordi det skræmmer familien og gør den utryg. Faren i den pågældende familie turde ikke tale i telefon med mig længere, efter jeg havde sagt, at han skulle komme til sådan et møde. Det var jeg ked af at være skyld i. Og jeg blev vred på mig selv over, at jeg blindt havde gjort det, som min ledelse ønskede og kaldte »procedure«.

Familien skulle i stedet mødes nænsomt og måske med et hjemmebesøg. Helst fra mig: læreren, som kender deres barn. Men det kræver, at man fra ledelsens og politikernes side vil give mig tid og mulighed for at løse opgaven rigtigt.

Tiden og evnen til at lytte er ofte det, der virkelig mangler i mit arbejde. Jeg har engang formået at afvise en oprevet mor i døren til klassen om morgenen, selv om hun meget gerne ville tale med mig. Det mente jeg i min fortravlede tilstand ikke, at jeg havde tid til lige inden undervisningsstart, og jeg sagde det nok på en skrap måde. Det viste sig senere, at hun ville fortælle mig, at hun havde aborteret – halvvejs i graviditeten. Jeg måtte undskylde rigtig meget, og det tog tid bagefter, før hun kunne vise mig tillid igen.

Jeg har også engang i en lignende ’lidt i otte’-situation sendt en anden mor på kontoret med sin henvendelse. Det viste sig, at hun havde en begrundet mistanke om, at hendes barn blev mobbet. Jamen, kunne disse mødre ikke bare have skrevet på intra? Nej, jeg synes faktisk, det giver god mening at insistere på det menneskelige møde og at se hinanden i øjnene, når man skal fortælle noget smertefuldt. Problemet er, at jeg alt for ofte oplever ikke at kunne mønstre det overskud, det kræver at tage imod mennesker, som kommer til mig ydmygt og tillidsfuldt.

Digitale absurditeter

Den slags fortæller mig, at både jeg og forældrene er under pres. Jeg er under pres fra ledelse og politikere. Jeg har for mange opgaver, og det går ud over min evne til at være nærværende og omsorgsfuld over for de mennesker, som det er min kerneopgave at opbygge gode relationer til.

Af opgaver, som let kunne droppes, vil jeg nævne indførelsen af læringsplatforme, som jeg virkelig ikke kan se bidrager med noget positivt, i forhold til hvor meget tid vi lærere skal bruge på det. Det er bare mere skriftlig kommunikation, der skydes ind i et forhold mellem skole og forældre, som i forvejen lider under for meget skriftlig kommunikation.

Når jeg får påbud om at have 47 elevplaner klar på den nye platform til en kort deadline, på trods af at forældrene endnu ikke har adgang, oplever jeg det som en absurditet af kafkaske dimensioner. Der er heller ingen forældre, som virker begejstrede, når jeg fortæller dem, at der snart kommer endnu en digital platform, som de skal forholde sig til.

Tilbage til empatien

Jeg er selv mor til tre børn, hvoraf de to går i henholdsvis 0. og 1. klasse. Så jeg har virkelig fået min egen medicin at smage. Det har givet mig stof til eftertanke. Jeg kan slet ikke følge med i alt det, skolen vil have af mig som forælder. Det handler meget om, at detaljegraden er for høj: Hvorfor skal jeg forholde mig til, hvad de skal lave hver dag, ja, nærmest hver lektion? Jo mere information der er, des større er risikoen for at overse det vigtige som for eksempel den dag, hvor turtasken skal med.

Men det værste er, at al den skriftlighed stjæler tid, som kunne være gået til faktiske møder mellem mennesker. Empati er et essentielt element i folkeskolen. Vi skal som lærere have empati, og vi skal støtte eleverne til at udvikle det. Men netop empatien har svære vilkår. Al min forståelse for forældrenes ståsted bliver tom, hvis ikke jeg kan møde dem og deres børn med omsorgsfulde handlinger.

Skolen er blevet et sted, hvor vi drukner i skriftlighed. Men vi skal stoppe med at sprøjte skriftlige krav ud til forældrene. I stedet skal vi mødes mere. Især når børn eller forældre har et særligt behov, skal vi se hinanden i øjnene og spørge: Hvad kan vi sammen gøre for barnet? Hvad er nødvendigt, og hvad er realistisk nu og her?

Mødet mellem lærer og forældre kræver tid, omsorg og nærvær. Giv nu lærerne den tid, politikere. Det vil have en langt bedre effekt på elevernes trivsel og læring end standardiserede læringsmål, elevplaner, test, læringsplatforme og datadrevet ledelse.