Bornholm blev besat en dag senere end resten af Danmark, nemlig 10. april 1940. Øen var af strategisk betydning, for derfra kunne tyskerne kontrollere dele af Østersøen. Derfor befæstede tyskerne øen og byggede radar- og målestationer.

Med Adolf Hitlers angreb på Sovjetunionen 22. juni 1941 blev Bornholm dog af mindre strategisk betydning, men efterhånden som krigens afslutning nærmede sig fik Bornholm atter større betydning. Store mængder af tyske flygtninge drog mod vest og Østersøen blev et vigtigt område, hvor man transporterede flygtninge og soldater.

I februar 1945 blev Bornholm fra tysk side udvalgt til at spille en hovedrolle i de evakueringsplaner, der skulle bringe tyskere fra Baltikum, Østpreussen og Pommern til Tyskland og man besluttede, at øen skulle holdes på tyske hænder så længe som muligt.

Efter Adolf Hitlers selvmord var det admiral Karl Dönitz, der overtog ledelsen af Tyskland og han instruerede kommandanten over Bornholm, Gerhard von Kamptz, om at forsvare øen. Situationen var vanskelig for tyskerne på øen, for da var Bornholm allerede bag de sovjetiske frontlinjer.

Gerhard von Kamptz havde godt 15.000 soldater til sin rådighed, men der var ikke tale om elitesoldater og kommandanten besluttede sig til at bruge sine styrker til et forsvar for havnebyerne Nexø og Rønne, men opgav et forsvar af resten af kystlinjen.

Det hører også med, at krigen fortsatte selv efter den tyske delkapitulation. Den 5. og 6. maj sejlede der stadig tyske ubåde gennem de indre danske farvande med kurs mod Norge, der ikke var omfattet af delkapitulationen. Så sent som 6. maj blev den sidste tyske ubåd sænket af RAF.

Forsinket overgivelse

Da Tyskland overgav sig den 4. maj troede bornholmerne, at også deres ø var befriet. Øboerne festede som de andre danskere og frihedskæmperne kom ud fra deres skjulesteder og begyndte at arrestere nazistiske medløbere og afpatruljere - i visse tilfælde endda i samarbejde med tyske tropper. Tyske flygtninge og soldater strømmede til øen og efter en aftale mellem modstandsbevægelsen og tyske myndigheder skulle tyske tropper holdes i lejre indtil de kunne afvæbnes af allierede styrker.

Men denne situation trak ud og Gerhard von Kamptz besluttede sig til fortsat ikke at overgive sig, fordi soldater og flygtninge stadig blev transporteret gennem Østersøen og så sent som 6. maj ankom den tyske general Rolf Wuthmann for at overtage evakueringsopgaverne.

General Richard Dewing var ankommet til Danmark den 5. maj med en lille britisk styrke og han havde instruks fra sin chef feltmarskal Bernard Montgomery om ikke at sende styrker til Bornholm. Briterne var bange for internationale komplikationer og man mente at vide, at Sovjetunionen var interesseret i øen.

Der gik endog rygter, som viste sig at være forkerte, om at Frihedsrådet havde lavet en aftale med Sovjetunionen om, at Bornholm skulle være sovjetisk. Situationen var temmelig uafklaret og Dewing holdt faktisk en styrke parat til evt. at overtage Bornholm.

Fra både den danske frihedsbevægelse, den tyske kommandant over Bornholm og den stedlige danske amtmand P. Chr. von Stemann forsøgte man at overtale briterne til at sende blot en lille styrke for at modtage den tyske overgivelse.

Svigtet af regeringen

Professor Bent Jensen har i sin bog »Den lange befrielse« (1996) dokumenteret dette spegede spil, hvor general Dewing afviste alle anmodninger. Årsagen var, at Dewings og Montgomerys chef, den amerikanske general Dwight D. Eisenhower, ikke var interesseret uden sovjetiske accept.

General Eisenhower anså ganske vist Bornholm for at være et vestligt anliggende, men han var ikke indstillet på at sende tropper dertil med mindre den danske regering udtrykkeligt bad om det. Den danske regering tøvede, men senere på dagen 7. maj slog man alligevel til og anmodede om vestlig indsats.

Men da var det for sent, for de sovjetiske bombardementer var i gang og Eisenhower valgte at forhøre sig i Moskva om, hvad man fra sovjetisk side mente.

Som Bent Jensen påviser, skyldtes Eisenhowers tilbageholdenhed ikke, at der var indgået en egentlig aftale med russerne om Bornholm, men at Eisenhower mente, at Bornholm lå i russisk operationsomrade og han ønskede ikke at udfordre russerne. Det spillede også en rolle for USAs tøven, at Frihedsrådets udsending i Moskva, Thomas Døssing, havde givet De Allierede grund til a tro, at der var en aftale om en russisk befrielse af Bornholm.

Thomas Døssing blev senere den danske regerings gesandt i Sovjetunionen og ulykken var, at denne mand i højere grad ønskede at tjene Sovjetunionens interesser end Danmarks.

Men bornholmerne blev først og fremmest svigtet af en svag dansk regering, som ikke varetog øens interesser. Bent Jensen dokumenterer, at regeringen udviste en alt for forsigtig småstatspolitik, hvor man ikke vovede at spille ud over for Stalin. Man lænede sig i stedet op af briterne, som ikke ønskede selvstædigt at tage et initiativ, fordi Bornholm ikke spillede en særlig stor rolle for dem og i længden blev briterne også ligefrem irriteret over den nølende danske stil.

Russiske bombardementer

Sovjetunionen havde imidlertid allerede dage forinden dette spil besluttet sig for at erobre Bornholm.

Den 7. maj bombede russerne både Nexø og Rønne. Hele dagen kastede russerne bomber og flyveblade, hvor man opfordrede tyskerne til at overgive sig. Imidlertid havde Gerhard von Kamptz ordre til kun at overgive sig til britiske myndigheder, så han nægtede at kapitulere til russerne. De alvorlige bombardementer medførte, at 10 bornholmere og flere tyskere mistede livet.

Dagen efter bombede sovjetiske fly igen og man evakuerede byerne for at undgå yderligere tab. De fik store materielle skader og godt 6.000 mennesker stod uden hus.

Gerhard von Kamptz politik var ikke uden betydning, for i disse sidste dage af krigen blev mere end to millioner tyskere transporteret vestpå gennem Østersøen. Det var først nu, at det rigtig gik op for resten af den danske befolkning, at Bornholms situation var anderledes end resten af Danmarks og man risikerede en sovjetisk besættelse.

Den 9. maj om eftermiddagen blev de første styrker landsat. Dagen forinden havde tyskerne totalkapituleret i Europa og 2. Verdenskrig i Europa var formelt forbi. Det betød, at den russiske landgang og den efterfølgende afvæbning af de tyske soldater foregik roligt uden vold. Også Gerhard von Kamptz accepterede nu at overgive sig til russerne.

Først 10. maj fik Eisenhower svar fra russerne og den besked var, at sovjetiske styrker allerede havde gjort landgang på Bornholm. Den Allierede passivitet betød altså, at Sovjetunionen kunne tage initiativet og erobre øen. Det var i virkeligheden en meget farlig situation for Bornholm og Danmark, for ingen kunne vide sig sikre på, at Sovjetunionen ikke ville beholde øen, som det senere skete for så mange andre lande, som Stalins tropper besatte.

Situationen med russiske tropper på Bornholm var foruroligende for bornholmerne.

Mens hele det øvrige land fester for freden og friheden, rammes Bornholm af en frygtelig katastrofe. Tirsdag den 8. maj nægter de tyske styrker på øen at kapitulere over for russerne, som derefter retter et voldsomt flyverangreb på byerne Rønne og Nexø, hvorefter den tyske kommanderende general Wothmann erklærer over for amtmand Stemann, at han har afgivet kapitulations-erklæring over for feltmarskal Montgomerys hære. Heldigvis er store dele af befolkningen, på initiativ af Frihedsrådets Lokalkomite og Statens Civile Luftværn, evakueret. Arkivfoto Fold sammen Læs mere Læs mere

Glemte Bornholm

Frihedsrådet appellerede til kongen om at sikre, at Bornholm blev bevaret som en del af kongeriget og øens amtmand von Stemann prøvede at få regeringen til at tilkendegive over for Sovjetunionen, at Bornholm tilhørte Danmark. Hverken kongen eller regeringen ønskede at modsætte sig russerne, og Bornholms besættelse blev ikke engang nævnt ved Rigsdagens åbning 9. maj.

Denne passivitet betød, at bornholmerne følte sig glemt af resten af Danmark.

Der blev ikke indgået skriftlige aftaler mellem Danmark og Moskva om den sovjetiske besættelse. Alle aftaler var mundtlige. Hver måned Bornholm var besat af de sovjetiske tropper, betalte den danske regering 2 mio. kroner til Sovjetunionen. Den russiske besættelse varede godt 11 måneder og de russiske tropper var på ca. 7000-8.000 mand.

De sovjetiske soldater holdt sig for det meste i deres forlægninger, men der skete uregelmæssigheder ofte pga. alkohol. Holdningen til den sovjetiske besættelsesmagt var hos de fleste bornholmere i begyndelsen overvejende positiv, men efterhånden som tiden gik, blev mange usikre på fremtiden.

Jesper Gaardskjær har dog i sin bog »Bornholm besat« (2012) sat et spørgsmåltegn ved denne fredsommelige udlægning af historien og forsøgt at dokumentere, at russernes adfærd var brutal, men at danske politikere og embedsmænd af frygt for Sovjetunionen bevidst nedspillede dette forhold.

Mens hele det øvrige land fester for freden og friheden, rammes Bornholm af en frygtelig katastrofe. Tirsdag den 8. maj nægter de tyske styrker på øen at kapitulere over for russerne, som derefter retter et voldsomt flyverangreb på byerne Rønne og Nexø. Arkivfoto. Fold sammen Læs mere Læs mere

Selv om den danske regering over for offentligheden gav indtryk af, at forhandlingerne med russerne var vanskelige, så viser Bent Jensen, at det var de ikke. Russerne trak sig tilbage uden problemer, fordi de kom til den vurdering, at besættelsen ikke gav politiske fordele.

Først i marts 1946 slap bonholmerne af med russerne. Efter britisk pres henvendte den danske regering sig forsigtigt i Moskva med et ydmygt forslag om, at Danmark nu kunne varetage øen selv. Den 24. marts 1946 rejste danske soldater med britisk udstyr til Bornholm og 5. april blev øen atter befriet.

Fra russisk side blev der ikke stillet betingelser, men alligevel nægtede den danske regering efter optagelsen i NATO at give NATO-tropper adgang. Således afviste den danske regering 1982 at lade et amerikansk militærorkester spille på øen og Bent Jensen ser denne politik som en overdreven ydmyghed over for den kommunistiske kæmpe.