Et helt lille træ var vokset ud igennem taget på det nedrivningstruede forhus. Alle vinduer var for længst smadrede og lukkede til med træplader, der ligesom husets gamle, røde mursten er overmalede med skødesløs graffiti i primært sort og hvidt. Og på gavlen glimtede bladguld fra seneste kunstperformance. Kreative kræfter havde dog planer med det gamle hus, men nu er det væk og snart erstattet af en ny boligblok i fem etager. Den røde træport ved siden af huset, der ledte ind til det, der indtil nu har været ét af Københavns sidste autentiske, kulturelle baggårdsmiljøer, er også væk. Rådmandsgade 34 er ved at blive forandret for altid.

Fremmedartede stemmer fra de mange polske håndværkere har siden efteråret fyldt området. De har længe været i gang med at bygge på de tre fem-etagers boligejendomme, der snart bogstaveligt talt vil lægge baggården i skygge hver eftermiddag fra nu af. Det var ellers hér, at den banebrydende skulptør Astrid Noack fra 1936 til 1950 levede og arbejdede i det lille, spartanske atelier, der fortsat – mod alle odds og med tak til brændende hjerter – står og pumper kunst, inspiration, dannelse og aktivisme ud i lokalområdet. Selve Astrid Noacks Atelier vil overleve. Men musikstudierne og de små garager med tilhørende finurlige og kreative personager, hele baggårdsmiljøet, har ikke megen tid at løb på, og vil ligesom forhuset snart blot være et minde. Det såkaldte fremskridt har sin helt egen rute stukket ud efter et markedslogisk kompas, og det lader til, at vi følger blindt den.

Ejendomspriserne i København er steget 46,2 procent siden 2012, og hovedstaden er på vej i en retning, hvor New York og London og til dels Oslo allerede er: boligmassen er overtaget af spekulanter, almindelige mennesker har ikke råd til at bo der, hele områder uden bopælspligt ligger delvist øde

Den moderne og døde storby

Københavns Kommune har en '2025-vision', hvoraf det fremgår, at »byens kontraster må aldrig blive så stærke, at vi har skabt et opdelt København.« Men ejendomspriserne i København er steget 46,2 procent siden 2012, og hovedstaden er på vej i en retning, hvor New York og London og til dels Oslo allerede er: boligmassen er overtaget af spekulanter, almindelige mennesker har ikke råd til at bo der, hele områder uden bopælspligt ligger delvist øde, fordi (evt. udenlandske) ejere sidder under sydens sol, og de kreative og kulturelle mennesker og miljøer er udstødt til byens periferier. Tilbage er retlinede, ensartede og moderne bykvarterer i glas og stål, der kun er tilgængelig for den økonomisk velstillede elite.

»Det ér et dilemma. Selvfølgelig skal byen udvikles og moderniseres, men vi skal også bevare vores kulturhistorie, små lejligheder og billige lokaler til selvstændige og kreative erhverv,« siger borgmester for miljø- og teknikforvaltningen i København, Ninna Hedeager Olsen, fra Enhedslisten. Hun stemte forgæves for en bevarelse af kulturmiljøet omkring Astrid Noacks Atelier. Socialdemokratiet udgjorde interessant nok sammen med den borgerlige fløj flertallet for en nedrivning.

»Det er efterhånden meget svært for mennesker med almindelige lønindtægter og den selvstændige ostehandler, skobutik og det brune værtshus at få det til at hænge sammen. Og selvfølgelig især for kreative miljøer, kunstnere, håndværkere, gallerister og musikere, der slet ikke har råd til at betale for at være i moderniserede lokaler,« siger Ninna Hedeager Olsen.

Hun peger også på, at det legendariske værthus Skindbuksen Kongens Nytorv nu er lukket.



»Det er kun de internationale kæder, der kan betale de nye huslejer. Der kommer sikkert endnu en burgerbar dér. Vi burde kunne regulere huslejerne bedre, fx i udvalgte områder, så vi sikrer os imod den himmelflugt, der er i gang,« siger Ninna Hedeager Olsen, der også ærgrer sig over, at det i lang tid er blevet for stort og for dyrt.

'Buy it, fix it, sell it' er deres motto, som de efter alt at dømme lever helt op til

»Det handler selvfølgelig også om, hvad der bygges af nyt. Der skal bygges mindre og billigere og uden, at alt ender i glas og stål,« siger hun, og peger også på, at der fortsat opføres nye, almene boliger. Mange af dem løber dog nemt op i 15.000-20.000 kroner i husleje om måneden for en standardbolig på tre-fire værelser. Astronomiske beløb for mange mennesker.

Farvel til 125 år gammelt atelierer

Hvor den nuværende stadsarkitekt, Camilla van Deurs, har valgt ikke at ville medvirke i denne artikel, så var den tidligere af slagsen, Jan Christiansen (stadsarkitekt 2001-2010), allerede i sommeren 2016 ude i Information med en advarsel: »Københavns største udfordring de kommende år er at sikre, at den geografiske afstand mellem rig og fattig vokser så lidt som muligt,« sagde han dengang. Den udfordring er kun blevet større siden. Mangfoldigheden i byen er på tilbagetog. Ikke kun kunstnere og skæve, kreative sjæle er udfordrede, det er lærere, sygeplejesker, politibetjente og andre med 'helt almindelige lønninger' også. Det er de blandt andet på grund af den amerikanske investeringsfond Blackstone, der i løbet af de seneste år har opkøbt op imod 150 ejendomme i København. 'Buy it, fix it, sell it' er deres motto, som de efter alt at dømme lever helt op til. De arbejder meget offensivt på at få lejere til at flytte ud, blandt andet ved meget vedholdende at tilbyde dem at købe dem ud, så de kan renovere og sætte huslejerne op. En af deres nyerhvervede ejendomme er Holckenhus (karreen Vester Voldgade, Dantes Plads, H.C. Andersens Boulevard, Stormgade). Som en af sine første handlinger har Blackstone ansøgt Københavns Kommune om tilladelse til nedlægge husets 13 unikke billedkunstner-atelierer, der har 125 år på bagen, med henblik på at etablere luksustaglejligheder i stedet for. Kunstneren Kaspar Bonnén er én af de kunstnere, der pt. har atelier i Holckenhus.

»Vi håber, at kommunen vælger et såkaldt paragraf-14 byggestop og laver bevarende lokalplan. Byen er ved at blive tømt for atelierpladser, og denne her slags får man igen aldrig igen. Det er både kulturhistorie og arbejdspladser, der fjernes,« siger han og opfordrer lokalpolitikerne til at tænke modigere og større.

»De skal turde træffe beslutninger, der holder liv i byen. De skal sørge for 'mellemrum' i byen, hvor der er plads til liv og skabelse på andre betingelser end de almindelige kvadratpriser. De har ansvaret for, at byen er et sted, hvor små erhvervsdrivende, håndværkere og kunstnere også kan leve og arbejde. Det vil nok ikke få Blackstone eller andre investeringsfonde til at løbe ud af byen igen, hvis politikerne vedtager en bevarende lokalplan for Holckenhus eller andre steder. Jeg synes, at det er mærkeligt, at politikerne sætter en kontraktlighed eller aftalepligt højere end byens sammensætning,« siger Kaspar Bonnén.

Han er medunderskriver af et brev til Københavns Kommune, der i skrivende stund behandler Blackstones ansøgning: »Med vores kendskab til ejendommen vil det være et markant kulturhistorisk tab for byen at tillade nybyggeri på tagetagen i den ejendom, hvor kunstnere som Marie og P.S. Krøyer har boet og udvirket nogle af deres mesterværker, hvor Zartmanns kendte malerskole lå, og hvor mange snese af danske kunstnere har udfoldet og stadig udfolder deres billedkunst. Derudover vil etableringen af taglejligheder, der vil kræve en markant hævning af taget, ødelægge ejendommens helhedsudtryk og -virkning midt i kulturaksen mellem Ny Carlsberg Glyptoteket på den ene side og Nationalmuseet, det nye bymuseum og Christiansborg Slot på den anden side,« hedder det blandt andet i brevet. Kommunens miljø- og teknikudvalg forventes at tage en beslutning angående Holckenhus inden udgangen af marts.

Over 25 års blind optur

Problemerne med gentrificeringen af København rækker dog ud over lokalpolitikken. Vi skal tilbage til midt i 1990'erne. Indtil da havde prisniveauet i landets hovedstad nemlig været stabilt.



Efter kraftige fald i fertilitetsraterne i 1980'erne kunne ingen forstille sig i begyndelsen af 1990'erne, at der skulle blive brug for flere boliger i København. Desuden flyttede folk jo dengang ud af den ramponerede hovedstad, det var dengang dyrere at bo i Odense, ligesom indvandringen til Danmark fortsat var moderat. Det kan i dag være helt umuligt at forstå, men det var god latin på bjerget, at der ikke var grund til at bygge nye lejligheder i hovedstaden. Og slet ikke små lejligheder – trenden med at nybygge til kernefamilien og ikke til singler eller fraskilte med børn har holdt helt til i dag! Sektoren blev derfor omstillet til, at eksisterende ejendomme skulle renoveres og vedligeholdes. En intens byfornyelse blev indledt. Det betød et farvel til mange lejligheder, fordi ejendomme enten blev revet helt ned (fx baghuse) eller små lejligheder blev lagt sammen til større.

Private investorer begyndte at komme til – og de gik kun bedre tider i møder. I 1991 blev en 'markedsleje' eller aftalt husleje udlejer og lejer imellem gjort muligt. Det gjorde det mere attraktivt at eje udlejningsejendomme. Priserne steg. I 1996 blev en ændring i boligreguleringsloven vedtaget (den i vidende kredse så kendte §5,2), hvorefter det blev til en endnu bedre forretning at renovere privatejede udlejningsejendomme. Priserne steg endnu mere. De afdragsfri flexlån, der blev gjort mulig i 2003, har bidraget til prisvæksten i det små, ligesom den faldende rente de sidste fem-otte år også har gjort sit. Priserne er fortsat med at stige.

Sideløbende har arbejdsmarkedet ændret sig på måder, der åbenbart heller ikke var til at forudse. København er ikke kun er vokset befolkningsmæssigt siden årtusindeskiftet, men har også ændret sig fra at være en arbejderby til en by domineret af vidensarbejdere med gode indkomster.



Der er med andre ord blevet nybygget for lidt og for stort (90-100m2) i over 25 år, hvilket man har opdaget alt for sent. Nu er der slået bak politisk, det er nu muligt at bygge mindre (60-70m2), men det kommer til at tage år, før det viser sig i bybilledet. Først når der er lejligheder nok – og i et rigtigt mix imellem ejer-, andels, leje- og almennyttige lejligheder – vil priserne begynde at stabilisere sig.

Jesper Koefoed-Melson har om nogen mærket presset på de kunstneriske og kulturelle miljøer. Han har i en årrække været en central figur i skabelsen af kreative og kunstneriske åndehuller som Ballonparken, A-Huset, Bolsjefabrikken og Prags Boulevard 43, der alle har haft til huse i gamle og slidte ejendomme.

»Der bliver løbende færre af den slags steder. Der er intet, der får lov til at stå tomt længere. Alt nedrives hurtigt og nyt bygges op med tanke på så høje lejeindtægter som muligt så hurtigt som muligt. De kunstneriske og kreative miljøer presses ud i periferien. Der er ikke flere 'mellemrum' i byen til steder, der er uden for markedskræfternes vilkår,« siger han. Turisme og kommercielle interesser vægtes højt af kommunen på bekostning af lokalforankrede skaberkulturer, ifølge Jesper Koefoed-Melson.

»Kommunen vil officielt gerne have en 'by med kant', men tilliden til både developere og politikerne bliver mindre og mindre. Deres arbejde for en mangfoldig by med dynamiske og blandede områder er jo helt uden blik for at opdyrke de skabende miljøer, der med tiden kan ende med at kunne understøtte sig selv. Der er ingen langsigtede planer,« siger han. Han håber nu, at en folkelig bevægelse kan give markedet modspil.

»I Tyskland er de længere end os med fx at organisere sig i byggefællesskaber, så beboere selv kan forvalte ejerskabet af og områderne omkring deres boliger – oven i købet med bæredygtighed for øje og til lavere leje. På den måde har kunstneriske fællesskaber skabt livsmuligheder for sig selv i Berlin. Det må vi gøre hér også,« siger han. Han opfordrer, ligesom Kaspar Bonnén, samtidigt kommunalpolitikerne til i det mindste at få flere lokalplaner på plads.

Opråb til Christiansborg

Ninna Hedeager Olsen pointerer, at kommunen ifølge Københavns planlov fra 2015 kan kræve, at der skal bygges op mod 25 procent almene boliger i nye boligområder. En vigtig pointe, fordi en stor del af de mange nye boligbyggerier i hovedstaden hovedsagelig bliver opført af private grundejere, der køber grundene af kommunen. Men hele byen er ikke dækket – områderne omkring både Holckenhus og Astrid Noacks Atelier er fx slet ikke omfattet af en lokalplan.

»Rigtigt. På dét punkt har vi ikke været hurtigt og bredt nok ude,« siger Ninna Hedeager Olsen, der bedyrer, at hun lægger sig i selen for, at det sker nu. Hun efterlyser dog samtidig handling fra Folketinget.

»Vi kommer til kort som lokalpolitikere og har brug for lovgivning fra Christiansborg. Rundt omkring i Europa er man begyndt med lovgivning at beskytte sine boliger og byer, fx i Berlin. Vi lokalpolitikere mangler værktøjer, som det er nu,« siger hun.

Måske bliver hendes ønske imødekommet. Det forlyder i hvert fald, at både Socialdemokratiet og Dansk Folkeparti rumsterer med planer, der kan sætte gentrificeringen af hovedstaden ned i tempo. Det haster åbenlyst. Det er påfaldende, at hovedstaden er til salg for højestbydende samtidigt med, at det lovgivningsmæssigt fortsat er sådan, at udlændinge ikke kan erhverve sig sommerhuse i Danmark.

På Enghavevej på Vesterbro var der indtil for kort tid siden en grøn port ind til nr. 12. Den er væk nu. Faktisk er alle de huse, der lå ud til Enghavevej på strækningen 4-14 væk, ligesom alle baghusene er det. Slagtergårdene er nemlig som bekendt blevet revet ned med kommunens velsignelse (sanktioneret af samme borgerlige flertal plus Socialdemokratiet, som var for nedrivningen af kulturmiljøet omkring Astrid Noacks Atelier). Her var ellers et kreativt og musisk miljø i de gamle, lave bygninger, der var nogle af de sidste rester af det gamle Vesterbro, hvor man boede og havde erhverv samme sted. Gårdene blev oprindeligt opført i 1860-erne som slagtergårde, hvor slagterne havde slagteri i baghuset og boede i forhuset. Storm P boede i øvrigt i nr. 10 som barn. Nu står kun en gammel, flot skorsten tilbage på den blotlagte byggetomt. En gul bulldozer holder stille som en ventende dinosaur. Her på det centrale Vesterbro skal også bygges nye og store lejligheder.