Midt i en klimatid er klimakreditter og forskellige former for klimakompensation eller -aflad blevet populære redskaber, som flere bruger til at sænke deres udledning af skadelige drivhusgasser. Det letter både på samvittigheden og på virksomheders grønne bundlinje.

Stater og selskaber har i årevis shoppet klimaaflad via mere eller mindre troværdige projekter i ind- og udland, men også klimabevidste forbrugere, som ønsker grønnere indkøbsmuligheder, er begyndt at se sig om efter klimakompensation. Enhver virksomhed med grøn indstilling (eller blot respekt for udbud og efterspørgsel) leder i dag efter måder at sænke deres udledninger af skadelige drivhusgasser på.

Ideen om at ’trække Co 2 fra’ lokker mange: Ved at lade andre udlede mindre eller oprette projekter, der suger Co 2 ud af atmosfæren, kan man således selv fortsætte sin udledning ’uden regning’.

Sådan er i al fald tankegangen bag systemet med klimakreditter og -kompensationen, som står på ryggen af beslutninger i Kyoto-aftalen i begyndelsen af 1990’erne. Her blev kvotesystemet lavet efter et ønske fra blandt andre USA, der var et af de lande, der gerne ville betale for sine udledninger ved at lade andre sænke deres.

Spørgsmålet er, hvordan systemet har udviklet sig og fungerer i dag? For forbrugerne, for virksomheder og for stater?

Får vi virkelig mindre CO 2 i atmosfæren af kreditter og kompensation? Eller understøtter verdenssamfundet reelt et system, der ikke altid virker efter hensigten og måske nogle gange er direkte skadeligt for klimaet? Kan virksomheder og forbrugerne stole på, at den klimakompensation, de betaler, også ender i mindre udledning?

Politiken har de seneste måneder undersøgt forskellige aspekter af systemerne med klimakreditter og klimakompensation. Som det første medie kortlægger vi alle danske køb af klimakreditter. Og vi følger konkrete projekter for at se, hvorvidt løfterne bliver holdt.

Klimabedraget

I dag sætter vi gang i en ny undersøgende serie, som vi kalder ’Klimabedraget’. Det hedder den, fordi vores undersøgelser afslører et betydeligt rum for kreativ bogføring og endda snyd.

Når projekter påstår at sænke udledninger eller faldbyder Co 2 -neutalitet, men det reelt ikke sker eller måske endda samlet set øger udledningerne, er det til stor skade for klimaet. Samtidig bliver den globale offentlighed fastholdt i en tro på, at systemet faktisk virker efter hensigten. Det betyder, at danske og internationale politikere bliver mindre ansvarlige for at handle og lave systemet helt om eller regulere det hårdere – for hvem skal kræve handling af politikere, når problemernes omfang er underbelyste for den bredere offentlighed?

Derfor er det vigtigt at sætte fokus på, hvordan nogle af disse projekter i virkeligheden hænger sammen.

Vi begynder ’Klimabedraget’ i dag med historien om en dansk forretningsmand, der har set potentialet i at sælge grønt aflad til virksomheder, som i god tro derefter har kaldt deres produktion CO 2 -neutral.

Vi fortsætter de kommende uger med at brede undersøgelsen ud til andre aspekter af klimakompensation og kreditter på virksomheds- og statsniveau.

Det system, som verden skabte i Kyoto i 1990’erne, er i dag vokset til et uigennemskueligt net af diverse klimakreditter og -kompensationer, som samlet set ikke virker efter hensigten og ikke mindsker udledningen af drivhusgasser i det omfang, det var tiltænkt.

Nogle projekter virker uomtvisteligt og er skabt i god tro. Det gør det endnu mere kritisabelt med projekter, der ikke holder, hvad de lover.

I en tid, hvor klimaet er blevet big business, vokser risikoen for, at virksomheder, forbrugere og verdens fremtid bliver holdt for nar med dramatiske konsekvenser i form af højere temperaturer til følge.

Vi håber med denne artikelserie at kaste lys over dunkle områder af Danmarks og verdens klimapolitik. Håbet er at bidrage til en debat, hvor klimaet i højere grad får det, som det bliver lovet.