Populismen er vor tids spøgelse. Uanset hvorhen vi kigger, uanset om det er i Europa eller i USA, ser vi det samme: Et oprør mod de politiske, kulturelle og økonomiske eliter og nærmere bestemt afvisningen af en liberal globalisme, der har domineret politisk og ideologisk tænkning siden Den Kolde Krigs afslutning.

Der er ikke så få, der mener, at populismen er et alvorligt problem, fordi den udfordrer vores politiske og økonomiske regimes legitimitet, manøvremuligheder og stabilitet.

Den danske oversættelse af historikeren Jan Werner-Müllers Hvad er Populisme? er frisk fra tryk fra Informations forlag, og tidligere i år skabte journalisten Anne Applebaum overskrifter, da hun profeterede, at verden, som vi kender den, ville styrte i grus, hvis briterne stemte for Brexit, amerikanerne valgte Donald Trump, og franskmændene stemte Front National.

Tænker man som Applebaum – og delvist som Müller – må opgaven være at mane populismen i jorden. Og det er der unægteligt en væsentlig pointe i. I hvert fald ville det være et udslag af dyb letsindighed, hvis ikke man var på vagt over for udsigten til en præsident Trump eller et Frankrig domineret af Front National.

Men det virkelige spørgsmål er, om det ikke også er udtryk for en farlig letsindighed at se populismen som problemets kerne? For hvad nu, hvis populismen ikke bare er en uforklarlig ideologisk perversion, men en indikation på reelle problemer i den liberale globalisme, som den er et oprør imod?

Den antikke lektie

Her kan det, som så ofte før, være fornuftigt at anlægge et historisk perspektiv, og det er netop, hvad historikeren Barry Strauss har gjort i et essay i tidsskriftet The New Criterion.

Strauss’ artikel beskæftiger sig med den romerske republiks lange dødskamp i årene fra det andet århundrede til 27 f.Kr. Det tankevækkende i Strauss’ skildring er ligheden mellem nu og dengang. I takt med at Romerriget havde ekspanderet, underlagt sig nye territorier og var blevet den dominerende magt i den kendte verden, var den sociale sammenhængskraft gået fløjten.

Julius Cæsar i spidsen for sin hær på vej over floden Rubicon i Italien. Julius Cæsar nægtede at følge senatets ordre og afgive kommandoen over sine legioner, og da han overskred Rubicon 49 f.Kr., kastede han riget ud i borgerkrig. Herefter var der kun Republikkens højlydte dødsrallen tilbage. AP

Med ekspansionen flød enorm velstand ind i lommerne på Republikkens overklasse, der langsomt men sikkert trængte de mindre jordbesiddere væk fra de gode jorder, samtidig med at de i kraft af deres kontrol med det politiske system reelt stjal Republikkens offentligt ejede jord, hvor småbønderne førhen havde sendt deres kvæg hen for at græsse.

Det var ellers småbønderne, der var rygraden i Republikkens imponerende militære magt, for den romerske bonde var på en gang landmand og soldat. Det var netop dem, der var draget ud og havde lagt verden for Roms fødder. Når de vendte hjem, måtte de ikke sjældent erfare, at de havde mistet deres gård og jord til rige godsejere. Den sociale kontrakt, der havde bundet det romerske samfund sammen, var revet itu.

Oprøret mod eliten

Det var på den baggrund, at folketribunen Tiberius Gracchus i 133 f.Kr. indledte en kamp for omfattende jordreformer til fordel for småbønderne og det voksende jordløse proletariat. Ifølge Strauss var Gracchus en slags proto-populist. For han så stort på den romerske forfatning, og i stedet anvendte kombinationen af folkemagt og rå brutalitet til at realisere sine planer, der var en åben krigserklæring mod samfundets elite, hvis politiske magtbastion var Roms senat.

Hvad der fulgte, var næsten uundgåeligt: Inden længe var konflikten eskaleret, og ved et voldeligt sammenstød mellem Gracchus’ og senatets tilhængere, blev Tiberius Gracchus banket til døde.

Mordet på Gracchus blev ikke afslutningen på den anti-elitære proto-populisme, men indvarslede en lang epoke, hvor Republikkens vigtigste skillelinje kom til at gå mellem proto-populisterne, der blev kaldt popularer, og eliten, der kaldte sig selv optimater, det vil sige ’de bedste mænd’. Strauss beskriver optimaternes konstitutionelle grundsyn således:

»Optimaterne mente, at en snæver elite, baseret på velstand, herkomst og offentlig fortjeneste, skulle herske … Optimaterne foretrak, at det jævne folk og deres politiske institutioner kun skulle besidde begrænset magt.«

Dette var i overensstemmelse med Roms forfatning, som den nu engang blev praktiseret. Derfor kunne optimaterne se sig selv som vogtere af den hævdvundne orden og frihed. Deres dygtigste talsmand, Marcus Tullius Cicero, forsvarede i Republikkens tusmørke indædt Roms blandede forfatning mod det, han så som magtbrynde og overgreb fra ærgerrige demagoger, ofte af fornem byrd, der brugte det jævne folks vrede til at fremme deres egne politiske ambitioner.

Republikkens fald

Gang på gang dukkede popular-førere op og udfordrede senatets magt. Og gang på gang blev de slået ned og myrdet. Men trolden var ude af æsken, og medens fraktionerne sloges om magten, skred opløsningen af Republikken ubønhørligt frem. Trin for trin og demagog for demagog gled magten ud af politikernes hænder og over til ambitiøse hærførere.

Reelt set var det hele forbi, da den sidste af de store popularer, Gaius Julius Cæsar, efter at have underlagt sig Gallien nægtede at følge senatets ordre og afgive kommandoen over sine legioner. Han overskred Rubicon 49 f.Kr. og kastede riget ud i borgerkrig. Herefter var det kun Republikkens højlydte dødsrallen, man bevidnede.

Cæsars ’arving’, Augustus, gjorde en ende på det 27 f.Kr. Den ældgamle romerske forfatning fik nu kun lov at bestå af navn, mens de politiske institutioner og embeder blev tømt for indhold. Frem til Romerrigets fald i 476 e.Kr. var riget et monarki, hvor magten lå hos kejseren og hæren.

Hvorfor gik det sådan, og kunne det være endt anderledes? Dette spørgsmål rejser Strauss og peger på, at det faktisk var de problemer, som Gracchus ville løse, der havde undergravet den romerske republik. Jordreform var nødvendigt, men den romerske elite havde affejet kravet som populisme. Eliten var villig til at gamble med samfundets fremtid på grund af sine egne kortsigtede økonomiske interesser. Strauss konkluderer:

»Det var et dårligt sats. Fraværet af landreform betød i sidste ende, at de romerske legioner blev forvandlet fra en hær af småbønder til en hær af jordløse proletarer. De havde ikke længere ejendom og et lod i samfundet, men de havde sværd … og således gik Rom fra en epoke under senatet og dets loyale hærførere som Cato og Scipio til en ny under førere og diktatorer som Marius, Sulla, Pompejus og Cæsar.«

Elitens svigt

Hvad har alt dette med os at gøre? Rigtig meget, hvis man spørger Strauss. For forløbet op til Republikkens fald understreger, at det ikke er populismen i sig selv, der er problemet, men derimod elitens svar på den. Når en elite – med Strauss’ ord – er korrupt eller snæversynet og nægter at anerkende folkets legitime krav, ja så er det folkets legitime ret at udfordre eliten. Ansvaret for den romerske republiks fald og de vestlige demokratiers legitimitetskrise ligger hos eliten.

Forstandige eliter må ifølge Strauss tage populisme som et wake-up-call. I stedet for at møde populisme med en attitude, der siger »problemer, hvilke problemer?«, må de spørge ind til de bekymringer, der giver populismen næring. Det indbefatter erkendelsen af, at populisme er noget, der må inviteres med ind i samtalen, ikke noget, der skal udskammes eller inddæmmes.

Populisme er ikke en sygdom, men et symptom. Ja, måske gennemlever vi ikke en krise med populismen, men en krise med eliten, det moderne rodløse Davos-menneske, som administrerer stater, organisationer og virksomheder uden blik for det lokale, rodfæstede og kontingente.

Optimaterne lærte det aldrig, og prisen blev Republikkens sammenbrud. Vor tids globalistiske eliter har stadig mulighed for at lægge øret til og justere kursen, inden de vestlige demokratier slår ind på en kurs, der leder mod krise eller ligefrem undergang og cæsarisme.

Christian Egander Skov er ph.d. og redaktør ved Årsskriftet Critique