Austatud lugeja

Heast alustades. Õiguskantsleri ametkond on möödunud ülevaateaastal – 2018. aasta 1. septembrist kuni 2019. aasta 31. augustini – kohanud kõikjal Eestis ametnikke, kes teevad oma tööd just nii, nagu peab: pühendunult, mõistes vastutust inimeste probleemide sisulise lahendajana, mitte ükskõikse, ara ja laisa menetlejana. Aeg-ajalt kõlavad halvustavad üldistused pole õiglased. Sama käib Riigikogu ja valitsuse liikmete kohta: paljud neist tegutsevad siiralt Eesti hea käekäigu nimel.

Ametnike ja poliitikute tööalaseid vigu hinnates tuleks hukka mõista teadlikud kuritarvitused ja tegematajätmised, mis tulevad eelkõige laiskusest, hirmust ja südametunnistuse puudulikkusest. Kui aga eksimuse taga on valearvestus või -info, peaks hukkamõistu asemel tunnustama julgust viga parandada. Siin saame me kõik parastava suhtumise muutmiseks palju ära teha. Just hirm meelepaha ees kehutab vigu eitama ning inimeste heaolu ja meelerahu arvel kujuteldavat mundriau kaitsma.

Näiteks pole Eesti riigil ainsatki head põhjust heausksetelt inimestelt pärast paljusid aastaid ootamatult sünnijärgset kodakondsust ära võtta. Kui kodanik ei ole riigile valetanud, siis miks tema elukorraldus ootamatult uppi lüüa? Avalikkuse ette jõudis Abhaasia eestlaste mure: tegu on tüüpnäitega inimese taandamisest ühikuks, laastuks, mis raietöö käigus justkui võikski lennata. Ometi on alati võimalik leida inimest säästev lahendus.

Ühikuna, mitte väärtusliku inimesena, vaadatakse liiga sageli puuetega inimesi, eakaid ja kasvuraskustega lapsi. Ja mitte ainult neid, vaid ka näiteks maa- ja metsaomanikke, kes ootavad aastaid riigi või kohaliku omavalitsuse otsust kaitseala loomise kohta, ilma et neil oleks võimalust selle ooteaja vältel oma maad ja metsa kasutada.

«See on näide, kuidas mõne üksikjuhtumi käsitlemine kulutab aastate jooksul paljude riigiasutuste ressurssi, mida saaks kasutada mõistlikumalt» (tõlge: pidime raiskama aega ühe pere kaevuloo peale).

Sellise vastuse saime pärast seda, kui olime kuude kaupa palunud välja selgitada, kust said nitraadid inimese kaevuvette, ja kui selgust pole, aidata rajada sobiv kaev, nagu seadus ette näeb. Tegu ei ole üheainsa pere murega. Kui räägitakse vajadusest hoida elu alles ka väljaspool suuremaid keskusi, saavad sellistest «pisiasjadest» tegelikult suured ja võib-olla ka määravad asjad.

Mitmel puhul oleme kuulnud, et võiksime ju seda inimest aidata (ehk siis seadust täita!), aga sel juhul hakkavad teised sedasama tahtma. Olgu näiteks seesama kaevulugu või lift muinsuskaitsealuses majas või ka omanike, keskkonnakaitse ja muinsuskaitse huvide kaalumine väärtuslike paisude säilimise üle otsustades, nii et leitaks mõistlik ja õiglane lahendus − kui tarvis, siis erandlik.

Kõlab uskumatult, ent on paraku tõsi. Eks nii olegi: avalik võim peab tõesti seadust täitma. Kui uut kaevu või lifti on vaja ning seda ehitades ei rikuta seadusi, peab inimene selle saama.