Ovaj tekst objavljen je u Magazinu Jutarnjeg lista pod naslovom Kako je bankrotirao hrvatski mirovinski sustav i zašto će naše penzije biti 700 kuna, a napisan je u suradnji sa blogom Kapitalac.

Proteklog tjedna na Vladinom profilu društvene mreže Facebook pojavio se sarkastičan ali zanimljiv komentar građanina povodom objave ministra Mrsića o pomicanju dobne granice ulaska u mirovinu sa 65 na 67 godina starosti. Komentar glasi:

Ja bih volio da 67-godišnji vozač hitne pomoći dođe M. Mrsiću u trenucima njegove najveće nevolje i da ga zajedno sa 67-godišnjim tehničarem i 67-godišnjim liječnikom vozi u bolnicu kroz grad, izbjegavajući pritom dostavna vozila, autobuse i tramvaje koje voze 67-godišnji vozači, da ga na šalteru zaprimi 67-godišnja medicinska sestra, da ga na CT vozi 67-godišnji tehničar, da ga operira 67-godišnji kirurg, a previja ga 67-godišnja sestra na intenzivnoj… Napokon, M. Mrsić je iz zdravstvene branše, zna on najbolje.

U kratkom roku komentar je postao vrlo popularan.

Zamijenimo u tom komentaru, eksperimenta radi, najavljenu brojku 67 sa brojkom od 65 godina koja predstavlja aktualnu dobnu granicu odlaska u mirovinu:

Ja bih volio da 65-godišnji vozač hitne pomoći dođe M. Mrsiću u trenucima njegove najveće nevolje i da ga zajedno sa 65-godišnjim tehničarem i 65-godišnjim liječnikom vozi u bolnicu kroz grad, izbjegavajući pritom dostavna vozila, autobuse i tramvaje koje voze 65-godišnji vozači, da ga na šalteru zaprimi 65-godišnja medicinska sestra, da ga na CT vozi 65-godišnji tehničar, da ga operira 65-godišnji kirurg, a previja ga 65-godišnja sestra na intenzivnoj… Napokon, M. Mrsić je iz zdravstvene branše, zna on najbolje.

Uzmemo li u obzir efekt supstitucije možemo bez mnogo razmišljanja zaključiti da je priča o 67-godišnjacima usporediva sa današnjim položajem 65. godišnjaka, barem u onom smislu ili u ironiji na koju pažnju pokušava skrenuti autor tog komentara.

Koliko danas ima zaposlenih građana starijih od 65 godina? Prema podatcima HZMO-a vidljivo je da osiguranika mirovinskog fonda, samim time zaposlenih građana, starijih od 65 godina ima 10.019, što čini tek 0,7% ukupnog broja zaposlenih.

Onih iznad 67 godina starosti, koji su u aktivnom radnom odnosu, stoga sasvim logično ima još i manje. Strahovati od scenarija u kojem će se pomicanjem dobne granice sa 65 na 67 godina odjednom na ulicama naći masa vremešnih radnika jest glupost, ali mnogi su očito uvjereni da je takav scenarij moguć.

Iako, gledano iz komentatorovog kuta, bilo bi fantastično živjeti u svijetu u kojem svi građani stariji od 67 godina još uvijek rade, jer to bi značilo da su zdraviji od današnjeg prosjeka ljudi te dobi, ali i da rade i svi mlađi od njih. No to je pod kapom socijalne vlade, ili vlade koje druge kolektivističke orijentacije kakve vladaju ovim prostorima unatrag 20 i više godina, nemoguće. Kolektivistička vlast, naročito lijeva, potiče ljude da na razne načine svoj radni vijek završe ranije, pa tako u prosjeku građani u mirovinu odlaze sa jedva navršenih 30 godina radnog staža. U okviru mirovinskog sustava vlast građanima nudi nebrojene oblike prijevremenog umirovljenja, iako je puna starosna mirovina postavljena na 35 godina radnog staža.

Vremešne radnike nećemo gledani niti zbog stanja u zdravstvenom sustavu čije će se bolničke dugove ove godine sanirati sa 5 milijardi HRK iz državnog proračuna (oporezovani novac građana) unatoč izdvajanjima kroz doprinose, a neodrživo stanje dodatno pogoršava i novi kolektivni ugovor u zdravstvu koji se počeo primjenjivati u siječnju.

Od ukupnog broja umirovljenika, koji je krajem prosinca iznosio rekordnih 1.217.692, povlaštene mirovine prima 166.226 umirovljenika (13,6%), a invalidske mirovine 248.538 umirovljenika (20%). Prosječan iznos povlaštenih mirovina je cca. 4.020HRK, dok “obični” umirovljenici, koji su pravo na mirovinu ostvarili prema zakonima o mirovinskom osiguranju, u prosjeku primaju 2.184HRK.

Povlaštene mirovine tako su u prosjeku preko 80% više od običnih, a njih primaju branitelji (kako domovinskog rata, tako i pripadnici HVO-a, NOR-a, domobrani, partizani, umirovljeni saborski zastupnici, suci ustavnog suda, članovi vlada itd.).

Masa povlaštenih mirovina na godišnjoj razini je nešto iznad 8 milijardi HRK. Primjera radi Hrvatski Telekom d.d. je u 2011. godini ostvario 8 milijardi HRK prihoda. Taj iznos čine svi naplaćeni računi od 2,4 milijuna mobilnih pretplatnika (uključujući prepaid korisnike – bonovi), zbrojeno sa prihodima od 1,2 milijuna fiksnih telefona, zbrojeno sa 640.000 ADSL korisnika te ostalih usluga. Nakon troškova i oporezivanja HT-ovu dobit možete pomnožiti sa 4 da biste dobili iznos koji prime ove povlaštene skupine u istom periodu. Dodajte još i invalidske mirovine (5,8 milijardi HRK) i tu ste negdje vrlo blizu Konzumovih godišnjih prihoda. Usporedba ne služi da bi se direktno povezali prihodi navedenih tvrtki i mirovina, već samo za osjećaj o kakvoj količini novca se tu radi.

U okvir mirovina spadaju još razne privilegije i povlastice koje se isplaćuju na njih (zaštitni dodatak, tjelesno oštećenje, doplatak za njegu itd.), a sve redom objavljuje HZMO u svojim „Statističkim informacijama“ koje se mogu pronaći na njihovoj internetskoj stranici.

Kako god priču o mirovinskom sustavu okrenuli i koliko god su njegovi korisnici legitimni nikako se ne može osporiti da se zapravo radi o običnom ponzi sustavu, piramidalnom sustavu koji da bi opstao nužno mora povećavati bazu, u ovom slučaju to su zaposleni građani ujedno i osiguranici, te prirast uplata da bi zadovoljila najmanji broj povlačenja i to male skupine korisnika na samom kraju životnog vijeka.

U proteklim godinama bilježimo konstantan porast broja umirovljenika, dok se broj osiguranika, dakle onih koji trenutno rade i uplaćuju u fond, smanjuje iz godine u godinu. Iako u periodu od 2000. do 2008. bilježimo ukupan rast osiguranika, taj broj može biti zavaravajući, jer u obzir uzima i osiguranike čija plaća se isplaćuje iz proračuna.

Osiguranika je u prosincu 2012. bilo 1,43 milijuna, a primatelja mirovina 1,21 milijun. Omjer ta dva broja daje onaj poznati omjer od 1,18:1 o kojem se govori u medijima i koji govori jedino o tome kako u fond još uvijek uplaćuje više ljudi nego što ih iz njega povlači. Osim usporedbe aktualnog broja osiguranika i broja primatelja mirovina bitno vidjeti koliki se to novac odvaja na postojeće mirovine kako bismo uvidjeli prikrivene znakove neodrživosti tog sustava.

Ukoliko usporedimo prihode i rashode mirovinskog sustava, vidjet ćemo da su samo u 2011. troškovi mirovina iznosili 35,6 milijardi kuna, dok su prihodi od doprinosa iznosili tek 19 milijardi. Razliku je pokrila država, ili točnije rečeno – porezni obveznici.

Drugim riječima, rastući deficit mirovinskog sustava sve izdašnijim plaćanjem poreza popunjavaju isti oni ljudi koji već uplaćuju u mirovinski sustav. Iako je ministar Mrsić nedavno izjavio kako je sa sustavom sve u redu, hrvatski mirovinski sustav bankrotirao je još prije 2004., a na aparatima ga održavaju ta golema dodatna izdvajanja poreznih obveznika, koja svake godine predstavljaju sve veći udio u sumi isplaćenih mirovina. Tako su 2011. godine ta dodatna izdvajanja iznosila 46% ukupnog troška mirovinskog sustava, tj. za svakih 100 kuna koje ste dali za mirovine, platili ste dodatnih 85 kuna kroz neki oblik općih poreza za saniranje i održanje mirovinskog sustava na životu.

Još jedan pokazatelj nemogućnosti spašavanja mirovinskog sustava kakvog danas poznajemo jest činjenica da je za održanje takvog stanja potreban odnos radnika i umirovljenika 2,1:1, što znači da za trenutnih 1,2 milijuna korisnika mirovine moramo imati više od 2,5 milijuna radnika. Sa ukupnim brojem zaposlenih od 1,3 milijuna i nezaposlenih 373 tisuće građana, uočavamo kako nam za održanje sustava uz trenutan broj umirovljenika nedostaje gotovo 830 tisuća radnika uz punu zaposlenost. Kad ste zadnji put vidjeli program neke stranke koja obećaje nešto slično? No to nije sve. Stvarno stanje još je gore kada iz brojke zaposlenih izuzmemo sve zaposlene u državnom i javnom sektoru čije plaće se isplaćuju iz proračunskih sredstava, a poznato je kako se proračun puni oporezovanom dobiti i dohotcima u realnom sektoru.

Uz sve veću nezaposlenost ponzi mirovinski sustav suočava se sa trenutkom u kojem njegova baza ne bilježi prirast nužan za održanje (iako vlast može manipulirati proračunskim sredstvima pretakanjem u fond iz drugih izvora). Logičan je stoga očajnički potez ministra da korigira starosni kriterij za te dvije godine. Svjestan je kako ni te dvije godine nisu dugoročno rješenje. Sustav bi se mogao održati kada bi se granica pomaknula daleko iznad 67 godina starosti čime bi se zakinulo mnoge koji te godine ne dožive, no sada je to socijalno pitanje i pitanje stečenih prava, ali i političko pitanje koje bi se prelomilo na izbornim rezultatima ukoliko bi se umirovljenike zakinulo za stečena prava. Te dvije godine tako su promišljeno izbalansiran kompromis. Pogledamo li podatak o prosječnom vremenu korištenja mirovine, kada već jednom postanete umirovljenik, taj pomak od dvije godine otkriva značajan utjecaj na rashodnovnu stranu. Prosječno vrijeme korištenja starosne mirovine je 19 godina, obiteljske 17, a invalidske 19,05 godina. Relativno povećanje dobne granice, koje predlaže ministar, jest 3% (sa 65 na 67 godina), ali promatramo li drugu stranu, dakle vrijeme korištenja mirovine te dvije godine smanjit će njegovo prosječno trajanje sa 19 na 17, odnosno sa 17 na 15 i 19,05 na 17,05 godina. U masi fondovskog novca to je ušteda od preko 10%.

Ministar će pokušati riješiti problem nelegitimno ostvarenih mirovina, a koliko će biti dosljedan i uspješan u tome možda ćemo i doznati s vremenom. Možda efekte eventualnih akcija nećemo ni primijetiti jer krivulje broja osiguranika i korisnika su već godinama preblizu i približavaju se sve više iz dana u dan.

Prava drama počet će kada se masa danas mladih ljudi koja razmišlja poput autora navoda s početka teksta bude htjela umiroviti. U ovom trenutku svjedočimo podatku o stopi nezaposlenosti od 21,9% međutim u dobnim skupinama mladih i radno sposobnih građana do 34 godine starosti nalazi se nevjerojatnih 43% nezaposlenih!

Osobito zabrinjavajuća skupina je od 15-19 godina sa 2,6x više nezaposlenih nego zaposlenih, iako treba prihvatiti mogućnost da navedeni još uvijek koriste mogućnost života u roditeljskom domu. Pripadnici skupine od 20-24 godine nezaposleni su 72%, a od 25-29 godina starosti 30%. U svakom od navedenih podataka radi se o radno sposobnom stanovništvu koje je završilo formalno obrazovanje.

Demografski podatci evidentno ukazuju da se problem održivosti postojećeg sustava intenzivira jer će ovi nepovoljni omjeri, uz održanje postojeće negativne ekonomske i političke klime, kliziti prema višim dobnim skupinama, a s obzirom da nas se rađa sve manje, te sve više ljudi traži spas bježeći preko granice u civiliziranije kapitalističke zemlje, možemo očekivati da će nasljednika tih skupina osiguranika biti još i manje, a omjer u budućnosti još nepovoljniji.

Neki novi ministar će pomicati granicu odlaska u mirovinu na 70 godina, pa i preko toga, a članovi društvenih mreža sakupljati „lajkove“ na svoje populističke i nepromišljene izjave. Njih trenutno 36% nezaposlenih sada želi da se dobna granica ulaska u mirovinu spusti, a ne povisi, kako to radi ministar kojega su stali kritizirati, iako je očito da svojim nesudjelovanjem u fondu zapravo ne traže svoja stečena prava već privilegiju da u nekom novcu uživaju u starosti, na račun nekog drugog čovjeka, najbolje bogataša kojega se može iscijediti i sa 102% poreza (nije greška) kako je nekada to činio i Olaf Palme odabranim Šveđanima.

U svemu navedenom nije dotaknut ni problem međusobnog odnosa I. i II. mirovinskog stupa, čime bi se argumenti o neodrživosti ponzi mirovinskog sustava dodatno intenzivirali. Naime trenutni osiguranici odvajaju 15% svoje bruto plaće za I. stup, tzv. međugeneracijsku solidarnost, dok za vlastite mirovine odvajaju tek 5% vlastitog novca. To je 3 puta manje. Ako se danas jedva preživljava sa prosječnih 2.184HRK mirovine, kako će ovima biti sutra sa 3 puta manje tj. prosječno 728HRK?

Sustav međugeneracijske solidarnosti u svojoj osnovi predstavlja transfer novca od trenutih radnika prema trenutnim umirovljenicima, a ne kapitaliziranu štednju za starost kako se predstavlja. Ukratko, sustav se svodi na trenutnu potrošnju, umjesto na štednju koja pokreće investicije i porast vrijednosti mirovina u budućnosti. Obzirom da se novac uplaćuje u zajednički fond i odmah troši, ne postoji pojam vlasništva osiguranika nad uplaćenim sredstvima. Dakle, osiguranici ne mogu podići novac kada žele ili kada im je prijeko potreban iako su redovito izdvajali sredstva svoj cijeli radni vijek, jer on više nije njihov nego zajednički, te je kao takav potrošen.

Još jedan negativan aspekt samog postojanja državnog mirovinskog sustava kao jedne i jedine opcije, jest činjenica da su ljudi izgubili naviku brinuti se o financijskom aspektu vlastite starosti i prepustili tu brigu u ruke državi, no potrebno je spomenuti i moralni hazard, tj. situacije u kojima političari kupuju glasove umirovljenika novcem iz mirovinskog sustava.

Rješenja koja bi potaknula zaposlenost, popravila omjer ili uvećala prihode mirovinskog sustava: Rješenja koja možete očekivati u okviru postojećeg sustava: revidirati mirovinska prava, prestanak financijskog poticanja države za raniji odlazak u mirovinu, te općeniti ispravak nepravdi i nelogičnosti mirovinskog sustava dodatno pomicanje dobnih granica na više, što znači manji broj ljudi koji dožive vrijeme mirovine, te kraće vrijeme provedeno u mirovini povećanje konkurentnosti gospodarstva smanjenjem poreza i nameta koji bi smanjili investicijsku nesigurnost i povećali zaposlenost zamrzavanje mirovina, što ne rješava problem, nego samo limitira troškove umjesto da smanjuje deficit ukidanje zaštitnih metoda monopola, rentnog i licencnog poslovnog odnosa, što bi unijelo veću konkurenciju i porast tvrtki koje zapošljavaju porast udjela sredstava iz državnog proračuna pojednostavljenje zakonskog okvira, poticanje vladavine prava i ukidanje birokratskih prepreka poslodavcima i radnicima vlast može pravnom prisilom ukinuti II.stup, te sredstva iz fondova oduzeti i prebaciti ih u I. stup zbog podmirenja obveza prema trenutnim umirovljenicima, čime zakida trenutne radnike za njihove vlastite mirovine u budućnosti ukidanje minimalne plaće i drugih paušalnih prava iz radnog zakonodavstva – radniku i poslodavcu treba dozvoliti da sami definiraju uvjete zapošljavanja i odlučuju na što pristaju dodatne izdatke iz državnog proračuna za poticanje gospodarstva u nadi da će isti doprinijeti većoj gospodarskoj aktivnosti i zaposlenosti, što bi ukoliko propadne rezultiralo još nepovoljnijom ekonomskom i socijalnom situacijom smanjenje mirovina koje se isplaćuju iz I.stupa kako bi dio tereta trenutni umirovljenici podijelili sa trenutnim radnicima (opća, a ne međugeneracijska solidarnost). Iznimno teško provediva mjera u trenutnom ekonomskom stanju i gotovo potpuno politički neostvariva jer znači gubitak velikog dijela birača porast izdvajanja u II. stup, što posljedično dovodi do smanjenja neto plaće, te smanjenje prihoda lokalnih zajednica, koji će se kompenzirati nekim drugim vidom poreza ili rasta prireza ukidanje obveze participiranja u II. stupu – građani bi svojim novcem trebali raspolagati autonomno te ga prema želji i vlastitim preferencijama alocirati u neke druge instrumente osiguranja za starost, jer s vremenom se ulagačke okolnosti mogu promijeniti i naštetiti im ostankom u jednom fondu sa cijelom svotom, kao što je sada slučaj sa I. stupom. više poreze povećati svijest o individualnoj odgovornosti i raspolaganju štednjom za stariju dob stimuliranje planske ekonomije nauštrb privatne gospodarske inicijative

Sve do sad navedeno zapravo su vatrogasne mjere koje do neke razine mogu privremeno uravnotežiti sustav, no jedino rješenje ovog problema je razmatranje i priprema za privatizaciju mirovinskog sustava. Mišljenje kako državni fond ne može propasti jer iza njega stoji država je pogrešno. Tu pogrešku plaćamo već duže od desetljeća dvostrukim izdvajanjem u fond od onoga kako je zamišljeno, no i dalje brojni umirovljenici nemaju dostojna financijska sredstva za život. Takvo ogromno opterećenja sustava posljedično uzrokuje rast zaduženja države, nekonkurentnost gospodarstva i građana opterećenih dodatnim porezima, te mijenja ponašanje ljudi. Sustav međugeneracijske solidarnosti u potpunosti je bez prilagodbe trenutnoj situaciji i uzrokuje velike poremećaje u društvu.

Privatizacija je iznimno je skup, složen i dugotrajan proces, no to je jedina opcija ukoliko želimo imati sustav kojim ćemo štedjeti za sutra, a ne trošiti danas. Jedino štednja može potaknuti gospodarstvo putem investicija koje iz nje proizlaze, a ne potrošnja kako je danas. Sustav baziran na osobnoj štednji prebacuje vlasništvo nad mirovinama sa države na radnike, te kao rezultat, profit pripada tim radnicima. Sustav baziran na osobnoj štednji dinamičniji je i stabilniji jer se neprestano prilagođuje gospodarskom stanju i demografiji, te ne zahtjeva zakonsku obvezu odlaska u mirovinu, nego se svaki pojedinac može umiroviti kada sam želi i kada zaključi da je uštedio dovoljno za starost.

Priča o današnjem mirovinskom sustavu koji je iznimno podložan demografskim promjenama i ne oslanja se na štednju na samom je završetku. On je propao i održava se na životu umjetnim putem. Besmisleno je stoga rješenja tražiti u postojećem okviru kako to radi ministar, jer ona tu nisu, kao ni u spuštanju dobne granice što bi željela vidjeti masa građana, a među njima i oni nezaposleni koji u bezizlaznosti trenutka ne spoznaju druga rješenja osim zagovaranja života od nekog oblika rente. Trenutna rješenja samo su odgađanje neizbježnog i prebacivanje problema na neku buduću vlast. Suočimo se s činjenicama: vaša izdvajanja za mirovinu trenutno podupire jedino obećanje vlasti da će u budućnosti postojati netko tko će plaćati vašu mirovinu.

A znamo kako to ide sa vlasti i obećanjima.