Nema tome dugo - evo, prošlo je jedva godinu dana - da se Hrvatska kolektivno naslađivala splitskim mukama i slatko cerekala već i na samu pojavu njihovog gradonačelnika, kuštravog i maljavog, neotesanog i neobuzdanog, povrh svega lijenog. Željko Kerum se, naime, već tada rijetko ukazivao na svom radnom mjestu i uvijek je nonšalantno objašnjavao da on radi i onda kada ne radi

Njegov je život bio pjesma. U doslovnom smislu. Nije prošao dan da ga se nije vidjelo u širokom i veselom društvu u omiljenom kafiću na Rivi, često uz kakvu harmoniku ili osobne zabavljače, kako lijepi novčanice na čelo slučajnih prolaznika i promuklim glasom reve starogradske. Bilo je to doba kada su ga Splićani već bili otpisali i samo su se čekali novi izbori da bi ga se konačno riješili, pa makar on u očaju umjesto eura lijepio fete pršuta. Na vlastito čelo.

I to bi se vjerojatno dogodilo da se nije ukazala Jadranka Kosor, pa Keruma i seku nekako došlepala do Sabora. Na tome joj, s odmakom od tri godine, ipak valja iskazati zahvalnost. Iako je splitsku muku učinila nacionalnom.

U sukobu interesa, kažete, čak ne želi dostaviti imovinsku karticu i posprdno se cereka na spomen kazne od 40 tisuća kuna? Pa, šta ima veze. On je to najbolje sažeo: fala bogu, ima se od čega platiti.

Ili: on svoju plaću nije zaslužio, no tko uopće jest? Branko Grčić , recimo? Tihomir Jakovina ? Marina Merzel ? Ivan Šuker

Počnemo li ih nizati, kraj se ne naslućuje. I nije čudo da je u takvoj baruštini izronio upravo prefrigani Vlaj, dobro istreniran u švercerskim epizodama početkom devedesetih i političkom kusuranju u Sanaderovo doba. Tko će ako neće Željko Kerum, kojemu se raja cijelo vrijeme smijala dok je on strpljivo gradio svoj poslovni imperij i kasnije političku karijeru. Samo se vi smijte, a on je prije Obame izgovorio onu frazu 'Yes, I can!'.