Everything was beautiful and nothing hurt. Except nothing was beautiful and everything hurt.

O mână mă trage din somnul adânc, iar vocea care o însoţeşte mă anunţă că e timpul să mergem. Doar că eu n-aveam nimic planificat, mă întorsesem acasă după ce mă hotărâsem să amân licenţa şi nu ştiam decât că vreau să dorm pe săturate, ca să-mi şterg din minte insomniile din iarnă, care încă mă bântuiau.

De luni de zile, viaţa mea semăna cu episodul ăla din Black Mirror, în care mama alege să-i implanteze fiicei ei de 5 ani un chip prin intermediul căruia putea să filtreze ceea ce vede aia mică şi să blocheze chestiile care o speriau sau care ar fi putut-o influenţa negativ. Doar că la mine, filtrul ăla acţiona taman invers: în loc să mă lase să văd lucrurile ca o persoană normală, îmi plimba un norişor pe deasupra capului, care mă ploua şi mă trăsnea doar pe mine şi-mi înnegrea toate gândurile, ca pe un lănţişor subţire care coclea şi se eroda văzând cu ochii.

Ultima relaţie mă făcuse paranoică până dincolo de limitele suportabilului şi-mi răpise cam tot ce mai aveam raţional. Insomniile mă făcuseră irascibilă. Anxietatea îmi distorsionase viziunea asupra lumii. Depresia mă blocase undeva între două lumi, cea în care eram obligată să funcţionez şi una din care eul meu suspendat privea neputincios asupra celei care se comporta haotic dedesubt.

De cele mai multe ori nu simţeam nimic. Dar şi când se întâmpla să simt… Puteam prevesti mereu când se apropie.

Era ca un tsunami: ceva se zbătea adânc înăuntrul meu, iar pe măsură ce undele seismice se risipeau în corp, din epicentrul durerii năvăleau gânduri, imagini, sunete, ca un colaj dadaist care mă lăsa perplexă şi complet dezarmată, pradă emoţiilor.

Marele val de la Kanagawa (stampa aia japoneză care place tuturor). Nu, Vasile, nu varianta cu Gigi Gheorghiu.

Din spuma valului ăluia de imagini asurzitoare, încercam cu disperare să culeg una sau două pe care să mă concentrez ca să ies cu bine la liman. Dar nu puteam fi o Marie Kondo a propriilor gânduri.

Am dus-o aşa, pe picioare, câteva luni bune, timp în care nimeni nu-mi zicea fără ocolişuri ce am cu adevărat. Depresie severă, cronică? Episod depresiv major? Tulburare bipolară? Poate chiar schizofrenie? Eu suspectam că ar fi fost vorba de o tulburare de personalitate de tip borderline. Şi unde era locul anxietăţii în toate astea? Nu mi-au spus-o nici psihiatrul, nici psihologul la care mă duceam prin amabilitatea CAS, care oferă cu mărinimie asiguraţilor 10 şedinţe de psihoterapie, la recomandarea specialistului (poate vom vorbi şi despre chestia asta, cu altă ocazie).

A trebuit să şterpelesc registrul psihologului într-un moment de neatenţie ca să văd că eram bipolară, sau ceva de genul. Cui îi pasă, nu? Încă nu-mi dădeam seama, dar în acea dimineaţă pornisem pe un drum fără întoarcere.

Sanatoriul e o pensiune unde se repară relele făcute de alţii.

M-am ridicat şi m-am îmbrăcat. Bagajul era deja făcut. Am urcat cu mama într-o maşină care mă ducea la Sanatoriul de nevroze din Predeal. Discutaserăm deja despre o posibilă internare, dar nu mă gândeam că totul o să se întâmple peste noapte, fără să-mi dea răgaz să mă mai întreb o dată dacă chiar îmi trebuia sau dacă într-adevăr voiam asta. Când mi-a semnat scrisoarea de recomandare, psihiatrul îmi recomandase să mă internez mai degrabă la Obregia, unde lucra atunci când nu era la cabinetul particular. Dar am preferat un loc cu verdeaţă, discret şi retras.

Am mers prin dimineaţa ploioasă cu noduri în gât care îmi coborau în stomac la fiecare curbă. Când am cotit la stânga, spre Râşnov, mi-am amintit cum mergeam cu tata pe acolo când eram mică şi am văzut semnul cu claxonatul interzis. Când mi-a zis că acolo e un sanatoriu, mi-am închipuit, cu mintea mea de copil, că dacă claxonezi se sperie nebunii şi dărâmă secţiile.

Mulţi probabil cred şi acum că un sanatoriu de nevroze e acelaşi lucru cu o casă de nebuni. Am fost surprinsă să constat că nu.

Am predat la intrare Prozacul şi celelalte tâmpenii pe care mi le dăduse psihiatrul când mi-a upgradat tratamentul.

Psihiatrul de serviciu m-a întrebat dacă vreau să am copii şi o viaţă normală sau dacă vreau să-mi prăjesc creierul de tot. Dacă mai stăteam mult pe tratamentul prescris de doctorul de la Bucureşti (pe care nu au reuşit să-l găsească în evidenţe la internare şi pe care nici eu n-am reuşit să-l găsesc pe internet), cel mai probabil aş fi ajuns o legumă, aşa cum au decretat profetic cam toţi amicii mei, atunci când le-am dat vestea că sunt sub tratament psihiatric.

Cât timp mama s-a ocupat de formalităţi, eu m-am aşezat pe o bancă la umbră, afară, la marginea unei fântâni care clipocea vesel, ca să plâng puţin pe furiş şi să scriu un mesaj pe grupul de Facebook al secţiei mele. În timpul în care eu îmi făceam internarea la Predeal, colegii mei susţineau lucrarea de licenţă.

Prin faţa mea se perindau oameni plini de energie. Doi pensionari vorbeau despre meniul pe care urmau să-l primească la prânz, cu multă poftă şi cu ochi lacomi.

Sanatoriul de nevroze din Predeal are 3 pavilioane, dintre care două se află pe un domeniu măricel, cu o curte imensă, club şi sală de sport, iar al doilea se află după o curbă, spre Predeal. Avem un pavilion de femei, unul de bărbaţi şi unul mixt. Eu primisem loc în pavilionul de femei, cel care trona izolat pe o culme, după curbă.

Listele de aşteptare sunt în general foarte lungi, aşa că faptul că s-a găsit un loc şi pentru mine „în plin sezon” a fost, practic, o minune. Perioada minimă pe care trebuie să o petreci acolo e de două săptămâni. Am căzut de acord cu mama să stau doar atât, apoi, dacă mai simt că e nevoie, poate prelungim. Am primit o cartelă pentru masă şi un număr de cameră şi am pornit să mă cazez.

Ziua fentezi magicianul stărilor de spirit şi pe doamna de fier a exerciţiilor fizice, iar seara te plimbi şi împleteşti coroniţe de flori sau stai înăuntru şi faci bişniţă.

Mă aşteptam să găsesc o cameră cu un pat şi cel mult un geam şi nu mică mi-a fost mirarea când am descoperit o cameră ca de pensiune, cu baie şi balcon, televizor şi tot tacâmul. Nu-ţi confisca nimeni şireturile la intrare, că nu eşti la psihiatrie, în carantină. Singurul mic inconvenient ar fi fost faptul că nu mi s-a dat o cheie de la cameră, pe care trebuia s-o las în permanenţă descuiată, just in case.

Dimineaţa, infirmierii te trezeau la 7:30. La 7:50 aveai înviorarea cu profa de sport în faţa pavilionului. De la 8 era micul dejun, după care pacienţii se împrăştiau care încotro până la terapia de grup cu Tony de la ora 10.

Eu mă duceam la sală, la profa de sport, care trăgea de clasa ei eterogenă până la Dumnezeu şi înapoi. Exerciţiile erau la fel, fie că aveai 21 sau 75 de ani, 45 sau 120 kg, iar doamna Mariana iubea să mă ia în colimator fix pe mine. După prima săptămână, când am aflat că nu-mi face nimeni nimic dacă nu fac tot ce e în program, am tras chiulul plină de satisfacţie de la ora de tortură.

Deşi primisem bileţel de la psihiatru ca să particip la orele de sport, ca parte a recuperării mele. Nu pot să nu remarc că metodele tipei respective, departe de a te ajuta să te îndrăgosteşti de exerciţiile fizice, îţi dădeau un motiv în plus să cazi înapoi în depresie. Aşa că m-am hotărât că o s-o fac în ritmul meu, în momentul în care o să mă simt pregătită.

La 10 ne vedeam cu psihologul-emblemă al sanatoriului pentru terapia de grup. Eu îl ştiam dinainte, pentru că trecusem pe la el la cabinet de câteva ori înainte să mă internez. Nu pot să zic că am trăit dezamăgirea vieţii mele când am realizat că toarnă aceleaşi texte peste tot. Nu pot nici să mint şi să zic că nu m-au ajutat măcar puţin. Doar că experienţa asta mi-a întărit convingerea că e al naibii de greu să găseşti un terapeut cum îţi trebuie ţie în România.

Era ca un magician care, pentru următorul truc, va avea nevoie de un voluntar din public, iar la sanatoriu nu duci lipsă de studii de caz. Problema era că unii voiau doar să vorbească şi aveau textul pregătit dinainte indiferent care ar fi fost tema zilei. De la alţii nu scoteai o vorbă. În schimb, îi aveam şi pe misticii care s-au făcut bine cu totul după o lună de stat la detox şi care vedeau razele soarelui chiar dacă cerul era înnorat. Sau, şi mai rău, pe cei năpăstuiţi care aveau o răfuială veche cu viaţa, care-i trata fix pe ei mai rău decât pe oricine altcineva şi care povesteau acelaşi lucru încă de la prima internare, din 1985. Deci numărul de magie era mai dubios de la bun început.

Eu eram un simplu spectator, alături de fetele mele, pe care le cunoscusem la ţigară (eram cele mai înrăite fumătoare pe care le-a văzut Predealul până atunci) – două doamne de 50 şi 60 de ani, foarte simpatice şi foarte spirituale, care veneau acolo de câţiva ani, mai degrabă ca parte a unui ritual decât din vreo necesitate stringentă.

Noi ne aşezam pe margine, chibiţam şi râdeam pe sub mustaţă, fără să participăm la discuţie. Eu mai aţipeam din când în când sau mai aveam momente în care spiritul îmi părăsea corpul pentru că eram oarecum în sevraj. De la 5-6 medicamente diferite pe zi, tratamentul îmi fusese redus la doar 2. Slavă Domnului că am un corp rezistent care s-a adaptat într-o singură săptămână.

Masa de prânz era pe la ora 13. Inconsistentă, cam ca de spital, poate un pic mai rău, că din cât plăteai pe o noapte de “cazare” la pensiune, doar vreo 4-5 lei pe zi se duceau către cele 3 mese. Mi-au rămas însă în minte spaghetele milaneze cu parizer, o delicatesă pe care o clăteam cu un pahar de apă de la dozator în timp ce îmi luam tratamentul de faţă cu infirmiera. În mine aveau încredere fetele, mă lăsau de cele mai multe ori să iau pastilele după mine în cameră, ca să le iau când cred eu, în loc să stea să verifice dacă nu cumva le-am ascuns sub limbă ca să le scuip mai târziu. La urma urmei, eram la sanatoriu, nu la nebuni.

În restul zilei – program de voie. Uneori moţăiam, alteori mergeam cu fetele pe Drumul Reginei sau pe o pistă din apropiere, ca să culegem flori şi să împletim coroniţe.

Eram singura copilă într-o mare de oameni de vârstele a doua şi a treia. Cumva, am reuşit să legăm un soi de prietenie pe care numai o experienţă de genul ar fi putut-o declanşa. În alte circumstanţe probabil că ne-am fi zâmbit politicos sau complice şi… cam atât. Iar ăsta e unul din motivele pentru care sunt recunoscătoare că am petrecut acele săptămâni acolo.

Seara, câteva din colegele mele de “detenţie” îşi mutau cartierul general în holul generos al pavilionului de femei, cu canapele de piele şi şemineu, şi vindeau hăinuţe de copii. Spiritul întreprinzător al românului ştie să răzbată în cele mai vitrege condiţii. şi au gândit-o bine până la urmă: erau izolate împreună cu zeci de alte femei care erau cel mai probabil bunici. În situaţia de faţă, cu un pronunţat caracter emoţional, amintirea nepoţilor de acasă, a căror imagine le ghida drumul spre întremare, era un trigger suficient de puternic ca să scoată nişte bani din buzunar.

De fapt, bişniţa era la ordinea zilei în sanatoriu. Una din infirmiere îşi aşeza frumos produsele de la Oriflame pe birou, în cabinet, aşteptând muşteriii să vină să-şi ia pastilele, iar tipa care făcea cu noi terapie prin creaţie ne cerea şi ea o sumă modică în schimbul brăţărilor sau colierelor la care trudeam în timp ce aşteptam să ne vină rândul la sfertul de oră de terapie individuală.

Uneori eram trezită din somnul de după-amiază de câte o pacientă mai zeloasă care trecea din cameră-n cameră ca să ne anunţe că a venit maşina cu brânză şi fructe.

Liniştea şi meditaţia sunt, până la urmă, cel mai bun medicament. Asta, şi faptul că vezi că-s oameni cu probleme mult mai mari decât ale tale.

Miracolele s-au ţinut lanţ în tot timpul ăsta. Am reuşit să citesc pentru prima oară după luni bune mai mult de 2-3 pagini dintr-o carte, întinsă la soare pe şezlongul de pe balcon. M-am mişcat mult mai mult decât o făcusem în ultimii ani. Am renunţat să mai fiu atât de încrâncenată şi nu m-am mai plâns că mi se întâmplă ceea ce mi se întâmplă. Am acceptat faptul că am ajuns acolo, am interiorizat experienţa ca pe o etapă necesară în vindecarea mea şi n-am mai privit-o ca pe un exil.

Însă de departe cea mai însemnată lecţie a fost aceea a nevoii de pauză.

Atunci când mintea o cere, trebuie să i-o dai, indiferent de cât de puţin prielnic ar putea părea momentul. Fiind mai overachiever, de multe ori nu luam pauză nici măcar în timpul vacanţelor, din frica de a nu putea reintra în ritm atunci când m-aş fi întors la facultate. Aşa am intrat într-unul din cele mai vicioase cercuri, în care burnout-ul devenise stil de viaţă, iar eu nici măcar nu-mi dădeam seama.

Izolată pe culmea aia de pe Râşnov, fără vreun program anume, fără nevoia de a face ceva, am avut timp să mă gândesc la mine şi la ce-mi e cu adevărat benefic. Am strâns toată determinarea de care mai eram în stare şi am hotărât că începând din acel moment nu aveam să mai fac niciun compromis. Niciun rabat de la principiile wellbeing-ului, aşa cum le înţelegeam eu.

Mi-am asumat depresia ca pe o parte 100% necesară a devenirii mele şi am început să o tratez ca pe o parte din mine, în loc să o mai privesc ca pe un handicap.

Când am ieşit de acolo, m-am ţinut de promisiuni.

M-am băgat imediat la fizioterapie, am scris licenţa pentru care mă documentasem atâtea luni şi am pornit pe lungul drum al maturităţii, mult mai pregătită să îndur povara unui nou episod. Am plecat cu un diagnostic clar (episod depresiv sever) şi cu tratament pe un an (de data asta cel potrivit), gata să repar greşelile pe care le-au făcut primul psihiatru şi primul terapeut din viaţa mea (care, ca prima dragoste, nu se uită niciodată).

N-am întâlnit până acum nimic care să-mi ia cu mâna nesiguranţele şi fricile sau care să-mi calmeze instant angoasele. Nu m-am ţinut nici de terapie, pentru că m-am simţit suficient de zdravănă încât să-mi descâlcesc singură nodul gordian din cap, însă pe alţii i-aş sfătui s-o facă.

Vă recomand şi nişte cărţi care mi-au netezit drumul spre refacere: Drumul către tine însuţi, de M. Scott Peck, oricare din romanele sau cărţile de psihoterapie ale lui Irvin Yalom şi Noaptea de foc a lui Eric-Emmanuel Schmitt.

Soon enough, the world will look pretty again and nothing would hurt like it used to.