Deși străinii pot obține permisul de ședere după cinci ani în România, pentru Sushan a durat șapte ani și jumătate.

Spune că patronul nu a depus dosarele la Imigrări, pentru că îi era teamă că va rămâne fără muncitori odată ce își vor obține permisele.

În teorie, puteau să depună singuri solicitările pentru permise, dar aveau nevoie de un act de proprietate pentru acoperișul sub care dormeau. Și cazarea lor era tocmai la patron, în curtea fabricii din Slatina.

Sushan își prinde mandibula între palme ca să-mi arate că i-a albit barba. Doar că e ras până la piele. Are câteva șuvițe blonde prin pleata castanie. Printre români e scund, dar printre ai lui e potrivit, ar putea chiar să intre în armata nepaleză.

La 28 de ani, spune cu resemnare că „viața trece și sunt tot singur”, la mii de kilometri distanță de acasă. De la depărtarea asta imensă a primit în 2015 vestea că un cutremur puternic i-a lovit țara și i-a pus la pământ casa din Kathmandu. Atunci, soția l-a plimbat cu camera mobilului printre dărâmături, în vreme ce el stătea chircit într-un pat străin din Slatina.

Apoi s-a întors la cusut mâneci pe sacouri. Doar așa putea să câștige bani pentru o nouă locuință, ridicată peste cea dărâmată. Casa cu două etaje și cinci camere, în care vor locui mama, nevasta și fiica lui, mai are nevoie de geamuri și de o mână de var. Dar mutarea o va trăi pe un alt continent, așteptându-și cetățenia.

„Eu am băgat toți banii la casă și dacă le iau la mine, îmi trebuie o sumă. A sta singur aici nu e ca a sta cu familia ta. Pe fată trebuie să o duc la școală. Sunt multe chestii pentru care îmi trebuie bani. Nu poți să faci nimic fără bani pe Pământ.”

Sushan simte depărtarea și în relația cu soția, care i-a cerut în repetate rânduri să divorțeze. Însă nu vrea să strice căsnicia pe care i-au aranjat-o părinții când era un puști de 18 ani.

„La noi e o vorbă: dacă hotărăsc părinții, nu trebuie să refuzi.” Nu s-a împotrivit când alții i-au decis viața, chiar dacă nu știa „ce e aia iubire, ce e îndrăgostit, ce înseamnă să fii iubit ori ce e o nuntă, eram un copil”. Un an mai târziu i s-a născut fiica, Reyana (numită după cântăreața Rihanna), al cărei nume îl are tatuat pe antebraț sub fraza „Always in my heart”. Nu a așteptat să-și vadă copilul mare, căci a plecat în România.

Și-a pierdut mătușa când abia își începea tinerețea. Ea l-a crescut de mic și pentru ea a acceptat o căsnicie aranjată, să-l vadă așezat la casa lui.

La o lună după ce s-a însurat, ea a murit. „Și eu o iubeam, cel mai mult în viața mea am iubit-o pe ea. După nu am mai putut să stau. Mă durea sufletul. Înnebuneam. Atunci am decis să plec la Europa”, repetă într-o română stângace Sushan.

„Când am plecat, le aveam pe toate în Nepal. Aveam casă și pământ. Știi cum era viața? Mă trezeam la opt, beam ceai. Intram la nouă. Seara mâncam și stăteam la televizor. Frumos.”

Acasă lucra tot în confecții, dar nu câștiga mai mult de 130 de euro pe lună. A venit cu promisiunea unui salariu dublu în România, unde a ajuns să facă haine pentru diverse mărci internaționale. A rămas aici pentru bani – sunt garanția că fiica lui nu va trece printr-o viață plină de greutăți.

Pe atunci, plecarea costa 2.200 de euro. Atât cerea o agenție nepaleză pentru un job care se plătea cu aproape 300 pe lună. El a scos din buzunar doar 1.500, după ce s-a oferit să se ocupe de o parte din munca de recrutare. A convins alți cinci oameni, printre care și un unchi de-al doilea, care i s-au alăturat la Slatina.

Nepalezii nu au găsit ce li s-a promis în fabrică. Dormeau unii peste alții și munceau până în miez de noapte, fără să fie plătiți pentru orele suplimentare. Sushan își amintește că-n una dintre primele luni a primit doar 200 de lei de la patron.

Lucrurile au început să se schimbe doar după ce muncitorii au reclamat situația la agenția care i-a trimis în România.

Sushan a continuat să muncească până în miez de noapte, iar banii s-au înmulțit. Într-o lună a câștigat și 5.000 de lei „din munca mea, am tras ca nebunul, am muncit pentru mine”. Era plătit la normă, adică în funcție de câte bucăți producea.

După mutarea contribuțiilor în sarcina angajatului, s-au terminat și câștigurile uriașe. Patronul i-a spus că taxele vor fi reținute direct din salariu.

Îl întreb dacă crede că a greșit când i-a convins pe ceilalți muncitori să vină cu el în România, ca să economisească 700 de euro din comisioanele agenției.

„Eu trebuia să câștig banul. Căutam mereu banul. Ce, nu e bine? Am făcut mai bine pentru mine, dar nu am făcut nici răutate pentru celălalt”, spune Sushan.

Nepalezii căutau un loc de muncă, iar el le-a oferit o cale. Au înghițit mulți ani de umilințe înainte de a-și câștiga libertatea la care visau în Occident.