"המשימה - הריגת 1-2 ערבים".



"העדר של היאחזות עין גדי נגנב על ידי ערבים מהר חברון. המגמה להגיב על הנ"ל על ידי פעולת תגמול של לקיחת עדר. הכוונה: ביצוע פעולת שוד של עדר בגזרת עין גדי - הר חברון".



"בתגובה על האש שנפתחה על תושב יד חנה יבצע פיקוד המרכז צליפה במגמה להרוג ירדני אחד".



"הכוונה - תקיפת מחנות של שבט (בדואי) החונה בצפון הערבה ורציחת הגברים".



המובאות מתוך מבחר פקודות של המטכ"ל בשנת 1954, הנחשפות עתה מתוך האוצר הגדול של מסמכי ארכיון צה"ל. לא מסתתרים שם במילים עמומות מפני ועדת חקירה עתידית. ברור מה מצווים על הכוחות - לשדוד, להמית, להוציא להורג, לרצוח. בניתוחים מלומדים אפשר לדבר על ענישה, אכיפה, הרתעה, סיכול ממוקד, תג מחיר ("לקבוע מחיר גבוה לדמנו", בשפתו של הרמטכ"ל אז, משה דיין) ולהנפיק עוד מטבעות לשון. בינם לבינם, הרחק מטווח שמיעתם של אזרחים ושרים, כתבו הקצינים, למען הסר ספק, גם את המילה המפורשת "לרצוח".



כשתוכנן פרסום המסמכים כאן שררה בחזית עזה הפוגה מתוחה רגילה בין ימי הקרב של חודש מרס ("משמר קידמי", לכבוד מושב משמרת) ושל השבוע ("גן סגור", תמיד בשבת ולאור הרקטות גם למחרת). זאת תחילת תקופתו של הרמטכ"ל אביב כוכבי, המקדש את הקטלניות במבצעי צה"ל ופוקד על כוחותיו לירות גם כדי להרוג. חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ניסחו את תורתם, במענה לאתגר שהציב כוכבי, במשוואות המגלמות הדדיות אך אינן זהות: "דם תמורת דם", פשוטו כמשמעו, ו"מידה כנגד מידה" - תשלום באותה מטבע של הסלמה (רחוק יותר, כבד יותר, הרבה יותר) אם כי לא בהכרח באותו ערך נקוב.



כך השבוע. בשנותיה הראשונות של המדינה, לצריכה חיצונית, תעמולתית וציבורית, הוצגה מלחמתה הצודקת של ישראל על קיומה כחפה מכל תרומה נקודתית למותם של ישראלים. בחוג סגור, כגון בוועדת החוץ והביטחון בקיץ 1952, הוצע לפוליטיקאים להכיר את העובדות לפני שמתגוללים ברבים על הצד השני.



הסוגייה הייתה הריגת ארבעה חיילי צה"ל בשטח ירדן. ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון הדף הצעות נרגשות לקיים על כך דיון במליאת הכנסת. "לא רצוי שנספר בפומבי על עניין זה", אמר, "כי הצד השני מבחינה חוקית היה בסדר".



בן-גוריון הרחיב: "היה פטרול של כיתה שלנו ליד הגבול וכנראה מתוך טעות עברו את הגבול ונכנסו לתחום של עבר-הירדן, לא רחוק מכפר אחד. לפני זה היה דיון בוועדת שביתת הנשק על ההתנהגות ביחס לעוברי גבול בינינו ובין עבר-הירדן. הלגיון הציע שלא תהיינה יריות לעבר הגבול. אנחנו התנגדנו, כי רוב המקרים של עוברי גבול אלה מסתננים לצד שלנו. אם לא תהיינה יריות, זה עלול ליהפך לתנועה המונית, יען כי במקרה הכי רע יחזירו אותם. התנגדנו לזה. כאשר הפטרול עבר הם ירו. המפקד ושלושה אנשים חזרו. הוא מיד פגש מפקד יותר גבוה ממנו ויצא עם מחלקה שלמה לצד השני לחפש את הגוויות, וגם הוא נתקל באש וענה באש. גם מהפלוגה שלו נפל אחד. באופן כזה נפלו ארבעה. הם את הגוויות לא מצאו. מצאו רק רובה אחד וחזרו".



הסבר חלקי לחציית הגבול נמצא לבן-גוריון ברמתם של הלוחמים והפיקוד הזוטר. "יש להניח שדבר זה בא במידה ידועה כי כרגע יש הרבה חיילים בצבא ומפקדים נמוכים שאין להם כל כך הרבה השכלה, שאינם יודעים כל כך להבדיל בין גבול לגבול, אבל זה עניין אחר. במקרה זה, לא הייתה אשמה בצד השני בתחומי הסכם שביתת הנשק ולאור הדיון שנתקיים זמן מה לפני זה על ההתנהגות במקרים כאלה".