Mit første møde med det postfaktuelle samfund var på Køge Torv i sommeren 2011. Jeg havde været på reportage og ville købe en kop kaffe i en lille, teltagtig café midt på torvet.

Det var et nyåbnet sted, og de reklamerede på et stort skilt med alle de dengang stadig lidt smarte former for kaffe, herunder min personlige favorit, Caffè Americano, så sådan en bestilte jeg. Det var imidlertid ikke helt det, jeg fik – eller måske var det, for her kommer det postfaktuelle ind.

Jeg vidste ikke dengang, at det var en postfaktuel americano, jeg fik serveret, for ordet var ikke et, man brugte dengang, men i dag, hvor ordet bruges flittigt om mennesker, som ikke baserer deres holdninger på konsensus og videnskab, men på tilfældige følelser, ved jeg det.

Jeg fik udleveret en kop varm kakao med et espressoshot i. Jeg sagde til den unge pige, at jeg måtte havde fået en andens bestilling, men det var ikke tilfældet, kunne hun fortælle mig. Det var en americano, hun havde serveret.

Da jeg venligt sagde, at en americano jo normalt er en espresso med vand i, svarede hun: »Det er det ikke her.« Siden sagde hun: »Det er altså sådan, vi laver en americano.« Og hvad skal man så egentlig stille op? Hun kunne sågar fremvise et lamineret menukort, hvor den forkerte opskrift på americano stod printet. Espresso og varm kakao.

Jeg er født i Aalborg og er derfor meget opmærksom på ikke at virke for københavnersmart. Måske fordi jeg har set, hvad der sker med folk, der er københavnersmarte, tilpas mange gange til, at min krop som en slags selvforsvar bakker ud af situationer som denne. For man kan ikke udelukke, at Suzuki Torben var kommet ind fra højre og havde sparket min røv langt ud af Køge, hvis jeg var fortsat.

Derfor grinede jeg ikke af pigen på en bedrevidende måde. Og jeg gik ikke yderligere ind i diskussionen. I stedet tog jeg min kakaodrik og gik.

Hvis jeg var blevet stående og havde taget debatten, kunne jeg så have vundet? Der kan ikke være tvivl om, at jeg i de flestes optik har ret.

Americanoen menes at stamme fra Anden Verdenskrig, hvor amerikanske soldater i Italien ønskede at efterligne kaffen fra deres hjemland og derfor hældte vand i deres espresso. Det lyder plausibelt, men for at være helt ærlig, så har jeg det bare fra Wikipedia, og der er ikke kilde på.

Hovedpersonen i den britiske forfatter W. Somerset Maughams roman Ashenden: Or the British Agent (1928) drikker en americano i Napoli under Første Verdenskrig. Der er ikke yderligere oplysninger i bogen, så det vides ikke, om det er samme drik. Det kan principielt have været en espresso med varm kakaomælk.

Selv om jeg vil mene, at jeg er den faktuelle her – og at cafeen på Køge Torv repræsenterer det postfaktuelle, hvor alt bare kan kaldes, hvad man lige synes, og underbygges med et lamineret menukort, så er jeg altså ikke på 100 procent sikker grund.

På Philippinerne kalder man ifølge samme Wikipedia-opslag en almindelig filterkaffe for en americano. Og er philippinerne ikke i deres gode ret til det? Og kan en americano i Køge ikke være med kakao?

Omvendt er der jo nødt til at være nogle ting, som bare er der. Det kan jo ikke nytte noget, at man bestiller et glas vand og får en ost, men nu er jeg ved at blive københavneragtig, mærker vi nok.

Det postfaktuelle samfund er et ord, som bruges af eliten – dem, der har den videnskabelige baggrund i orden, og som kæmper imod konspirationsteoretikere, vaccineskeptikere og andet afskum, som ikke har andet end underlige tekster skrevet i versaler på perifere hjemmesider til at underbygge deres teorier. Eller laminerede menukort for den sags skyld.

Trump er blevet beskyldt for at repræsentere det postfaktuelle samfund, så det er tydeligvis en god ide ikke at være for elitær, når man debatterer med de postfaktuelle. F.eks. kan man lade være med at kalde dem for postfaktuelle, for det er ret nedladende, og det kunne jo vise sig, at det var én selv, der tog fejl.

Har man bestilt en americano i Køge i 2011, så får man, hvad man har bestilt – og man må acceptere det, man får serveret. Er man elitær og københavneragtig, risikerer man at få sig en på tuden i overført betydning. Det slår mig lige, at Donald Trump er Suzuki Torben i denne allegori.

Og hvordan smagte den postfaktuelle americano fra Køge Torv så? Den smagte fantastisk godt lige i starten. De første to-tre slurke var virkelig gode og forfriskende. Desværre blev den hurtigt meget kvalm.

Kristian Villesen er journalist

Klummen er udtryk for skribentens egen holdning