Er troen og videnskaben hinandens modsætninger, som ikke kan forenes? Eller er begge netop forudsætninger for, at mennesker kan få et dybere indblik i sig selv, hinanden og livet? De spørgsmål stilles i en ny bog af en voksendøbt astrofysiker og en præst, der gerne vil have både hjerte og hjerne med i teologien

Det er ikke hver nat, at to kvinder på liggeunderlag og i soveposer overnatter i Holmens Kirke i København eller i Københavns Universitets observatorium. Det er ikke desto mindre, hvad sognepræst ved Holmens Kirke Anna Mejlhede og Anja Cetti Andersen, astrofysiker ved Niels Bohr Institutet i København, har gjort.

LÆS OGSÅ: Religiøse tænker ikke abstrakt, når de beder

To nætter en nat hvert sted mødtes de i en dialog om videnskab og religion. Ikke som to adskilte størrelser, men som to verdener, der i høj grad kan knyttes sammen.

De to forfattere til samtalebogen Livet er et mirakel, der udkommer på Politikens Forlag på onsdag, er selv eksempler på, at troen og videnskaben begge har noget vigtigt at fortælle om det at være menneske.

For Anja Cetti Andersen betyder hendes tro på Gud ikke, at han er en del af hendes arbejdsliv, men hun holder fast i også når andre stiller kritiske spørgsmål at det at være troende ikke udelukker at være forsker.

Hun er med egne ord opvokset i et kirkefremmed hjem, men afstanden til religionen lagde hun bag sig, da hun under sin første graviditet var ved at miste sine tvillingepiger. Efter en akut indlæggelse lå hun i ni uger på Rigshospitalet i København, og i den periode fik hun veer flere gange. En af gangene, hvor hun blev kørt mod fødegangen, lovede hun Gud, at hvis hun fødte to sunde og raske børn, og hun ville få lov til at beholde dem, ville de blive døbt.

Lægerne gjorde, hvad de kunne, men for Anja Cetti Andersen blev det tydeligt, at der ikke var andre end Gud, der kunne hjælpe.

Hele forløbet endte godt med to fine piger, og selvom hun altid havde sagt, at pigerne bare kunne blive døbt, hvis de selv ønskede det, ville hun overholde kontrakten med Gud.

Det var mit første møde med liv og død, som ellers ikke er noget, man tænker så meget over i begyndelsen af 20erne. Det blev meget eksistentielt for mig, og det er nogle gange sådan en livskrise, der skal til, før man begynder at undersøge religionen, siger hun.

Op gennem pigernes barndom gik hun i kirke med dem, og da deres konfirmation nærmede sig, valgte Anja Cetti Andersen at blive døbt for at kunne støtte pigerne i at blive konfirmeret.

Det var også, fordi jeg ikke længere ville være sådan en sortseer, der uden selv at være medlem brugte kirken.

Selvom hun som voksen og midt i en international anerkendt karriere valgte at lade sig døbe og kalde sig troende, førte det ikke til ændrede arbejdsvaner.

Videnskaben har ikke brug for Gud overhovedet. Enhver videnskabelig teori, der skriver Gud ind som en eller anden årsagssammenhæng, bliver forkastet. Jeg er fortsat på arbejde som forsker, som jeg hele tiden har været det. Dog er jeg forsker som det menneske, jeg nu engang også er, siger Anja Cetti Andersen.

Der er ifølge hende en god synergieffekt i, at både teologi og fysik har hjemme på universitetet. For vi lærer af at blive konfronteret med folk, som tænker og tror på en anden måde end os selv.

Under min graviditet blev jeg klar over, at der er noget, jeg ikke har kontrol over. Jeg er ikke i tvivl om, at man kan bruge et salmevers til langt mere end Newtons anden lov. Den er rigtig god, hvis man skal sende satellitter til Mars, men man kan ikke bruge den til noget, hvis man ligger for døden eller for eksempel har et sygt barn. Der har man brug for den trøst, troen kan give.

Sognepræst Anna Mejlhede er enig og forklarer det med, at videnskaben giver svar på et hvordan, mens troen har det formål at tage sig af hvorfor.

Ofte siger man i kirken, at det modsatte af at tro ikke er at tvivle. Det er viden. Men videnskab og tro udelukker ikke nødvendigvis hinanden. For videnskaben fortæller om, hvordan vi er blevet til, og hvordan universet er strikket sammen. Troen fortæller om hvorfor. Derfor kan tro og viden sagtens gå hånd i hånd, siger hun.

Troen og videnskaben er også fra hver sin side med til at holde mennesket fast på at være menneske.

Kristendommen sørger for, at mennesket er menneske og ikke gud, for der er kun én Gud. At tro på, at der er en, der er mægtigere end os, giver os den der særlige ydmyghed over for livet, der ikke skal få os til at dukke nakken, men i stedet tænke, at vi heldigvis ikke er her alene, og at alt ikke ligger i vores egne hænder. Vi skal være stolte af at være mennesker og lettede over ikke selv at være gud i vores eget liv, siger hun.

På den anden side er videnskaben for Anna Mejlhede med til at beskrive, hvordan vi er indrettet som netop mennesker.

Ifølge hende kan troen få lov til at folde sig ud, når hjernen ikke slås fra. Det har betydning i fortællingen om Kain og Abel fra Det Gamle Testamente. Anna Mejlhede oplever jævnligt, at konfirmander går op i, hvordan brødrene fik børn, når man ikke hører om andre end dem og deres forældre.

Det er sådan set fuldstændig underordnet, for fortællingen om Kain og Abel vil ikke forklare, hvorvidt de har eksisteret eller ej. Den handler i stedet om en af de urgamle konflikter, der er mellem mennesker. Om jalousien og misundelsen, der ødelægger relationer og liv. Når troen dermed fortæller om sit særlige sigte og ikke skal bruge kræfter og ord på at retfærdiggøre sig selv, kan den sagtens lytte til videnskaben, siger Anna Mejlhede.

Ligesom for Anja Cetti Andersen er der også en hændelse i Anna Mejlhedes liv, som har været med til at forme hendes syn på tro og viden.

På teologistudiet i København forelskede og giftede hun sig senere med en mand med rødder i et helt andet kirkemiljø, end hun kendte til. Det var en kirke, hvor hun blev mødt med spørgsmål som: Er du omvendt?. Anna Mejlhede beskriver det som at blive åndeligt voldtaget, når folk spurgte til noget dybt inde i hende, som var forbeholdt hende og Gud.

Hun siger selv om ægteskabet, at hun forsvandt i det, og hun fik et angstanfald efter et kursus om dæmonuddrivelse.

Til sidst hjalp gode venner hende til som 23-årig at bryde ud af kirken og ægteskabet.

For mig var det et benhårdt og skelsættende møde med forskellige måder at tro på. Jeg blev konfronteret med en kristendom, som slet ikke var min. Jeg lyttede til holdninger og tanker, som jeg havde svært ved at sluge, men alligevel tog til mig, fordi jeg var forelsket. Men når nogle i kirken for eksempel talte om, at dinosaurer ikke havde levet, og at de kun var opfundet af Satan for at forvirre mennesker ved at få dem til at tro, at jorden var ældre, end den var, så tog jeg det dog ikke seriøst. Jeg er opdraget til at have videnskaben med også. Mødet med den form for kristendom har gjort, at jeg efterfølgende er mere opmærksom på, at vi virkelig har behov for en løbende dialog mellem tro og viden, siger hun.

Den diskussion bliver muliggjort af, at begge sider er blevet mindre skråsikre, forklarer Anja Cetti Andersen.

Videnskabsfolk er i dag lidt mere ydmyge end for nogle hundrede år siden. Flere store videnskabsmænd har arrogant sagt, at nu ved vi det hele. Senere viste det sig, at det gjorde vi måske ikke, og deres resultater førte til nye teorier. Det har lært mig, at vi skal passe på med at sige, at vi ved det hele. Ingen af os hverken forskere eller troende har fundet sandheden, og fra begge sider lyder det, at det er i orden at tvivle. Det betyder, at der er åbnet for dialog, siger hun.

For Anna Mejlhede vil det sige, at selvom hun tror på, at Jesus er sandheden i bestemt form, så kender hun ham ikke til bunds, og der er dermed plads til spørgsmål, som kan holde dialogen i gang.

Et dogme, de to forfattere kan blive nogenlunde enige om, er, at Jesus er død og opstået igen. Men derfra og til at kende den fulde sandhed om ham, er der et stykke.

Netop den tilgang til tro gjorde Anja Cetti Andersen nysgerrig. For det gør tro tiltalende, når der ikke tages patent på sandheden, og det er mere inspirerende at være en del af noget, hvor man selv kan bidrage.

Anna Mejlhede mener ikke, det udvander kristendommen.

Jeg ved godt, at nogle tager Bibelen bogstaveligt, men jeg kan ikke se, hvorfor vi ikke skal gå i dialog med blandt andet videnskaben og erkende, at man ikke kan læse Bibelen som en endegyldig opskrift på, hvordan man skal tænke og leve, eller som en faktuel bog om menneskehedens oprindelse. Den må kunne favne langt bredere end det.

For de to forfattere har videnskab og religion aldrig været hinandens fjender. En fælles modstander er i stedet nogle af de mange afskygninger, overtroen optræder i. Blandt andet astrologien.

Tro er, hvad det er. Det kalder ikke sig selv for en videnskab. Den kan ikke måles, for den er netop en tro. Men overtroen bruger derimod tit videnskabens måder at argumentere på, men vil alligevel ikke underkaste sig dens metoder. Dermed bliver det svært for folk, som ikke er videnskabsfolk, at skelne mellem, hvad man skal tro om videnskaben og selv have tillid til, siger Anja Cetti Andersen.

Derfor er det vigtigt at være opmærksom på den hårfine grænse mellem at blive vejledt og manipuleret. Anna Mejlhede siger:

Umiddelbart synes jeg, at megen overtro giver sådan et hårdt livsvilkår, fordi der ikke er nogen Gud, der griber dig, hvis du falder. Jeg føler mig manipuleret med, når jeg læser et horoskop. Mens videnskaben vejleder mig i, hvordan vi og universet hænger sammen og ikke manipulerer. Ligesom kristendommen, sådan som jeg forstår den, ikke manipulerer os til at tro, at vi ved alt og kender alt til Gud, men i stedet vejleder os i, hvorfor vi er til, og hvad det vigtigste i livet handler om.