Kip med Dannebrog! Landets bygningsfredningslov har 100-års jubilæum.

’Bygnings-hvaffor-noget-kedsommeligt?’, vil en dorsk læser tænkeligt spørge.

Men det er overhovedet ikke kedsommeligt. Tværtimod meget levende. At bevare bygninger handler om at sikre nutiden en umiddelbar oplevelse af, hvad andre har fundet nyttigt, smukt, prægtigt, overkommeligt eller passende som rammen om menneskers liv.

Den første bygningsfredningslov blev i 1918 gennemført af den radikale regering under Carl Th. Zahle. Landsforeningen for Bygnings- og Landskabskultur fejrer tirsdag jubilæet med en christiansborgkonference med overskriften ’Kulturarven skaber identitet – Identitet skaber mennesker’.

Smukke og sande ord.

Alligevel er der knas i festlighederne. En række organisationer og personer, der er engageret i arbejdet med bygningsfredning, beklager, at stat og kommuner nærmest er modarbejdere.

Skændsel for os alle

Mærkeligt som det kan lyde, har den ansvarlige myndighed for bygningsfredning – Slots- og Kulturstyrelsen – de senere år ikke sat sine kræfter ind på at frede bevaringsværdige bygninger, men på at få allerede gennemførte fredninger ophævet. Med et spøjst ord kaldes det ’at affrede’.

I den seneste udgave af tidsskriftet By og Land, der udgives af Landsforeningen for Bygnings- og Landskabskultur, konstaterer foreningens formand, Karen Margrethe Olsen:

»Ifølge Slots- og Kulturstyrelsens egne tal er der på nuværende tidspunkt affredet 273 bygninger. Hertil skal lægges de cirka 500 fredede bygninger, der står for at få ændret status, således at de i praksis kun er fredede i det ydre og i de bærende konstruktioner. Vi har derfor mistet næsten ti procent af alle fredede bygninger. Dette samtidig med, at der kun sker ganske få nyfredninger.«

Landsformanden løfter røsten til disse ord:

»Det er en skændsel og et tab for os alle, at vores bygningskultur og fælles kulturhistorie på den måde nedprioriteres. Folketingets manglende prioritering af kulturen generelt, og dermed også bygningskulturen, er en kulturel afviklingspolitik.«

Hvad med de fredede bygninger?

Her bliver det underligt. Landet har for tiden en regering og et støtteparti, der påstår at kæmpe for danskhed, for national arv, identitet og særpræg. Og alligevel er de selvsamme partier fjendtlige eller ligegyldige over for de politikområder, der konkret kan fremme national arv, identitet og særpræg.

Det er sørgeligt fastslået med Løkke-regeringens mishandling af bygningsfredningens tvillingesøstre i det åbne land, beskyttelsen af natur og miljø. Det er nylig dokumenteret af de samme partiers afvæbning af landets største værner af dansk sprog og kultur, Danmarks Radio. Og viser sig altså også i omgangen med den nationale bygningsarv.

Hvorfor denne selvmodsigelse? Uviljen mod natur- og miljøbeskyttelse kan forklares med, at folketingsflertallet hellere vil tækkes landbrugslobbyen. Straffeaktionen mod DR kan ses som småligt udslag af misnøje over politisk ustyrlighed.

Men hvad med de fredede bygninger? De kan da ikke genere nogen? Joe, det kan de faktisk. De kan ærgre de ’developere’, der ser mulighed for gevinst i at rive ned og bygge nyt – typisk med masser af flere profitable kvadratmeter. Som det sørgmodigt udtrykkes i tidsskriftet By og Land, sker »dette med kommunernes velsignelse, for hvem vil ikke gerne fremstå såkaldt handlings- og udviklingsorienteret«?

De lokalpolitikere, der oplever deres handlefrihed begrænset af bestemmelser om bygningsbevaring, jamrer i medier og klager til landspolitikere, og så kører retorikken om ’unødigt bureaukrati og formynderi’.

Man kunne ønske, at Helle Thorning-Schmidts regering 2011-15 mere markant havde vist en anderledes vilje til at modstå stormløb mod kulturarven.

Uhyrligt kortsigtet kommer denne ødslen af bygningsværdier til at fremstå i disse globaliseringstider, hvor det i nybyggede bykvarterer kan være svært at se, hvor i verden man befinder sig. Førhen var bygninger kendeligt forskellige fra egn til egn, bydel til bydel.

Nu er de ens Jorden over. De historiske huse og bymiljøer, som vi bevarer, står som en påmindelse om, at det er muligt at leve på andre måder, end økonomiske mekanismer nu presser os imod. Det er en påmindelse, vi ikke skal afskære os fra.