Prins Joachim flytter til byen. Og det er da ikke, fordi han ikke er velkommen. Vi er jo meget åbne her i København, uanset om man er selvforsørgende eller ej.

Ifølge kongehusets pressetjeneste handler flytningen om, at driften af Schackenborg og det dertil hørende landbrug er svært at forene med Joachim og Maries engagement i officielle opgaver. Men hvad er det egentlig, prinsen skal lave? Hvad er der af meningsfuldt arbejde til manden, hvis bror, tronfølgeren, sjældent arbejder og kun har det olympiske bestikkelsescirkus at lege med?

Hvad der burde være en oplagt lejlighed til at kigge på berettigelsen og opgaverne for kongefamilien og de kompetencer, der ligger i aristokratiets sidste dinosaur, er igen blevet gjort til en sødsuppe-familieføljeton af en danske presse. En presse, der – når det kommer til kongehuset – fremstår ukritisk og følgagtig. Vi lever ikke længere i en feudal verden med en gudgiven orden. Alle vi, der flytter måsen og gør noget, som er noget værd for nogen, lever i en verden, hvor vi skal kunne argumentere for vores dispositioner og bliver holdt op på, om vi rent faktisk bidrager. Det skal kongehusets medlemmer selvfølgelig også.

Læs også: Kongefamilien rykker sammen i hovedstaden

Forfatteren Gretelise Holm kom i 2009 med et forslag, som er værd at generindre. Privatisér kongehuset eller indfør kongehusskat, skrev hun i Politiken og begrundede: »Vi er nogle borgere, som har det dårligt med at være tvangsindlagt til at medvirke som undersåtter i det arvelige monarki, men samtidig må vi erkende, at der formentlig er et flertal i befolkningen, som ikke kan leve uden at kunne overvåge det fortløbende reality-show på slottene.« Derfor foreslog hun, at man kunne tilgodese begge grupper ved at lade kongehuset finansiere med en frivillig kongehusskat.

Det, Gretelise Holm mente, var, at fælles goder, som var af uomtvistelig værdi – fælles skoler, hospitaler og veje – kunne man fint tvangsudskrive skatter til. Det, som ingen kunne argumentere for havde noget rationelt og almennyttigt formål, måtte man lade være op til folk selv. Ligesom folkekirken. Det er frivilligt, om vi vil være medlem af folkekirken, så hvorfor ikke indføre en tilsvarende ordning for kongehuset? Så kan de mennesker, der elsker prinsesser, guldkareter og store slotte, støtte kongehuset med et direkte medlemskab. Og vi andre kan slippe for at være med til at finansiere en af Europas mest overforbrugende og mindst arbejdsomme familier.

Den danske kongefamilie støttes af 80 procent af danskerne, så der burde ikke være nogen grund til at frygte et svigtende antal skatteindbetalinger, sponsorater, salg af folkeaktier, eller hvordan man vil strikke en økonomisk model sammen. De, som er tilhængere, kan vide sig sikre på, at de har masser af meningsfæller.

Når vi republikanere spørger til kongehusets berettigelse, får vi omgående at vide, at det er til stor nytte for dansk erhvervsliv og genererer uhørte mængder PR, som er milliarder værd. Jeg medgiver, at kongehuset kan have historisk, kulturel og endda personlig betydning for folk, men kommerciel? Det kan man vist ikke finde en eneste seriøs økonom, men måske en tegneseriereklamemand, der vil lægge navn til.

Alligevel fortæller dansk erhvervslivs institutioner os jævnligt, at kongehuset er vigtigt, fordi det giver erhvervslivet en konkurrencefordel. Men hvis det har brug for prins Joachim, som netop har forladt et gods i økonomisk uføre, for at kunne drive forretning, skulle man måske overveje at lade nogle andre tage over. Hverken tyskerne, franskmændene eller amerikanerne har brug for at blive babysittet af konger og dronninger. Og hvis danske virksomheder ikke kan stå på egne ben, men har brug for royale barnepiger for at sælge 3-stjernet salami, kan de jo selv betale for at have dem med.

I dag er en lang række offentlige services i f.eks. Udenrigsministeriet betalingsbelagt: Skal en dansk virksomhed have hjælp af den ene eller anden ambassade, må de hoste op med lidt penge for ydelsen. Det samme burde gælde for kongehuset. Hvorfor skal politibetjente, skolelærere og sekretærer betale for det overklassenonsens? Hvis det royale stjernestøv var noget værd, ville der være en betalingsevne og en betalingsvillighed. Og private virksomheder må kunne betale for deres markedsføring selv; vi har jo ikke indført en curlingstat til erhvervslivet, vel?

Læs også: Joachim reddet af sine rige venner

Personligt vil jeg antage, at de fleste forbrugere efterspørger kvalitet, pris og service, og de er fuldstændig ligeglade med, om varen kommer fra et land med et kongehus eller ej. Det ser ikke ud til, at tyske biler har noget problem. Så selv om vi har en dronning, der både kan vinke fra karet og balkon, er hun næppe ansvarlig for, om vi sælger flere Lego-klodser til amerikanerne. Kongehuset har i bedste fald minimal kommerciel værdi, og man kan da også undre sig over, hvorfor en kineser skulle købe en vindmølle, bare fordi den bliver præsenteret for ham af en australsk kvinde, der for nogle år siden blev dansk prinsesse. At vi selv tror på, at de i andre lande er så naive, betyder ikke, at de rent faktisk er det.

Det eneste, der nærmer sig argumenter for at bevare kongehuset, er, at det er »dansk historie« og »hyggeligt«. For 400-500 millioner kr. årligt kan vi imidlertid give meget støtte til nye talenter, der kan udvikle og udfolde dansk kunst og kultur.

Der argumenteres også for, at kongehuset sikrer landets sammenhængskraft. Som om Danmark ville falde sammen som et sandslot ved Vesterhavet, var det ikke for grev Ingolf, Felix og Sussi af Rosenborg. Det må være et svagt og usikkert folk, som har brug for så tomme symboler og for anakronismer til at holde sammen på sig selv. Tror danskerne ikke, de er mere end det? Det tror jeg.

Grundlæggende bør vi kunne vælge, om vi fortsat vil forære penge til en overprivilegeret familie, hvis største bidrag til verden består i at vise tøj frem og posere med børn i ugebladene. Af alle ting, der skriger på brugerbetaling, er intet mere oplagt end kongehuset.

Læs også: Historiker: Joachims flytning kan skade Kongehuset

Og endelig: kan vi ikke også bede om en mere kritisk dækning af kongehuset, dets eksistensberettigelse, arbejdsindsats og udgifter? Mens svensk presse f.eks. afdækker Carl Gustavs op- og nedture på aktiemarkedet, og spansk presse kan undersøge Juan Carlos’ halvkorrupte forretningsforbindelser, er der sjovt nok ikke mange danske journalister, der har kastet sig over at afdække forholdet mellem kongefamilien og erhvervslivet. Bortset fra forfatteren Jens Høvsgaard, som er næsten ene om at gøre sin stand ære. Hvor er den kritiske indstilling?

Det danske kongehus har, hvad både Berlusconi og skiftende afrikanske, kinesiske og nordkoreanske diktatorer fantaserer om, nemlig en underdanig presse. Når man tænker på, hvordan der blev gået i detaljer med fattig-Carinas budget, Lars Løkke Rasmussens underbukser eller Dovne-Roberts manglende arbejdsiver, kan det undre, at kongefamilien kan omgøre folkegaver til fallitboer og samtidig få forhøjet deres apanage, uden at vi møder dem med samme krav om at passe på tingene, på pengene eller gøre bare en indsats.

Skulle vi ikke begynde med at spørge prins Joachim, hvad det egentlig er, han nu skal lave? Og dernæst om det er noget værd for nogen? Og om de »nogen« så ikke selv kunne betale for det? Jeg vil gerne være fri. Jeg synes, at manden og resten af hans familie skal finde sig et ordentligt arbejde.