Danmark skal være Danmark. Det betyder, at de, der kommer hertil, skal indordne sig - og ikke omvendt. Man har en forpligtelse til at indordne sig, når man kommer udefra og bosætter sig her i Danmark. Gør man ikke det, så kan man ikke forvente at blive accepteret. Det er ikke os, der skal acceptere de nytilkomnes kultur. Det er jer, der skal tage vort værdisæt til jer.

Jeg er bekymret. Jeg er ærligt talt rigtigt bekymret. Jeg er bekymret over, hvordan det Danmark, som de næste generationer kommer til at vokse op i, kommer til at se ud. Efter min mening skal kommende generationer leve i et Danmark med et værdisæt og en levevis, som vi har i dag. Men det kommer tydeligvis ikke af sig selv.

Vi har ikke i hele den tid, jeg har levet, turdet stille krav og have en forventning om, at de mennesker, der kommer hertil, tager landet og dets værdisæt til sig. Vi har puttet os i en tiltro til, at de, der kommer her, reelt ønsker at leve et frit liv, som vi gør. Men det har ikke holdt stik. Alt, alt for mange vil ikke Danmark og vort værdisæt.

Det må da være en fuldstændig berettiget forventning at have, at de, der kommer til Danmark, indordner sig, forsørger sig selv, taler sproget, tager del i den helt almindelige danske hverdag - og ja, udviser taknemmelighed og respekt over for det land, der yder dem beskyttelse.

Jeg går heller ikke ind i et supermarked og siger til den danske kasseassistent, at jeg er imponeret over, at han er i arbejde og forsørger sig selv og familien. Det ville forekomme en smule underligt, hvis vi ikke havde den forventning til hinanden - Inger Støjberg

Men i stedet for at have denne berettigede forventning og stille krav, så har vi gennem årtier pakket de mennesker, der er kommet hertil, ind i vat. Vi har forsørget dem og nærmest været imponerede, når nogen er kommet i job. Jeg fremhæver meget gerne de gode eksempler, og dem er der heldigvis en del af. Men for at sige det, som det er, så er det jo ikke sådan, at jeg går ind på en uddannelsesinstitution og roser de danske unge, der har taget sig sammen til at følge undervisningen er og mødt op i skole. Jeg går heller ikke ind i et supermarked og siger til den danske kasseassistent, at jeg er imponeret over, at han er i arbejde og forsørger sig selv og familien. Det ville forekomme en smule underligt, hvis vi ikke havde den forventning til hinanden.

Men hvorfor gælder det så ikke flygtninge og indvandrere? Hvorfor er det pludselig noget helt særligt, når de lever op til en forpligtelse, der påhviler os alle i et samfund som vores? Efter min mening, så har man da tværtimod en helt særlig forpligtelse til at gøre sig umage, når man er kommet hertil udefra.

Vi ser parallelsamfund og direkte modkulturer i Danmark, og det bliver ganske enkelt ikke ved med at gå. Derfor skal der gøres op med det uvæsen, vi ser i ghettoerne, og vi bliver nødsaget til at få gjort op med, at man som barn i Danmark kan vokse op parallelt til resten af samfundet; gå i en børnehave stort set uden danske børn, gå i folkeskole uden danske børn, og i det hele taget leve et liv afsondret fra den helt almindelige danske hverdag.

Vi bliver med andre ord nødt til at få gjort op med ghettoerne og den udanske kultur - og modkultur - som hersker. Et multikulturelt samfund bliver aldrig et ideal for mig.