Min tungsindighed blev sibirisk i vælde ved at læse Weekendavisen den anden dag.

Det er sket før, indrømmet. Men denne gang var det ekstra tungt.

’Regler er blevet en invasiv art’, hed artiklen. Den byggede på et interview med Erik Bonnerup, tidligere departementschef i Finansministeriet og mangeårig formand for diverse mere eller mindre vellykkede reformer (mest det sidste) i det offentlige – kommunalreform, politireform, kvalitetsreform og så videre.

Hr. Bonnerup er nu kommet i tanke om, at det egentlig ikke er gået særlig godt. Det ytrer han i sikker afstand fra eget værk her mange år efter. Særligt det der ’New Public Management’, som blev indledt med en såkaldt moderniseringsredegørelse i 1983 under hans eget departementsskab, er blevet et meget stort problem, siger han.

’Vi har indført et enormt styringsregime, og det har været en stor fejltagelse. En af intentionerne med ’New Public Management’ var at få ordentlig ledelse. Men det har vi ikke fået i praksis,’ siger Bonnerup.

Jeg er klar over, at Weekendavisen er pressens svar på slow food, og at publikationen ofte går endda arkæologisk til virkeligheden – en slags journalistik udgravet med teske og tandbørste – men okay, bedre sent end aldrig.

Nu sidder nogen og spørger sig selv, hvad er det nu ’New Public Management’ er? Men det ved de faktisk godt. Det var oprindeligt tænkt som rationalisering.

Men New Public Management er, når hjemmeplejeren ikke har tid, fordi hendes chef og dennes chef og dennes chef forlanger, at hun skal udfylde en masse skemaer, der dokumenterer hendes arbejde, så alle disse chefer kan holde møder om skemaerne. Det er, når patienten på hospitalet bliver bragt forgæves til operation op til flere gange, fordi kirurgen og sygeplejerskerne også skal udfylde skemaer. New Public Management er, når det offentliges ’varme hænder’ udkonkurreres af ’de kolde’.

For nogle år siden ville to nordmænd, Arne Klyve og Jon Severud, skrive en bog om dette styringsredskab nummer et i velfærdsstaternes forvaltning. De endte med at skrive en anden bog med titlen: ’Ordbok for underklassen’.

I deres research af norske kommuner og den norske stats måde at styre og forvalte på, stødte de hele tiden på ord, der krævede oversættelse. Ord som ’humaniseringskapital’, ’kundskabsbaseret’ og ’dialogmøde’.

Det er det, der på nudansk kaldes ’bullshit’. Men det er tillige, som Klyve og Severud rigtigt indså, et sprog, der med stor virkning anvendes til at få New Public Management maskinen til at kværne uforstyrret videre.

Når man som borger får at vide, at der ikke rigtig er nogen på arbejde på kommunekontoret, fordi de er på kursus i ’tværfaglig innovation’, opgiver man automatisk at få en forklaring. Måske mest fordi man aner, at der ikke rigtig findes en sådan.

Det offentlige er blevet en størrelse, der skaber flere opgaver, end det løser. Opgaver, man forsøger at komme til bunds i ved at ansætte endnu flere forvaltere i forvaltningen.

Som historiker Jes Fabricius Møller engang forklarede mig, så reproducerer større bureaukratiske systemer sig selv, hvilket han godtgjorde med et historisk eksempel, jeg aldrig har glemt.

Da man undersøgte den britiske flåde under og efter Første Verdenskrig, opdagede man, at antallet af aktive fartøjer i perioden 1914 til 1928 faldt med 67 procent, mens antallet af ansatte i admiralitetet steg med 78 procent.

Embedsmænd søger altid at udvide antallet af undergivne, fordi embedsmænd skaber arbejdsopgaver for hinanden. Men flere ansatte betyder ikke nødvendigvis, at en forvaltning får mere fra hånden.

Erik Bonnerup synes således i dag, at det er synd for de offentligt ansatte. Altså offentligt ansatte, der rent faktisk befatter sig direkte med borgerne og disses behov og legitime krav. Pædagoger og sygeplejersker var før vant til, at de skulle gøre det så godt som muligt for børnene og de syge, men nu skal de indrapportere, påpeger Bonnerup indsigtsfuldt.

’Reguleringen har faktisk taget overhånd på samtlige offentlige serviceområder. Vi er kommet dertil, at love og regler er blevet en invasiv art i Danmark,’ siger Erik Bonnerup.

Virkelig? Har paven en sjov bil? Det var her, jeg blev tungsindig på russisk maner. Artiklen i Weekendavisen kunne også have heddet ’Undskyldning til 'underklassen’.