Vækst spiller en nøglerolle for regeringen. Dens politik er bygget op omkring vækstpakker og talrige reformer, der alle lanceres med den efterhånden velkendte retorik om politisk nødvendighed og økonomisk ansvarlighed. Den grundlæggende fortælling er, at der er behov for at få gang i den økonomiske vækst og at ruste Danmark til den intense globale konkurrence.

Men hvad hvis ingen af initiativerne fører til ny vækst, men tværtimod bringer os dybere ned i den økonomiske og politiske krise? Måske er der et vækstpolitisk opgør undervejs, der vil få de seneste årtiers værdipolitiske stridigheder til at ligne en storm i et glas vand.

Der er nemlig fysiske grænser for produktivitet i arbejdslivet og hertil kommer psykiske og sociale grænser for væksten. Det bliver konstant sværere og mere usikkert at opnå vækst. Væksten er stødt på grænser, og disse grænser bliver kun mere markante i fremtiden. Det globale forbrug overstiger det, planeten kan understøtte på lang sigt. Væksten er ikke bæredygtig. Samtidig sker der en nedslidning af menneskelige og sociale ressourcer.

På det individuelle plan bliver det sværere for os at arbejde og forbruge mere. Vi oplever grænser i arbejdslivet i form af eksempelvis stress og depressioner. Forbrugstrætheden tager til, den økologiske bevidsthed breder sig, og opsparingen øges på grund af usikkerhed og stor gæld. Produktiviteten og forbruget stagnerer. Heri ligger grobunden for det folkelige opgør med vækstsamfundet

Ikke-økonomiske forhold

Vi skal halvtreds år tilbage i tiden for at finde udgangspunktet for vækstens økonomi og politik. Årtierne efter Anden Verdenskrig var præget af tankegangen om, at velstand var et middel til at afskaffe fattigdom. I takt med, at velstanden steg, blev væksten tillagt mindre betydning. Ikke-økonomiske forhold kom i stigende grad til at sætte dagsordenen for samfundsudviklingen.

Dette projekt nåede sit højdepunkt i 1970’erne. Nye sociale bevægelser satte emner som køn, miljø, demokrati og seksualitet øverst på den politiske dagsorden, og SF blev et partipolitisk talerør for disse nyskabelser.

Tidens fokus på ikke-økonomiske emner og de tilhørende kritikker af vækstsamfundet var en praktisk realisering af de politiske muligheder i en tid, hvor velstanden var høj for den brede befolkning, som følge af de foregående årtiers enorme vækst og stigende lighed. Disse strømninger skrev sig helt ind i Socialdemokraternes principprogram i 1977, hvor det blev erkendt, at der var grænser for økonomisk vækst, og at det i fremtidens politik måtte handle om at stoppe væksten, for at skabe bedre miljø og livskvalitet. Også De Radikale var langt hen ad vejen med på noderne gennem eksempelvis det meget populære ’oprør fra midten’.

Det virker dog alt sammen som fjern fortid i dag. Samfundet er nemlig gennem de seneste 30 år på ny blevet viklet ind i fattigdommens problematik. Vækstdagsordenen er blevet permanent. Også for SF, Socialdemokraterne og de radikale.

Nedslidte ressourcer

Gennem de seneste 30 år har det faktisk kun været muligt at skabe vækst gennem bobler og bestikkelse. De omfattende dereguleringer af den finansielle sektor har skabt en bobleøkonomi med en enorm usikkerhed.

Bestikkelse i form af skattelettelser og meget lave renter holder også på kort sigt hånden under væksten, men indebærer samtidig, at de langsigtede ubalancer vokser på grund af eskalerende privat og offentlig gæld.

Samlet set ville væksten være decideret negativ uden konstante politiske vækstinitiativer og den forbrugsmoral, som politikere, økonomer og virksomheders markedsføring bombarderer os med.

Det er disse sider af samfundsudviklingen, som er blevet fuldstændig fortrængt af regeringen og i det hele taget er nærmest usynlige i den politiske og økonomiske debat.

Situationen er paradoksal. På den ene side har regeringen helt og aldeles kuldkastet de vækstkritiske værdier, men omvendt er disse værdier slået så bredt igennem i befolkningen, at væksten stoppes i praksis. Regeringen er helt ude af trit med de økonomiske og politiske realiteter. Den ser vækst som et slags gratis gode, som noget entydigt positivt, hvis gevinster får omkostningerne til at virke betydningsløse. Men det er en forældet tankegang, der passer til et fattigt samfund med rigelige ressourcer.

I et rigt samfund med nedslidte ressourcer som det danske er vækst derimod på ingen måde en ubetinget god forretning. Tværtimod. Omkostningerne ved væksten er i dag omfattende, og gevinsterne bliver mere og mere ubetydelige. Og her tænker vi bestemt ikke kun på klima og miljø.

Vækstpolitisk omvæltning

Væksten griber nemlig direkte ind i vores liv og arbejde. Den er kun mulig, hvis vi arbejder mere – og mere produktivt. Den kan kun ses som resultatet af vores egne anstrengelser, og den har en række negative konsekvenser for det individuelle og sociale liv. Det er en stor fejl at tro, at vækst er en slags gave fra himlen, som vi blot kan plukke frugterne af.

Stadig flere bliver helt udstødt af arbejdslivet, fordi tempoet er for højt og kravene for store. For os andre går det ud over vores arbejdsglæde og velfærd. Mere arbejde og større produktivitet står simpelthen i modsætning til værdier om livskvalitet, demokrati og fællesskab.

Det oplever vi hver dag på vores arbejde og i det konkrete liv med familie, venner og fritidsaktiviteter. Og det er oplevelser som disse, der ligger til grund for, at væksten modarbejdes i den brede befolkning, når produktiviteten og forbruget går i stå – til stor fortrydelse for den økonomiske og politiske elite.

I virkeligheden handler det om, at nye værdier og praksisformer vinder frem i befolkningen, fordi vi hverken kan eller ønsker at levere det, der skal til, for at der igen skabes høje vækstrater. Der er folkelig grobund for et opgør med vækstsamfundet, men det bliver modarbejdet af de dominerende institutioner og eliten. Regeringen er det mest iøjnefaldende centrum.

Den aktuelle situation bringer mindelser om starten af 1990’erne. Dengang var værdipolitikken, særligt udlændingepolitikken, fastlåst og tabuiseret. I dag kan vi se, at der var tale om stilhed før stormen, idet værdipolitikken herefter blev præget af store sværdslag og omfattende politiske forskydninger.

I dag er det vækstpolitikken, der er fastlåst og tabuiseret, idet regeringen klamrer sig til de seneste årtiers pejlemærker, der fremstilles som »nødvendighed« og »ansvarlighed«.

Enighed og arrogance hersker, men er ude af trit med virkeligheden, hvor væksten i stigende grad udebliver. Det er menneskeligt, socialt og miljømæssigt umuligt at få stabil og høj vækst tilbage i Danmark. Virkeligheden har forandret sig. Vækstbilledet flimrer, og vi gennemgår en langsigtet transformation, der er mere skelsættende end kursændringen i 1980’erne. Vi kan stå over for en vækstpolitisk omvæltning, som vil få de seneste årtiers værdipolitiske forandringer til at blegne.