Jeg har som jurist i Københavns Kommune fulgt Informations artikler om adgangen til aktindsigt for pårørende, både fra den 18. december 2017 og den 21. juli 2018, ligesom jeg har fulgt diverse andre avisers artikler om samme emne.

Et noget entydigt mediebillede tegner sig, hvor både det kommunale råderum og hensynet til afdøde synes fraværende.

Det kommunale råderum

I de to artikler i Information sættes der spørgsmålstegn ved, om en afdød datter nu fik den hjælp, som hun havde krav på, og det kræves, at Ombudsmanden igen går ind i sagen, da moren (og andre) stadig ikke er tilfreds med kommunens afgørelse om aktindsigt.

Jeg kan naturligvis ikke forholde mig mere til den konkrete sag, end hvad der fremgår af artiklerne og i øvrigt er inden for grænserne af min tavshedspligt. Men jeg kan fortælle, at jeg som ansat i Københavns Kommune ofte har et umiddelbart inderligt, personligt ønske om at give aktindsigt, så de efterladte i al fald i forhold til den kommunale sagsbehandling kan få fred i sjælen.

Desuden ligger der også en interesse for den offentlige myndighed i at kaste lys over sagen, således at det kan vises, at myndigheden har handlet i overensstemmelse med lovgivningen og leveret den eller de ydelser, man som borger har krav på.

At jeg eller mine kollegaer har forståelse for behovet for udlevering fra de pårørendes side, og har al verdens sympati med de efterladte, giver os dog på ingen måde retten til at udlevere sagsakter, hvis det er i strid med lovgivningen. Vi kan ikke – og skal ikke – som embedsmænd navigere efter vores egen empati, retsfølelse eller øvrige meninger om, hvordan lovgivningen burde være i de konkrete sager, som vi tager under behandling. Hvis vi gjorde det, ville retssikkerheden i det danske samfund være en saga blot.

I denne sag, såvel som tidligere sager, er det både fra kommunernes og Ankestyrelsens side blevet slået fast, at der ikke kan udleveres akter til pårørende. Det følger af forvaltningslovens regler.

Både sundhedsloven og offentlighedsloven stiller sig ligeledes i vejen for, at en kommune kan udlevere flere akter til de pårørende end den snævre undtagelse, som er at finde i sundhedsloven.

Tavshedspligten gælder både, når man er i live, og altså også efter man er død. Hvis kommunernes eksterne kontrolorganer på disse områder kommer frem til, at akterne ikke kan udleveres, så ville vi have et fundamentalt retssikkerhedsmæssigt problem, hvis kommunerne forvaltede anderledes.

Hensynet til afdøde

Det bringer mig videre til spørgsmålet om hensynet til afdøde. Det er eksempelvis ikke nødvendigvis hensigtsmæssigt, hvis kommunen skal udlevere akter til pårørende, hvor de pårørende og afdøde har haft alvorlige konflikter.

Og hvad hvis kommunen ligger inde med oplysninger om seksuelt misbrug, vold i familien, svigt og andre alvorlige problemer?

Er der ikke også et hensyn til, at afdøde ikke får disse oplysninger ud i landets medier eller blot ud i den nære familie, måske til efterladte børn?

Og endelig kan man spørge sig selv, om det ikke er tilstrækkeligt, at der kan søges aktindsigt, så længe pågældende er i live?

Hvis afdøde ønskede at dele oplysningerne med pårørende, stod det dem frit for, mens de var i live.

Man har under et behandlingsforløb ret til at klage, ret til bisidder, ret til partsrepræsentant, ret til afgørelse, begrundelse, vejledning, rådgivning og alle andre af forvaltningsrettens rettigheder.

Du kan ikke, som læser af Information eller nogen som helst af landets øvrige aviser, vide, om disse rettigheder allerede er gjort gældende, da de offentlige myndigheder aldrig kan forklare sig i medierne i forhold til de konkrete sager, fordi de offentlige myndigheder er underlagt tavshedspligt.

Problemstillingerne skal selvfølgelig bringes og diskuteres i medierne, da det måske kan anspore til, at politikerne tager reglerne op til overvejelse. Men det forudsætter, at regelændringen er ønskværdig, hvilket igen forudsætter, at medierne er i stand til at præsentere problemstillingerne både korrekt og nuanceret.

Ellers ender vi med regler, som ingen er interesserede i. Og så forsvinder tilliden til mig og mine kollegaer, til den offentlige forvaltning, til vores velfærdssamfund og til demokratiet.