»Hvem er det, du kalder overklasse? Jeg synes ikke rigtig, vi har en overklasse herhjemme, jeg er dus med alle, de kalder mig Christian.« Sådan sagde hofjægermester, kammerherre, advokat, tidligere FLSmidth-arving og erhvervsleder Christian Kjær til P1 Business i 2009. På den måde skrev han sig ind i en særlig skandinavisk tradition, hvor eliten underspiller sine privilegier.

Det overraskende er, at befolkningen lader til at have købt fortællingen om den fraværende overklasse. Blandt de 41 landes befolkninger, der svarede på ISSP-undersøgelsen, svarede færrest danskere – 11 pct. – at deres samfund havde en »lille elite i toppen«. Men vi kan ikke desto mindre finde en lille, privilegeret gruppe. Når vi ser nærmere på koncentrationen af både økonomiske ressourcer og mulighederne for at sætte rammerne for ens eget liv, ser vi at de er enormt skævt fordelt. Og særligt en lille gruppe i toppen trækker fra resten. Og denne gruppes liv er ikke bare hævet langt over andre danskeres. Mulighederne for at komme til tops afgøres i vid udstrækning af arv og netværk fremfor indsats og merit. Udenfor Danmark er der ellers efter den globale finanskrise igen kommet fokus på eliten - her især forstået som samfundets rigeste. Først satte Occupy Wall Street bevægelsen fokus på den ene procent og sideløbende opbyggende nogle af verdens førende økonomer - anført af den nu verdensberømte franskmand Thomas Piketty – en imponerende international database, der kunne følge udviklingen i ulighed ved at zoome ind på netop den rigeste procent. Det, Piketty og hans kolleger viste, var, hvordan man politisk – gennem en sænkelse af topskat og fjernelse af formueskat – siden 70erne har privilegeret både dem, der tjener mest og de, der lever af afkastet af deres formue. På den måde er ulighedsniveauet i de store industrilande – særligt USA – vokset og er nu ligeså stort som før krakket på Wall Street i 1929. Problemet er, at det igen er blevet mere profitabelt at eje og arve end at producere. Netop det viser sig ved, at den rigeste procent igen stikker fra alle andre.

Danmark har ikke i samme grad tilgodeset den rigeste procent politisk - dog blev formueskatten afskaffet i 1997 og topskatten sænkes trinvis. Derfor er eliten ikke rykket ligeså hurtigt fra resten som i andre lande. Men der er en lang række andre forhold, hvor fordelingen af ressourcer i det danske samfund ikke lever op til glansbilledet af et egalitært samfund. Både når det kommer til fordelingen af økonomiske ressourcer, og når det gælder indflydelse på såvel eget som andres liv. Faktisk er 0,9 pct. af alle danskere dollarmillionærer mod 1,2 pct. i USA. Trods mytedannelse om det modsatte, er det ikke væsentligt mere sjældent at være – eller blive – særdeles velhavende i Danmark.

Når vi ser på forskelle i løn og arv, trækker eliten også fra. Den procent, der tjener mest, hiver 1,4 mio. kr. hjem om året efter skat, viser tal fra AE-Rådet. Samtidig efterlader de mest velstående sig 15 mio. kr. - mere end en folkeskolelærers livsindkomst- til deres arvinger. Med andre ord kan de rent økonomisk heldigste arvinger få mere ind på kontoen ved deres kæres bortgang end langt de fleste danskere kommer til at tjene på et helt arbejdsliv.

Arv slår også igennem på en anden måde. Ved at placere familievirksomheder under fondskontrol kan man sikre, at forretningen bliver på familiens hænder. Det betyder, at vi i Danmark i modsætning til en række andre industrialiserede lande, stadig har en række familier centralt placeret i erhvervslivet. Ud af de 82 største danske virksomheder i 2008 var 30 pct. familiekontrollerede. Kontrollen af en række af landets største virksomheder er samlet på meget få hænder. Ser vi på det netværk, der tegnes omkring samfundets formelle poster, er magten i Danmark ligeledes koncentreret i et lille netværk. Vi er ved at kortlægge de vigtige bestyrelser, råd, kommissioner, fonde og VL-grupper. I disse 5.000 netværk har ca. 1 pct. – 43.000 – af alle danskere en post. I netværket kan man finde en fortættet kerne på bare 500 mennesker: en magtelite på 0,01 pct. Blandt disse når de mest centrales netværk ud til mere end 2.000 af de ca. 7.000, der har mere end en post, herunder samtlige af de ca. 500 i magteliten. I netværket er en tendens med andre ord meget klar. Jo flere centrale, der allerede er i et netværk, desto flere centrale tiltrækkes. På den måde forstærkes de allerede centrales netværk yderligere.

Hvis vi ser på netværkene i erhvervslivet kan vi se, at forbindelserne fortætter sig i en sådan grad, at det danner en lille inderkreds på mindre end 200 individer. Denne inderkreds repræsenterer i vid udstrækning de danske erhvervsinteresser i et væld af offentlige råd, kommissioner og andre centrale udvalg. Inderkredsen har også oftere end resten af erhvervslivet held til at få indflydelse på kultur og videnskab gennem fonde, aftagerpaneler eller universitetsbestyrelser. At indflydelsen samles hos en lille gruppe kan hurtigt blive et problem, fx i tilfældet med inderkredsen i forhold til det øvrige erhvervsliv. Deres stemme bliver svagt repræsenteret. Det er ikke kun de mindre virksomheders begrænsede størrelse, der holder dem ude af inderkredsen. Inderkredsens direktører og bestyrelsesmedlemmer adskiller sig fra resten ved deres finere baggrund, ved bestemte uddannelser, udenlandske MBAs og en særlig livsførelse. Derfor ser vi også at de gamle familieejede virksomheder har lettere adgang til inderkredsen.

En barriere for at diskutere elitens privilegier er myten om, at eliten når sin plads i samfundet som alle andre. Imidlertid tyder nyere forskning på, at elitens indtægt fås gennem andre mekanismer end resten af befolkningens. Da en gruppe svenske forskere ledet af Anders Björklund undersøgte sammenhængen mellem fædre og sønners indkomst - indkomstelasticiteten – fandt man for børn af den rigeste promille en ekstrem tæt forbindelse på 0,9. For den øvrige befolkning betød såvel IQ som uddannelse meget for ens fremtidige indtægt. Men for den rigeste promille er det alene balancen på fars bankbog, der betyder noget for fremtidens lønseddel. Danske undersøgelser viser samme tendenser. Desuden kan man se, at de mest vellønnedes børn også oftere arbejder i faderens firma og på den måde drager nytte af hans kontakter. Blandt de 100 vigtigste danske topdirektører er ca. en tredjedel selv fra direktørfamilier, mens i alt fire femtedele af topdirektørerne kommer fra det, man kan kalde den øvre middelklasse: samfundets mest priviligerede femtedel. Eliten – også når det kommer til kulturlivet, forskningsverdenen eller centraladministrationen – har altså en relativt stærk tendens til at reproducere sig selv. Med andre ord forestiller danskerne sig en middelklasseverden, hvor man med hårdt arbejde kan nå til tops. Men realiteten er, at chancerne er meget ulige fordelt.

Uligheden i indflydelse og privilegier i samfundet i dag peger på, at befolkningens samfundsbillede trænger til en opdatering. Danmark er ikke, og har nok aldrig været, et middelklassesamfund. Derimod er Danmark et samfund præget af relativt små forskelle i den brede befolkning, men med stor afstand til toppen. Chancen for at blive en del af den øverste procent er meget ulige fordelt og er ikke baseret på klassiske meritokratiske principper. Tværtimod spiller arv af formue, virksomheder og kontakter en afgørende rolle i rekrutteringen til toppen. Spørgsmålet er så om danskerne opfatter den meget skæve fordeling som retfærdig eller om den strider imod vores ønsker om, hvordan samfundet skal se ud. Med ulighed i formue og privilegier følger også stor ulighed i magt og indflydelse.

Et demokrati, hvor indflydelse fordeles efter størrelsen på pengepungene fremfor efter antal hoveder, er ikke et demokrati, hvor de bredeste skuldre bærer byrden.

Christoph Houman Ellersgaard og Anton Grau Larsen arbejder på en kortlægning af magtens netværk i Danmark, hvor de følger de netværk, der skabes af bestyrelser i topvirksomheder, fonde, statslige råd, nævn og kommisioner, VL-grupper, kongelige baller og andre samlingsteder for eliten.