Inger Støjberg og hendes støtter hævder, at ministeren er udsat for en hetz.

De anklager kritikere for at være ligeglade med piger, der bliver tvangsgift med ældre mænd, og de beskylder deres politiske modstandere for at blæse en mindre fodfejl op til en kæmpeskandale, fordi de vil af med Inger Støjberg og den stramme danske udlændingepolitik.

Det er en absurd udlægning af en alvorlig sag.

Forsøget på at få diskussionen til at handle om udlændingepolitik er en afledningsmanøvre. Partierne er selvsagt i deres gode ret til at være enige eller uenige i den førte politik på området, men sagen om Støjberg handler om noget mere principielt. Den handler om en ministers ansvar for at administrere lovligt og oplyse Folketinget og offentligheden retvisende.

Flere kommentatorer har efterlyst en »rygende pistol«. Men der er mange rygende pistoler i sagen allerede.

Ministeren fik klar besked fra sine embedsmænd om, at det var ulovligt at beordre alle mindreårige asylansøgere adskilt fra deres ægtefæller eller samlevere, sådan som hun gerne ville. En individuel sagsbehandling var nødvendig. Alligevel fjernede Inger Støjberg embedsmændenes forbehold fra en pressemeddelelse og annoncerede, at ingen mindreårige asylansøgere nu kunne få lov at blive sammen med deres samlevere. Ikke fordi det var sådan, der skulle administreres, har hun senere forklaret, men fordi hun ville sende et klart politisk signal.

Med andre ord skulle offentligheden ifølge Inger Støjberg selv vildledes med en påstand om, at hun nu beordrede en undtagelsesfri praksis. Det er et brud på den såkaldte sandhedspligt, som ministres meddelelser til offentligheden er underlagt, fremgår det af et nyligt svar i sagen fra Statsministeriet.

Men det gik endnu mere galt med ministerens pressemeddelelse. Selv om den altså kun skulle have været et politisk signal, endte den som en instruks. Og den instruks var vel at mærke ulovlig, slog Ombudsmanden senere fast. Men det lå vel også lidt i kortene, at det kunne ske. Embedsmændene havde jo netop gjort klart over for deres minister, at hun ikke inden for lovens rammer kunne beordre en undtagelsesfri praksis.

Gjorde ingenting

Inger Støjberg har forklaret, at pressemeddelelsen blev til en instruks, fordi ministeriet uheldigvis ikke fulgte op med en anden og mere juridisk funderet instruks. Men det var ikke noget uheld, at det gik sådan.

Samme dag som pressemeddelelsen blev udsendt, blev den mailet fra Udlændingeministeriet til Udlændingestyrelsen, der administrerer området. Og Inger Støjberg har nu medgivet, at det er korrekt, hvad styrelsen har oplyst til Ombudsmanden om forløbet: at en af ministerens topembedsmænd ringede til styrelsen med en eksplicit besked om »administrativt at effektuere i overensstemmelse med indholdet af pressemeddelelsen«.

Det er vanskeligt at forestille sig, at embedsmændene på egen hånd, bag om ryggen på ministeren, skulle finde på at pålægge styrelsen en praksis, som ifølge vurderingen i ministeriet var ulovlig, men som ministeren havde insisteret på at nedfælde. Og hvis det skulle være tilfældet, er det tæt på umuligt at forestille sig, at ministeren, der ifølge sin egen forklaring fulgte sagen tæt, ikke hurtigt skulle være blevet klar over, at hendes pressemeddelelse endte som en instruks.

Men alligevel gjorde hun ingenting for at ændre instruksen og stoppe den ulovlige sagsbehandling, som den lagde op til, og som fik lov at fortsætte i månedsvis.

Tidligt i forløbet gjorde Justitsministeriet efter alt at dømme klart over for Inger Støjbergs ministerium, at hendes instruks var ulovlig. Men selv om hun senest ved den lejlighed burde være blevet opmærksom på, at hendes pressemeddelelse var endt som en instruks, og at den altså blev anset for ulovlig, rettede hun ikke ind. Det er uhørt. Og siden har hun blokeret for, at Folketinget kan få indsigt i rådgivningen fra Justitsministeriet ved at hemmeligholde korrespondancen mellem de to ministerier.

Gensidigt udelukkende

Det, vi ved om Inger Støjbergs forvaltning af hendes rolle som øverste ansvarlige for forvaltningen i sagen, er således dybt belastende for hende. Men der er også meget, vi ikke ved. Den præcise ansvarsfordeling mellem embedsmænd og minister er stadig uklar og burde undersøges nærmere. Det blokerer et politisk flertal imidlertid for.

Til gengæld står det klart, at Inger Støjberg i sin orientering af Folketinget er gået alvorligt på kompromis med sandhedspligten.

Først har hun i folketingssvar hævdet, at hun havde sørget for, at ingen mindreårige asylansøgere måtte blive sammen med deres ældre samlevere. Siden har hun i et samråd i Folketinget den 1. juni forklaret, at hun ikke havde i sinde at beordre en undtagelsesfri praksis.

De to påstande er gensidigt udelukkende.

Ved samrådet om sagen den 1. juni påstod hun desuden, at instruksen aldrig havde ført til nogen ulovlig sagsbehandling. Men hårdt presset måtte hun ved endnu et samråd i fredags erkende, at sagsbehandlingen netop var ulovlig. Hun forsøgte ellers at klare sig igennem med en påstand om, at sagsbehandlingen var sket »under hensynstagen« til internationale konventioner, men spinnet blev gennemskuet. »Under hensynstagen« er ikke det samme som »i overensstemmelse med«, og efter gentagne gange at være blevet afkrævet et klart svar på spørgsmålet om, hvorvidt praksissen var lovlig, indrømmede hun, at det ikke var tilfældet.

På samme vis hævdede hun ved samrådet den 1. juni, at hun med sin instruks havde reddet fire mindreårige piger, som nu havde besluttet at forblive adskilt fra deres ældre mænd. Det er også senere blevet afsløret som usandt. Højst én af de fire piger kan være blevet adskilt fra sin mand på grund af instruksen. Og ved det følgende samråd talte ministeren ikke længere om de fire piger.

Ligesom hun også opgav sin tidligere påstand om, at Ombudsmanden skulle have konkluderet, at det ikke var hendes intention af pålægge Udlændingestyrelsen en ulovlig praksis. Den påstand var nemlig også i mellemtiden blevet pillet fra hinanden.

Forskellige standarder

Til gengæld har Inger Støjberg fastholdt, at hun modsat venstrefløjen har kæmpet for de unge pigers frihed og imod tvangsægteskaber. Ministeren, som fejrede sine første 50 udlændingestramninger med en lagkage, var altså angiveligt ude på at hjælpe nogle asylansøgere, ikke at forværre deres vilkår.

Man kan så undre sig over, at Inger Støjbergs kamp imod tvang skete med lige netop tvang. Hendes instruks lagde op til at tvinge pigerne væk fra deres ældre samlevere uden undtagelse og uden at høre de berørte parter. Det var derfor, hendes instruks var ulovlig, og det blev der administreret efter. Pigerne, hvis frihed angiveligt lå ministeren sådan på sinde, fik ikke lov at komme til orde.

Forløbet har ikke desto mindre fået Berlingske til at foreslå, at vi bør sige tak til ministeren »for at handle resolut«. Det sker i en leder, hvor avisen fortier de fleste inkriminerende forhold i sagen og fremlægger andre faktuelt forkert. Avisen, hvis journalister eminent afdækkede Eva Kjærs mangelfulde orientering af Folketinget om landbrugspakken, opererer tilsyneladende med forskellige standarder, alt efter hvilken minister der er tale om.

Det samme kan man roligt sige om Dansk Folkeparti.

DF har i flere sager markeret sig som et parti, der kæmper for øget kontrol med skiftende regeringer og sanktioner over for ministre, der ikke orienterer Folketinget behørigt. Partiet stemte imod den nye offentlighedslov og dens vidtgående beskyttelse af ministre og har arbejdet for at udvide Folketingets kontrol med regeringsmagten med parlamentariske høringer.

For nylig var DF tæt på at få fyret transportminister Ole Birk Olesen og miljø- og fødevareminister Esben Lunde Larsen, fordi de to ministre ifølge partiet ikke havde oplyst Folketinget detaljeret nok i sagerne om PostNord og fiskekvoter.

Langt alvorligere

Inger Støjbergs vildledning af Folketinget er af langt alvorligere karakter. Og den er endda for en stor dels vedkommende et produkt af forsøget på at dække over den egentlige skandale: At ministeren fjernede sine embedsmænds forbehold, beordrede en ulovlig sagsbehandling og tilsyneladende lod den fortsætte trods indvendinger fra Justitsministeriet.

Men det har ikke betydning for DF, som for længst har gjort klart, at Inger Støjberg ikke behøver bekymre sig om støtten fra regeringens parlamentariske grundlag. Hvis en minister fremmer partiets politik, kan hun bryde reglerne, lige så meget hun vil. Og således står partiets postulerede retskaffenhed forloren tilbage.

Ikke engang en såkaldt næse er DF og resten af den borgerlige blok parat til at uddele til ministeren.

I regeringspartierne er der ellers folk, som forstår, at sagen er alvorlig. Det fortæller de til journalister uden for citat, men de siger ikke noget i offentligheden og overlader scenen til partisoldater, som ved samrådene i Folketinget er kørt frem med en fordummende retorik om, at enhver kritik af Inger Støjberg bunder i en støtte til tvangsægteskaber mellem mindreårige piger og ældre mænd.

Når regeringen har erklæret kamp mod fake news, er det forbløffende, at en minister uhindret kan få lov at sprede falske oplysninger, og at medlemmer af regeringspartierne ivrigt deltager i at fordreje sagens fakta.

Sandheden er, at et politisk flertal lige nu risikerer at rokke ved princippet om at holde ministre ansvarlige, hvis ikke de orienterer de folkevalgte behørigt og sikrer en lovlig administration. Det er alarmerende.

En tendens til, at et flertal i Folketinget ud fra partitaktiske hensyn udnytter sin mulighed for at beskytte ministre, der har misbrugt deres embede, kan hurtigt blive knæsat. Alle partier på tværs af det politiske spektrum burde kunne se den fare.

Det er ikke Inger Støjberg, som er udsat for en hetz. Det er vores demokratiske tradition, som bliver sat på spil, når politiske hensyn sættes over de principper, der bærer retsstaten.