Lettere forpustet satte jeg mig over for Asif fra 7-Eleven. Jeg havde været på vej hjem til opholdsstedet, da han ringede og bad mig komme til jobsamtale. Min første jobsamtale! Jeg nærmest løb hen til butikken, helt ekstatisk.

Vi snakkede i lang tid. Han spurgte også til min baggrund, og jeg fortalte, at jeg havde boet på døgninstitution, siden jeg var 13 år. Jeg frygtede, at det ville diskvalificere mig til jobbet, men han konstaterede bare, at »Ingen børn skal have et dårligt liv! ... Du virker som en fornuftig pige, dig vil jeg gerne give en chance.« Jeg begyndte mandagen efter.

Det var en kæmpe succesoplevelse for mig at blive ansat. Det er nok ikke alle, der kan sætte sig ind i, at jeg blev så glad for et job som salgsassistent i en 7-Eleven-butik, som jeg gjorde. Det var da også et hårdt job, forholdene og lønnen var måske ikke de bedste, men jeg havde opnået det helt selv.

Indtil da havde jeg bare været tilskuer til, at kommunen prøvede at ’fikse’ mig på den ene eller den anden måde. Der blev snakket så meget om aktivering og skoletilbud (eller mangel på samme), at det hang mig ud af halsen.

Selv lavede jeg så lidt som muligt. Røg en masse hash med de andre unge på gangen, pjækkede, fik særbehandling og ekstraundervisning. Men jeg kom dog gennem 9. klasse.

Nu var planen, at jeg skulle på produktionsskole, men efter fire forskellige skoler kunne jeg simpelthen ikke klare mere skole. Ansættelsen var derfor en kæmpe sejr for mig, fordi jeg endelig havde taget sagen i egen hånd: Jeg havde fået et job, og det var udelukkende min fortjeneste. Jeg var så stolt.

Tog selv ansvar

Jobbet udviklede mig meget. Den store kundekontakt hjalp mig bl.a. til at slippe meget af min sociale angst, der holdt mig tilbage fra at skabe sociale relationer uden for døgninstitutionen, og jeg forbedrede basale evner såsom situationsfornemmelse og smalltalk. Noget, jeg på grund af omsorgssvigt og mobning som barn kun havde begrænset fornemmelse for.

Men vigtigst af alt gav jobbet mig en følelse af at være normal og af at passe ind.

Sille Veilmark

Det var hårdt, og der blev forventet noget af mig, så jeg tog meget ansvar for at klare opgaverne så godt som muligt. Jeg var kun 15 år, og det var måske kun et job som salgsassistent, men jeg tog det meget seriøst.

Følelsen af ansvar påvirkede hele mit liv. Jeg, som altid skulle vækkes et par gange, kom nu selv op om morgenen og cyklede af sted på arbejde, som regel før resten af huset var vågnet. Jeg holdt også op med at ryge hash med de andre. Det var vigtigere for mig at være helt klar i hovedet, når jeg skulle på arbejde.

Det job flyttede mig mere end de mange kommunale indsatser, jeg havde stiftet bekendtskab med gennem årene.

Bare en udgift?

Glæden varede kort, for snart blandede kommunen sig igen i mit liv. Som anbragt ung har man nemlig ifølge loven kun ret til at beholde en del af sin løn, svarende til det beløb, man lovbestemt skal have i lomme- og tøjpenge. Resten af lønnen, uanset størrelse, skal afleveres til kommunen som egenbetaling for ens institutionsophold.

Man er altså tvunget til at betale størstedelen af de penge, man har tjent og betalt skat af, til kommunen, udelukkende fordi det har været nødvendigt at anbringe en uden for hjemmet. Også selv om anbringelsen som regel ikke er frivillig og i hvert fald aldrig den unges egen skyld.

Hver gang jeg skulle betale til kommunen, følte jeg mig magtesløs og til grin. Resultatet blev, at jeg ad flere omgange gik ned i arbejdstid. Til sidst sagde jeg op, men det var med tårer i øjnene. Det kunne bare ikke betale sig for mig at blive.

Loven om egenbetaling gav ikke mening for mig. Jeg havde været til et hav af snakke om aktivering, og det virkede som om, at det var det vigtigste mål.

Hvordan kan det så retfærdiggøres, at man samtidig har en lov, der fjerner incitamentet til at arbejde og holder de unge fanget på offentlig forsørgelse? Det underminerer jo samfundets interesse i at styrke selvstændighed og arbejdsparathed hos udsatte.

Girokort fra kommunen

Nogle vil måske sige: ’Jamen er det ikke kun rimeligt? Det er helt vildt dyrt at anbringe børn, så hvis de tjener deres egne penge, skal de vel også betale?’. Og jo, det er helt vildt dyrt at anbringe børn og unge uden for hjemmet, men det er bestemt ikke den unge, der skal stilles til ansvar for sin anbringelse.

Der er ingen børn og unge, der har lyst til at være anbragt, anbringelsen er ikke deres skyld. Ved at inddrage pengene fjerner man incitamentet til at arbejde, hvilket betyder, at en hel masse unge går glip af alt det gode, et job kan give.

Jobbet er et møde med den normale verden, det giver kompetencer og udvikling, som kommunens tilbud sjældent kan hamle op med. Det er simpelthen ikke okay at gøre den mulighed uattraktiv.

Jeg havde uvidende gjort mig selv en stor tjeneste ved ikke at inddrage kommunen i beslutningen om at finde et job. Det betød nemlig, at jeg tog imod det job, der gjorde så meget godt for mig.

Jeg havde med sikkerhed ikke valgt at arbejde, hvis jeg på forhånd vidste, at jeg ville ende med at betale størstedelen af min løn til kommunen.

Jeg kæmpede for at være normal, men jeg blev trukket tilbage af systemet. Girokortene fra kommunen var som en konstant påmindelse om, at jeg var placeret, at jeg var en udgift, og jeg følte ikke, at der var nogen, der reelt havde lyst til at hjælpe mig. Jeg fik i stedet en følelse af at være til besvær.

Det var en følelse af at skulle betale en helt særlig ekstra skat, fordi jeg var den her helt særlige (besværlige) person. Men altså, det var jo ikke min skyld, at mine forældre ikke kunne være der for mig, sådan som jeg havde brug for.

Det var jo ikke med vilje, at jeg fik en depression, en spiseforstyrrelse, selvmordstanker og så en endnu en spiseforstyrrelse. Jeg ville jo bare gerne være normal. Hvorfor pokker skulle jeg så også kæmpe mod kommunen for at beholde det, der endelig gav mig en følelse af at være normal?

Komisk dumt

Nogle kommuner har indset, at reglen om egenbetaling er problematisk. De er begyndt at tillade, at de unge sparer pengene op i stedet for at putte dem i kommunekassen. Men reglen om egenbetaling står stadig sort på hvidt i bekendtgørelsen, og mange kommuner følger den fortsat blindt.

Hvorfor er der ikke nogen af politikerne, der kigger op fra deres papirer en gang i mellem og undersøger, hvordan deres regler egentlig påvirker dem, der lever under dem?

Vi har de sidste mange år hørt politikerne prædike om, at det skal kunne betale sig at arbejde. Man har lavet reform på reform for netop at gøre det attraktivt. Hvis blot der er en økonomisk gevinst ved at arbejde, vil folk gøre det, lyder logikken. Loven om egenbetaling har den helt modsatte effekt. Jeg havde ikke længere incitament til at arbejde.

Det er ulogisk at have en lov, der sikrer, at det ikke kan betale sig at arbejde; særligt når den rammer nogle af de mest udsatte mennesker i samfundet. Det reproducerer fattigdom. Det er nærmest komisk dumt.

Kommunernes Landsforening lavede i 2015 en undersøgelse, der viser, at under halvdelen, faktisk kun 43 procent, af de 30-årige, der har været anbragt uden for hjemmet som børn, er i beskæftigelse, og at hver sjette af tidligere anbragte er på førtidspension som 30-årig, og mere end hver femte er på kontanthjælp. Blandt andre 30-årige er kun 2 procent på førtidspension og 5 procent på kontanthjælp.

Efter mine egne oplevelser med ’systemet’ – og mange af mine medanbragtes lignende historier, om hvordan systemet formynderisk fastlåser unge mennesker i rollen som ofre for deres anbragthed – overrasker de tal mig desværre ikke. Men de gør mig stadig vred.

Jeg siger selvfølgelig ikke, at loven om egenbetaling alene bærer skylden for de mange triste skæbner, men jeg er overbevist om, at man ved at fjerne loven og i stedet støtte anbragte unge i at få succesoplevelser i erhvervslivet i en ung alder, kan skubbe tallene i den rigtige retning.