»Vågn op, Danmark! Prøv dog at se, hvilke snotforkælede børn velfærdsmonstret har skabt! I resten af verden betaler man for at gå på universitetet. Herhjemme er det gratis«.

Flyt hjem til dine forældre. Find et billigere sted at bo. Få dig et arbejde. Tag dig sammen. Rådene er mange i kommentarsporet til den 22-årige Sofie V. Jensens debatindlæg på Politiken.dk. Den unge RUC-studerende skrev i sidste uge et indlæg, hvor hun kræver retten til at kalde sig fattig. Hun fremlægger sit månedsbudget, der viser, at når hun har betalt alle udgifter, er der stort set ingen penge tilbage. Sofie V. Jensen føler sig sat af forbrugsræset, og hun er træt af ikke at have råd til noget. Reaktionen var overvældende.

»Jeg sender en pakke tudekiks — eller hvad pointen på din kommentar nu end er. Nej, vil ikke være grov, men kan kun sige:vågn op og mærk duften i den virkelige verdens globalisering,« skriver en.

»Er det her en spøg? Eller er det en af sen-velfærdsstatens forkælede unger, der er blevet vænnet til at få alt det sjove uden det sure? Under alle omstændigheder finder jeg det indlæg groft provokerende over for os, som har klaret os gennem et studium på helt samme vilkår. Tag ansvar for dit liv, Sofie, eller drop ud og tag et job — vi mangler også SOSU-assistenter i fremtiden,« skriver en anden.

Befolkningen er rasende. Rasende over at betale deres skat, mens andre ikke yder noget. Rasende over den manglende taknemmelighed fra dem, der modtager nogle af verdens højeste overførselsindkomster, når de bruger pengene ufornuftigt. Den studerende Sofie V. Jensen genstartede blot en debat, som i begyndelsen af november blev udløst af den anden enkeltsag om kontanthjælpsmodtageren Carina. Også den satte rekord i læserreaktioner og vrede indlæg på avisernes hjemmesider. Debatten fik nyt liv, efter tal fra Beskæftigelsesministeriet kort efter viste, at det i en familie på kontanthjælp med to børn ikke kan betale sig for den ene part at tage et arbejde, medmindre lønnen er højere end 29.000 kroner pr. måned.

Ifølge socialrådgiver Anne-marie Monrath har den seneste tids enkeltsager fuldstændig forandret præmisserne for fattigdomsdebatten. De første resultater så man ved den manglende vilje til at give penge til julehjælp til fattige, men konsekvenserne kan sagtens vise sig mere langsigtede:

»Fattigdomsdebatten er helt ændret nu, og det er så synd. For mig som socialarbejder ved jeg, hvad det betyder for folk, der er meget fattige. Jeg ved, hvad det betyder for folk på længere sigt, at de vokser op i fattigdom. Skal vi have børn, der ikke kan deltage i børnefødselsdage, der ikke kan deltage i sport? Skal vi have børn, der aldrig får nyt tøj?« spørger Anne-marie Monrath, der selv har deltaget aktivt i debatten på Information.dk i et forsøg på at korrigere nogle af de misforståelser, hun mener præger diskussionerne.

Budgettets magt

Det var Liberal Alliances Joachim B. Olsen, der førte fattigdomsdebatten over til at handle om rådighedsbeløb, og hvad forbruget gik til. Istedet for at fokusere på tågede fattigdomsgrænser eller definitioner, og om antallet af fattige i Danmark dermed er stigende eller faldende, drejede han debatten over på helt konkrete rådighedsbeløb. Og dermed også det personlige ansvar for at få pengene til at slå til hos de to personer, som hele fattigdomsdebatten har kredset om. Den studerende Sofie og kontanthjælpsmodtageren Carina:

»Det var helt tydeligt, at politikerne på venstrefløjen ikke vidste, hvad folk rent faktisk fik i overførselsindkomst. Det var en følelsesdebat og ikke fakta. Så snart der kommer fakta på bordet, så bliver befolkningen forargede, fordi de ser, at de ikke har særligt meget mere, selv om de går på arbejde,« siger Joachim B. Olsen. Han insisterede på, at kontanthjælpsmodtageren Carina fremlagde hele sit budget åbent, inden han og SF’eren Özlem Cekic besøgte hende sammen med udvalgte medier i slutningen af november. En insisteren, der gav resultater:

»Folk bliver forargede og tænker: Så skulle du måske ikke ryge så meget, eller så skulle du måske ikke have en hund. Eller bo inde i midten af København, hvor det er dyrere at bo end i forstæderne,« siger Joachim B. Olsen.

»Det er en helt rimelig kritik: Det er ikke nogen menneskeret at bo i midten af København eller at ryge. Det må du da gerne, men så skal du måske ikke komme og brokke dig over, at du ikke har råd til at købe et par sko, hvis du bruger 600 kroner om måneden på at ryge.«

Hvad Joachim B. Olsen ser som konkretisering af debatten, ser Anne-marie Monrath nærmere som en total afsporing. Debatten om rådighedsbeløb bliver fremstillet helt skævt i medierne, og befolkningen glemmer, at der i Carinas tilfælde er tale om sociale problemer, mener hun. At det nu bliver diskuteret, om fattige har ret til at have hund, betegner hun som »helt forfærdeligt«:

»Hvor er vi henne i fattigdomsdebatten i Danmark, når en enlig kvinde ikke kan tillade sig at have hund. Carina har angst og er parkeret på kontanthjælp. Det er ikke et valg, hun har taget. En hund kan hjælpe på angst,« siger hun og tilføjer:

»Og cigaretterne er jo et misbrug. Man kan ikke sige, at det er en luksus, man bare vælger til«.

Ikke almisser

Diskussionen om, hvad det er rimeligt, at folk får i ydelser, er lige så gammel som ydelserne selv. I slutningen af 1800-tallet var ydelsernes størrelse lokalt funderede, og det var et lokalt skøn, om den potentielle modtager havde et reelt behov for ydelsen eller ej. Det ændrede sig med den socialdemokratiske socialminister K.K. Steinckes socialrefom i 1933.

»Steincke indførte retsprincippet, så man i lovgivningen kan se, præcis hvad man har ret til i en bestemt situation. Det kendetegner sociallovgivningen stadig i dag,« forklarer Klaus Petersen, professor i Velfærdsforskning på Syddansk Universitet.

»Ideen med at indføre retsprincippet var, at når man skulle have hjælp, så skulle det ikke være som en almisse. Man skulle ikke komme krybende, tigge, bede og være evigt taknemmelig. Han så en fornedrelse, hvis man var helt afhængig af andres velgørenhed. Det var meningsløst at ydmyge folk på den måde,« siger han.

I 1950’erne gik man yderligere over til indeksering af ydelserne, så de automatisk blev reguleret efter den almene pris og lønudvikling i samfundet. På den måde undgik man i vidt omfang tilbagevendende diskussioner i Folketinget, hver eneste gang en sats skulle sættes lidt op som følge af stigende priser.

»Man går gradvist væk fra hele tiden at gøre ydelsernes størrelse politisk bestemt, så reguleringerne i stedet følger den generelle samfundsudvikling. Der betyder et skifte i, hvad man ser som den tilstrækkelige minimumsforsørgelse. Man bestemmer sig for, at den her gruppe på overførselsindkomst også skal følge den generelle vækst og udvikling i samfundet på en eller anden måde,« siger Klaus Petersen.

Tak til Sofie og Carina

Men netop den manglende politiske diskussion er det, som netdebattører og borgerlige intellektuelle reagerer imod. Sociologen Henrik Dahl taler om udbredelsen af en tabermoral, hvor velfærdsstaten har gjort det til et incitament at klare sig dårligt, så man kan få penge fra det offentlige.

Og han suppleres af Berlingske-bloggeren Anne Sophia Hermansen, der takker Sofie V. Jensen:

»Tak for at du, ligesom fattig-Carina, har kastet dig ind i tidlig-10ernes måske vigtigste velfærdsdebat og revitaliseret diskussionerne om normskred, gældfærd, krævementalitet og samfundet som hæveautomat. Måske ved du det ikke selv, men du har sat fingeren på et af velfærdssamfundets ømmeste punkter — at det er blevet en folkesport at være offer,« skriver hun.

Det er ifølge Klaus Petersen endnu for tidligt at sige, hvilken effekt Carina-diskussionen vil have på den socialpolitiske dagsorden. Men da regeringen har varslet reformer på området, kan eksemplet sagtens blive hevet frem igen som begrundelse for at stramme op eller ændre på ydelsernes sammensætning. Men som udgangspunkt er der ikke noget i den nuværende diskussion, som har ændret på de klassiske politiske positioner i debatten. Venstrefløjen taler om uforskyldte sociale situationer, og højrefløjen taler om personligt ansvar.

»Det er påfaldende, hvor mange ting i den socialpolitiske debat der er hørt før. Det er de samme diskussioner, der kommer tilbage med mellemrum. Vi er blevet et rigere samfund siden 1920’erne og 1930’erne, så folks forventninger til velfærdsstaten er anderledes, men grundargumenterne er de samme som dengang,« siger han og tilføjer:

»Men diskussionen er samtidig også et udtryk for, at nogle af de grundlæggende normer om rimelighed og ordentlighed skal diskuteres løbende, hvis de skal overleve.«