»Har du tænkt dig at læse den dér avis, eller bruger du den bare til at støtte kaffekoppen?« spørger en mand i taxi-uniform på Pernilles Kaffebar en onsdag formiddag.

Brian Holm griner højlydt, flytter kaffekoppen, der troner oven på dagens B.T., og rækker avisen til den forbipasserende herre.

»Jeg tror, at det her er kaffebarernes Café Victor,« siger Brian Holm.

»Første gang jeg var her, var i 1979 med min far, da vi kørte i murerbilen. Det var en helt ny verden, der åbnede sig for mig, og jeg tror, at det var eksklusivt at komme herind dengang.«

»Mange kommer og sidder med avisen, det ser man ikke så mange andre steder. Jeg forbinder det med at have overskud, en slags meditation,« siger Brian Holm om kaffebarer. Her sidder han på Pernilles Kaffebar på Jyllingevej. Foto: Nikolai Linares Vis mere »Mange kommer og sidder med avisen, det ser man ikke så mange andre steder. Jeg forbinder det med at have overskud, en slags meditation,« siger Brian Holm om kaffebarer. Her sidder han på Pernilles Kaffebar på Jyllingevej. Foto: Nikolai Linares

Som ung var Brian Holm murer, ligesom sin far. Og siden da har han haft en kærlighed for de københavnske kaffebarer, hvor han stadig kommer den dag i dag, selvom murerkarrieren blev skrottet til fordel for cyklen i 1985.

»Dengang jeg var murer, tjente jeg 9,20 kr. i timen. Det var ikke meget, man fik i timeløn, men man flottede sig, når man kørte på kaffebar. Vi startede på stilladset halv syv om morgenen, og så var der lige en halv times frokostpause, hvor man kunne få et stykke smørrebrød med fiskefilet. Det var jo sindssygt, det var en luksus,« fortæller han.

B.T. er taget med Brian Holm rundt på tre kaffebarer i udkanten af København, som han selv har valgt. Første stop er Pernilles Kaffebar på Jyllingevej i Vanløse.

»Det er jo et stykke kultur. En tidslomme,« siger Brian Holm, når han skal forklare, hvorfor kaffebarer er noget specielt.

Jeg har aldrig spurgt om en cappuccino sådan et sted her. Jeg tror ikke, at de har det. Jeg tror heller ikke, de ved, hvad det er Brian Holm, sportsdirektør Deceuninck-Quick Step

Pernilles Kaffebar har eksisteret siden 1927, men interiøret ser ikke ud til at have ændret sig synderligt. Kun dankortautomaten, der bipper i baggrunden, når der betales kontaktløst, afslører, at vi ikke befinder os i det 20. århundrede.

Som ung boede Brian Holm på Amager, og kaffebarerne symboliserer på en måde hans svundne ungdom.

»Det må jeg nok indrømme. Man bliver nok lidt gammeltorsk og sentimental med alderen. Det kan man ikke løbe fra.«

Nu går Brian Holm primært på kaffebar alene. Når døren er pyntet med 'åbningstider 6-14', er det svært at nå at hive sine børn med på kaffebar. Men det er uformelt på en anden måde end spisestederne inde i København.

»Det hele skal være rodfrugter og gingershots i dag, og det skal koste en formue. Kom ud og få en kop kaffe og en ostemad til morgenmad til en billig penge i stedet for,« siger Brian Holm, mens han tager en tår af sin fyld-op-kaffe til 15 kr.

»Se folk her. Mange kommer og sidder med avisen, det ser man ikke så mange andre steder. Jeg forbinder det med at have overskud, en slags meditation.«

Man er høflig på en kaffebar. Man hilser på folk – også dem, man ikke kender – atmosfæren er afslappet, og man kommer ikke for at blive set, ligesom på nogle af de mere poppede steder på Frederiksberg, hvor Brian Holm selv bor.

»Der er en hårfin grænse fra det øjeblik, man kører væk fra Frederiksberg og rammer Vanløse eller Brønshøj, som det hedder her. Jeg ville nok overveje det to gange, inden jeg tager min lyserøde sweatshirt på herinde. Det går sgu ikke,« siger Brian Holm.

Folk tror, at de dér gingershots er sunde, bare fordi de smager ad helvede til og koster 25 kr. for en lillebitte flaske Brian Holm, sportsdirektør Deceuninck-Quick Step

Hans yndlingsadresser ligger på de lange, lige, grå og brede veje, der umiddelbart ikke er de mest charmerende.

»Der er en eller anden tristhed over det. Jyllingevej, Ålekistevej. Det kan næsten ikke blive mere trist, men det er også meget hyggeligt, når man kommer fra Frederiksberg Allé, der næsten er Champs-Élysées. Der går der damer rundt med lilla hår og puddelhunde. Det er der faneme ikke her,« fortæller Brian Holm, inden en mand kommer gående og med kropssproget spørger, om han skal have fyldt koppen op.

Han spørger tilmed, om Brian Holm skal have en sjat mælk i kaffen. Men det skal han ikke. Den skal være sort.

»Hvornår har du sidst været et sted, hvor der kommer en, du ikke kender, og spørger, om du vil have en kop kaffe? En, der ikke skal bruge noget fra dig? Er det ikke vildt?« spørger Brian Holm.

Der er en særlig stemning på Pernilles Kaffebar. Et øjeblik efter kommer taxichaufføren over og afleverer dagens B.T. til Brian Holm. »Du må hellere støtte din kop igen,« siger han.

Flere gange om ugen kører Holm forbi spisestederne for at købe smørrebrød med hjem til familien. En luksus, siger Deceuninck-Quick Steps sportsdirektør, der altid har haft et specielt forhold til den klassiske spise.

Dagens andet stop er Den gamle Kaffebar på Ålekistevej, hvor vi cykler til. Den ligger fem minutter fra Pernilles Kaffebar, og Brian Holm parkerer sin store ladcykel ude foran uden at låse den.

Han bestiller en ostemad med peberfrugt, en mad med æggekage og en kop sort kaffe.

»Jeg vil meget hellere være her end at komme på Noma og give spidsen af et jetjager for nogle åndssvage ristede myrer. Hvad fanden er der gået galt med os, at vi skal betale så mange penge for at blive bedraget med mad?« spørger Brian Holm ved Den gamle Kaffebar på Ålekistevej. Foto: Nikolai Linares Vis mere »Jeg vil meget hellere være her end at komme på Noma og give spidsen af et jetjager for nogle åndssvage ristede myrer. Hvad fanden er der gået galt med os, at vi skal betale så mange penge for at blive bedraget med mad?« spørger Brian Holm ved Den gamle Kaffebar på Ålekistevej. Foto: Nikolai Linares

»Jeg har aldrig spurgt om en cappuccino sådan et sted her. Jeg tror ikke, at de har det. Jeg tror heller ikke, de ved, hvad det er. Du skal faneme ikke overveje at spørge om en americano her. De ville nok svare: 'Skal du til Amerika? Hvad fanden snakker du om?'

Der er mere tomt her end på turens første stop, men stemningen er den samme. Der står spillemaskiner ovre i hjørnet, og der står selvfølgelig en stor montre med smørrebrød.

»Jeg vil meget hellere være her end at komme på Noma og give spidsen af et jetjager for nogle åndssvage ristede myrer. Hvad fanden er der gået galt med os, at vi skal betale så mange penge for at blive bedraget med mad?« spørger Holm.

For samtidig med at dyrke kærligheden til kaffebarerne er Brian Holm uforstående over for den udvikling, samfundet har taget inden for visse punkter. For eksempel kan han rase, når hans 12-årige datter kommer hjem med et gingershot til 25 kr.

»Folk tror, at de dér gingershots er sunde, bare fordi de smager ad helvede til og koster 25 kr. for en lillebitte flaske,« siger Brian Holm.

»Jeg ved godt, at verden flytter sig, og at den ikke er som i 1978. Men dengang var det bedste, du kunne få, altså en rugbrødsmad med leverpostej eller spegepølse. I dag tror folk, at det er usundt.«

Smørrebrød er til gengæld 'det bedste, jeg ved', forklarer han. Favoritterne er et stykke med flæskesteg og rødkål, og en kartoffelmad med mayonnaise på og lidt løg. Han beder ikke om uspecificeret smørrebrød. For Guds skyld nej.

»Hvis man gør det, er man sgu på tynd is. Det er living on the edge, så kan man ikke beslutte sig for noget.«

Teatre får jo tilskud, og det er lige før, en smørrebrødsforretning skulle have kommunal støtte for at overleve. Det er et stykke fin, dansk kultur Brian Holm, sportsdirektør Deceuninck-Quick Step

På mange måder er en kaffebar et sted, der er politisk ukorrekt. Indretningen er hyggelig, men ser slidt ud, og der er ikke gjort noget ekstravagant ud af pynt og dekorationer. Der står hverken gingershots, chai latte, spelt eller quinoa på menukortet.

»Forestil dig, hvis en hel familie med Nihola-cykelhjelme kom ind for at få et stykke smørrebrød, der ikke er økologisk. Pas på, det kan være farligt med kaffebarer,« fortæller han med et glimt i øjet.

»Hvis man er til caffe latte og brød uden gluten, skal man køre udenom. Man skal i hvert fald træde i pedalerne og spænde cykelhjelmen en ekstra gang. Med refleksfrakken på og så lige snøre Ecco-skoene en ekstra gang,« siger han og griner højlydt.

Hvad han griner mindre ad, er kaffebarernes udsigter. De er en forsvindende race, som der findes færre og færre af. For selvom de er tidløse, ser tiden ud til at løbe fra dem.

»Det går jo den forkerte vej,« mener Brian Holm.

»Det gør mig da lidt trist, at de er ved at uddø. Jeg synes, at det er et stykke fin dansk kultur. Nede på Rødovrevej kan du få dagens ret for 45 kr. Det kan du ikke få en kop kaffe for inde i byen.«

I mellemtiden er vi nået til det tredje og sidste sted på ruten. Kaffebaren på Rødovrevej, som også er cykelrytteren Michael Mørkøvs favoritsted.

Her sætter Brian Holm tænderne i en snegl med farvet krymmel og glasur omringet af de lilla vægge.

»Teatre får jo tilskud, og det er lige før, en smørrebrødsforretning skulle have kommunal støtte for at overleve. Det er et stykke fin dansk kultur.«

For år tilbage lukkede kaffebaren Åkanden på Åboulevarden, hvor Brian Holm ofte havde sin gang. Og det er desværre den vej, det går for mange af kaffebarerne.

»Hvis de ikke er der om 20-30 år, skal det ikke være på grund af mig. Jeg har i hvert fald gjort en indsats for at støtte dem,« siger Brian Holm og smiler.

»Når der kommer færre og færre kaffebarer, ved man godt, at man selv bliver ældre. Det går den gale vej. Jeg har det sådan lidt: Når den lukker, så lukker jeg også. Så er jeg væk og begravet.«