Tuula Pennanen ja hänen miehensä myivät Suomessa koko omaisuutensa ja muuttivat Viron Saarenmaalle, jossa Tuula auttaa nyt kovia kokeneita kulkukissoja kohti parempaa elämää.

Tällaista on elo kissojen turvakodissa Saarenmaalla.

Suomalaisesta Tuula Pennasesta on tullut Viron Saarenmaalla melkoinen julkkis. Häntä on esitelty Viron sanomalehdissä ja helmikuussa hän sai kutsun Saarenmaan pääkaupungissa Kuressaaressa pidetylle itsenäisyyspäivän vastaanotolle. Kyse on paikallisista ”Linnan juhlista”, joihin kutsutaan vain harvat ja valitut, ja vain hyvin vähän ulkomaalaisia.

Pennanen on saarenmaalaisille ”se eläinrakas suomalaisnainen”, joka huolehtii saaren kulkukissoista ja etsii niille uusia koteja.

Pennanen perusti viime vuoden lopulla Saarenmaan Audlaan kissojen turvakodin, Nurrunurkan, ja se teki hänestä kuuluisan.

− Täälläpäin Saarenmaata ovat kulkukissat joutuneet olemaan oman onnensa nojassa näihin päiviin saakka. Kuressaaressa on kissatalo, mutta se huolehtii lähinnä vain Saarenmaan siitä osasta. Nurrunurk ottaa kissoja Saarenmaan itäosasta ja lisäksi Muhun saarelta, Pennanen kertoo.

Iltalehden vieraillessa kissatalossa oli 27 pörröistä asukasta. Albert Truuväärt

Täällä ei lopeteta

Tarvetta Nurrunurkalle (eli suomeksi Kehräysnurkalle) ilmiselvästi on, sillä reilun neljän kuukauden aikana siitä on tullut koti jo yli 70 kissalle. Kissat päätyvät Nurrunurkkaan kuka mitenkin, mutta eräs tuli todellisella VIP-kyydillä, eli lentokoneella.

− Pienen Ruhnun saaren kunnanjohtaja soitti minulle henkilökohtaisesti ja kysyi, että mahtuuko meille yksi kissa Ruhnultakin. Sanoin, että mahtuu, ja hän sanoi, että kissa tuodaan minulle lentokoneella - eikä hän laskenut leikkiä, Pennanen paljastaa.

Osalle kissoista hän löytää nopeastikin uuden kodin, mutta osa joutuu olemaan turvakodissa pidempään ja ehkä jopa elämänsä loppuun saakka.

− Viron lain mukaan kunnat ovat velvoitettuja pitämään löytökissoista huolta 14 päivää. Jos tuona aikana niille ei löydetä omistajaa tai uutta kotia, ne voidaan lopettaa. Minun turvakodissani kissoja ei lopeteta muuten kuin pakon edessä eli jos ne ovat liian sairaita.

Kissoja Nurrunurkasta voi adoptoida kuka vain 40-50 euron kuluhyvitystä vastaan, ja kaksi kissaa on lähtenyt jo Suomeenkin.

Nurrunurkan nettisivut näyttävät yötä päivää reaaliaikaista videokuvaa kissojen puuhista, jotta kaikki halukkaat voivat seurata niitä ja mahdollisesti valita niistä yhden omaan kotiinsa.

Kissojen touhuja voi seurata reaaliaikaisesti netissä. Albert Truuväärt

Täällä moni kovia kokenut kissa saa vihdoin levähtää. Albert Truuväärt

Kurjia kohtaloita

Haastatteluhetkellä Nurrunurkassa on 27 kissaa, joista puolenkymmentä on karanteenissa. Karanteenista kissat siirtyvät muiden joukkoon suureen huoneeseen sitten kun ne on sterilisoitu ja rokotettu sekä hoidettu terveiksi mahdollisista sairauksistaan.

− Kulkukissat syövät mitä sattuu, kuten jätteitä, joten niissä on paljon matoja kuten lapamatoja. Ne me hoidamme heti pois, Pennanen kertoo.

Nurrunurkkaan päätyneistä karvaturreista osa on joutunut kokemaan kovia, eivätkä ne luota ihmisiin lainkaan. Pennasen mukaan onkin lohduttavaa seurata, miten arasta, pelokkaasta ja vihaisesta kissasta voi tulla rauhallinen ja ystävällinen jo parissa viikossakin, kun siitä pidetään huolta.

− Meille tulee kissoja, joita löydetään navetoista ja maakuopista ja mikä mistäkin. Osa on elänyt taivasalla vuosiakin. Eräs mummo toi meille kissan, jonka hampaat ja ikenet olivat täysin mädät, eikä se pystynyt kunnolla syömään. Se painoi vain 2,5 kiloa. Panimme kissan suun kuntoon ja nyt se voi hyvin. Mummo oli valmis maksamaan kissan hoidosta, mutta en voinut ottaa häneltä rahaa, sillä hän oli itse äärimmäisen vähävarainen. Hän eli tavarakontissa, sillä hänen talonsa oli romahtanut.

Pennasen mukaan hän on liikuttunut siitä, miten seutukunnan vähävaraisetkin ihmiset yrittävät auttaa kulkukissoja, vaikka heillä ei itsellä ole aina edes suuhunpantavaa.

− Vaikka osa kissoista päätyy kaduille ja metsään heitteille jätettyinä, on myös köyhyys suuri syy Viron kulkukissaongelmaan. Ihmisillä ei ole varaa pitää huolta eläimistä. Siitä huolimatta Nurrunurkkaan tuodaan lahjoituksina ruokaa ja liinavaatteita. Ihmiset antavat siitä vähästä, mitä heillä on.

Tosin Pennasen mukaan Virossa on yhä vahvasti vallalla sellainenkin ajattelutapa, että eläimestä pitää olla ihmiselle jotain hyötyä. Etenkin nuoremmat virolaiset kuitenkin ymmärtävät jo, että eläimetkin ovat perheenjäseniä ja niillä on omat oikeutensa.

− Sitäkään eivät kaikki ymmärrä, että kulkukissa tulee todellakin steriloida. Jos niin ei tehdä, on meillä kohta jo taas uusi pentue kulkukissoja. Usein meille soitetaan, että taas jonkun talon pihaan on ilmestynyt äitikissa koko poikueensa kanssa.

Hänen mukaansa Saarenmaalla voi nähdä valitettavasti yhä sitäkin, että perheen kesäkissana pidetty kissa heitetään kotimatkalla kylmästi ulos auton ikkunasta, perheen lasten silmien edessä. Tällainen kissa villiintyy luonnossa nopeasti, jos se ylipäätään edes jää henkiin.

Tuula Pennanen kertoo olleensa eläinrakas aina. Albert Truuväärt

Kaikki omasta pussista

Virossa hyväntekeväisyys ei vielä ole erityisen levinnyt harrastus. Myönteistä ihmetystä paikallisissa asukkaissa onkin herättänyt se, miten Tuula Pennanen on halukas panostamaan niin paljon omaa rahaansa siihen, että pääsee tekemään hyvää.

Nurrunurk sijaitsee vanhassa Neuvostoliiton peruja olevassa kyläkaupassa, jonka Pennanen osti muuttaakseen sen kissojen tarpeita vastaavaksi. Kauppa oli sulkenut ovensa puolisen vuotta aiemmin, mutta oli erittäin huonossa kunnossa ja tarvitsi muun muassa uuden katon ja uudet putket sekä sähköjärjestelmät.

Lopulta Pennaselta paloi remonttiin rahaa peräti 60 000 euroa.

− Meillä on täällä myös eläinlääkärin tilat, joissa on mahdollisuus tehdä leikkauksiakin. Lähistöllä on suursikala, ja sen lääkäri käy meillä päivystämässä kahtena päivänä viikossa. Hän hoitaa meidän kissojamme, mutta tarvittaessa myös lähitienoon muita eläimiä.

Remontit rakennuksessa eivät ole vielä loppuneet, sillä seuraavaksi Pennanen rakennuttaa kissataloonsa 50 neliömetrin lisäosan ja sen jälkeen terassin, jotta talon asukkaat pääsevät myös turvallisesti ulkoilemaan. Hän arvelee, että nämä remontit ovat valmiita vielä ennen kesää. Remonttirahat hän kaivaa taas omasta pussistaan viimeistä senttiä myöten.

Hän myös rahoittaa jatkuvasti kissojen juoksevia kuluja ja on jopa palkannut Nurrunurkkaan kissojenhoitajan. Hoitajaa tarvitaan, sillä Pennasen omat päivät kuluvat kissojen juoksevia asioita hoitaessa ja muun muassa niille autokuskina toimimisessa.

Tulopuolella Pennasella ei ole oikeastaan muuta kuin ne rahat, jotka hän saa Saarenmaan ja Muhun kunnilta avustuksina. Summat eivät ole suuria.

Nurrunurk sijaitsee vanhassa kyläkaupassa. Albert Truuväärt

Muutto oli päähänpisto

Mutta miten Tuula Pennasesta, 69, tuli Saarenmaan kissojen suojelija?

Hän kertoo rakastaneensa aina kaikenlaisia eläimiä, ja nyt eläkepäivillään hän pääsee toteuttamaan tätä intohimoaan lähes täysipäiväisesti. Muutto Saarenmaalle vuonna 2009 oli pelkkä päähänpisto, vaikka seutu oli tuttu jo entuudestaan.

− Asuimme mukavasti Sipoossa ja toimimme yrittäjinä Helsingissä. Olimme viettäneet ainakin kymmenen edellistä kesäämme Saarenmaalla. Eläkkeelle jäätyämme päätimme muuttaa tänne kokonaan, Pennanen summaa.

− Panimme Suomessa koko omaisuutemme myyntiin ja rakennutimme Saarenmaalle meren ääreen talon sekä tilat eläimille. Nyt meillä on laidunmaata ja aaseja ja lampaita. Viihdymme täällä, ja nyt saamme myös olla jollain tapaa hyödyksikin.

Pennasen mukaan monet suomalaiset tuntevat Viroa, mutta he eivät aina ymmärrä sitä, että virolaiset heilahtivat Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen toiseen ääriasentoon ja vallalle pääsi äärimmäinen itsekkyys.

− Yhtäkkiä ihmisarvon mitta olikin etenkin nuorilla se, minkälainen auto tai puhelin ihmisellä on. Kuvaavaa on, että eläintensuojeluyhdistyksiä Virossa ei ole samalla tavalla kuin Suomessa. Perinteet ovat Virossa lyhyet, mutta suunta oikea. Kissat elävät Virossa nyt paljon paremmin kuin vielä kymmenen vuotta sitten.