Nälänhädän irlantilaiset ovat tunteneet aivan liian hyvin, mutta pettuleipä on kummastus. Sellaisiakin on nyt heille näytteillä.

Irlannin nälänhätämuseossa Strokestownissa on avautunut näyttely, jossa esitellään Suomen 1860-luvun nälkävuosia ja vertaillaan niitä Irlannin suureen nälänhätään kaksi vuosikymmentä aiemmin.

Nälänhätä tappoi molemmissa maissa ison osan väestöstä – Suomessa kuoli 200 000 ihmistä, Irlannissa miljoona. Irlannissa katastrofi on edelleen keskeinen osa kansallista omakuvaa. Suomen suuret nälkävuodet sen sijaan ovat monille irlantilaisille aivan uutta tietoa.

Näyttely päättää Suomen Akatemian viisivuotisen projektin, jonka osana irlantilaistutkija Andrew Newby paikallisti Suomesta nälkävuosien muistomerkkejä, yleensä varsin vaatimattomia ja hautausmaiden nurkkaan ruohottuneita. Salapoliisityö tuotti yli 80 merkintää Suomen karttaan.

Andrew Newby kuvasi Suomen nälkävuosimuistomerkkejä vuosina 2014–2017. Irish National Famine Museum

Näyttelyyn oli paikallaan hankkia myös sellainen kartta, joka kertoo, missä Suomi sijaitsee. Helsingin yliopisto antoi lainaksi vanhan ajan koulukartan.

Museossa käy noin 50 000 ihmistä vuodessa. Monet ovat muualta kuin Irlannista. Newbyn mukaan olisi virhe olettaa, että Irlannin ja sen entisen emämaan Britannian suhde on heille automaattisesti selvä, saati Suomen suurruhtinaskunnan ja tsaarin Venäjän.

– Halusin varmistaa, että ihmiset saavat perustietoa: missä Suomi on, mikä oli Suomen suhde Venäjään, kuka oli Snellman, Newby sanoo.

Hallayö oli katastrofin alku

Näyttelyä ei avattu sattumalta juuri nyt: tässä kuussa tuli kuluneeksi 150 vuotta hallaöistä, jotka veivät sadon lähes koko Suomesta.

Kylmä ja sateinen sää oli koetellut peltoja jo pitkään, ja nälkä oli lisääntynyt vähitellen, mutta ensimmäinen hallayö oli lopullisen katastrofin alku.

”Masentuneella mielellä ja alakuloisina katselivat ihmiset viljavainioita, joissa pakkasesta valkoisiksi muuttuneet tähät ikään kuin kuolemaa ennustaen hiljaa ja totisina seisoivat, joista vielä eilen jotakin toivoa oli.”

Näin muisteli tyrvääläinen Frans Törmä aamua hallayön jälkeen. Lainaus on Kirsi Nevalan Tampereen yliopistossa vuonna 2015 tekemästä pro gradu -tutkielmasta (siirryt toiseen palveluun) Kerjäläisiä ja jauhomattoja – 1860-luvun nälkävuodet muistitietoaineistoissa.

Venäjä ja Englanti, perunarutto ja viljakato

– "En tiennytkään, että Suomessakin oli nälänhätä", oli tavallisin kommentti, kun pystytin näyttelyä. Monet myös kysyivät, oliko nälänhätä Venäjän vika tai johtuiko se perunakadosta, Andrew Newby kertoo.

Kysymykset ovat irlantilaisesta näkökulmasta loogisia.

Englannin alusmaana Irlanti ja myös sen nälänhädän helpottaminen olivat Englannin vallassa. Suomi sen sijaan oli autonominen ja sillä oli oma hallinto. Irlantilaisten perusruokaa olivat perunat, jotka rutto mädätti maahan. Suomalaiset elivät leivästä ja puurosta.

Irlantilaisille kiinnostavaa uutta tietoa on myös muuttoliike: irlantilaiset pakenivat nälkää Atlantin yli, mutta suomalaiset hakivat uuden elämä alkua Venäjän valtakunnan sisältä ja Skandinaviasta. Muuttajien osuus oli myös paljon pienempi kuin Irlannista, josta lähti miljoona ihmistä.

Irlannin kansallinen nälänhätämuseo sijaitsee monien matkailijoiden reitillä, puolivälissä pääkaupungista Dublinista länsirannikolle. Irish National Famine Museum

Newby esittelee näyttelyssä kahdeksalla pääpaneelilla 1800-luvun "tuhannen järven maata", hallaa ja vaeltavia väkijoukkoja, pettua ja muita ruoan korvikkeita, hätätöitä, ulkomaista apua ja myös suurten nälkävuosien jälkeen toistuneita nälänhätiä.

Tarinaa kertovat paneelien lisäksi muun muassa Ateneumilta ja Museovirastolta saadut taidejäljennökset. Yksi niistä on Eero Järnefeltin Raatajat rahanalaiset eli Kaski. Teoksella vauhditettiin Irlannissa avustuskeräystä myös vuonna 1903, kun nälkä oli taas palannut koettelemaan suomalaisia.

– Halusimme näyttää, miten ankarissa oloissa suomalaiset elivät. Jokainen kävijä on kommentoinut, miten vaikuttava maalaus Kaski on. Vaikka se ei ole 1860-luvulta, olen iloinen, että päätimme käyttää sitä. Se kuvaa hyvin 1800-luvun elämän kovuutta Suomen maaseudulla, Newby sanoo.

"He syövät vain kaarnaa!"

Yksi näyttelyn helmistä on Tampereen museokeskuksen Vapriikin lainaama pettunyljin. Kun Irlannissa kerättiin apua Suomeen suurina nälkävuosina, pettu oli suuri kummastus. "He syövät vain kaarnaa!" aikalaiset kauhistelivat.

Kaarnaa pettu ei sentään ole, vaan männyn kaarnan ja puun välistä nilaa ja jälsiä, jotka kuivattiin ja jauhettiin. Energiaa petussa on melko vähän, mutta joitakin ravintoaineita on jopa enemmän kuin rukiissa. Jos pettua on leivässä yli neljännes, tiedossa on taatusti mahanpuruja.

Näyttelyssä pääsee näkemään nylkimen lisäksi itse tuotteen, sillä Leena Hannukkala Tyrvännöstä on leiponut hienoa pettuleipää, Newby kertoo.

"Halla, ikuinen vihollinen" on yksi näyttelyn teemoista, kuten myös nälän maantielle ajamat väkijoukot. Irish National Famine Museum

Näyttelyn muuta aineistoa ovat muun muassa Britannian pääkonsulin varsin valaisevat kirjeet vuodelta 1867, aikalaislehtien uutiset sekä joukko nälänhädästä kertovia kirjoja, 1800-luvun lopulta Aki Ollikaisen romaaniin Nälkävuosi, joka oli joitakin vuosia sitten ehdolla sekä Finlandia- että brittiläisen Booker-palkinnon saajaksi.

Ollikainen havahtui kirjoittamaan suurista nälkävuosista ja niiden nimettömistä uhreista huomattuaan hautausmaalla muistomerkin. Hänen haastattelunsa Ylen Kirjakerho-radio-ohjelmassa on kuunneltavissa Areenasta.

Andrew Newbyn kartoittamista muistomerkeistä voi lukea hänen englanninkielisestä tutkimusraportistaan (siirryt toiseen palveluun). Hän kertoo lisää muun muassa nälkävuosien syistä Ylen aiemmassa haastattelussa.

Korjattu 25.9. klo 10: Pettuleivän leiponut Leena Hannukkala on Tyvännöstä, ei Tyrväältä