Bruce Dickinson astelee ripein askelin haastattelutilaan, kättelee nopeasti ja suuntaa suoraan kahvipöytään, josta nappaa virkistävän kupposen sysimustaa eliksiiriä, jota sitten hörppäilee keskustelun aikana.

Kahvi tuleekin tarpeeseen. Dickinson on jo ehtinyt olla aamutelevision suorassa lähetyksessä ja jakanut sen jälkeen valtavan määrän nimikirjoituksia Helsingin keskustassa sijaitsevassa Akateemisessa kirjakaupassa.

Bruce Dickinson -faneja jonottamassa nimikirjoitusta. Jussi Mankkinen / Yle

Sama prosessi tapahtui eilisiltana Suomalaisessa kirjakaupassa. Jonot venyivät satojen metrien mittaisiksi.

– Lopetin laskemisen jo 500 henkilön kohdalla, Dickinson hymyilee.

Lähes 60-vuotiaan Dickinsonin jäntevässä olemuksessa on jotakin poikamaista, jonkin verran harmaantuneista hiuksista huolimatta. Silmäkulmissa kipinöi jatkuvasti, ja huumoria ja velmuilua kuorruttaa roisi itseironia – Dickinson ei ota itseään turhan vakavasti. Hän näyttää olevan elämänsä kunnossa. Ja hyvin sinut itsensä kanssa.

Tilanne oli toinen joulukuussa 2014, jolloin Dickinsonilla diagnosoitiin pään ja kaulan alueen syöpä.

Onnellinen Dickinson-fani ja signeeraus. Jussi Mankkinen / Yle

Kemoterapiaa ja sädehoitoja

Tuoreen Bruce Dickinson: omaelämäkerta. What Does This Button Do? -kirjan loppupuolella syövän etenemistä, hoitoja ja Dickinsonin tuntemuksia kuvataan melkeinpä graafisella tarkkuudella. Maailman tunnetuimpiin ja arvostetuimpiin kuuluvan metallilaulajan tärkein työväline, ääni, ja siinä samalla koko elämä olivat vaakalaudalla.

Dickinson kertoo käyneensä heti diagnoosin jälkeen läpi lyhyen itsesäälin jakson ja kaivanneensa sairauden aikana nimenomaan elämän pieniä asioita.

–Eniten minua haittasi se, etten voinut juoda tuopillista kaljaa tai rentoutua perheeni kanssa. Ei minua haitannut niinkään se, etten ehkä olisi enää koskaan päässyt esiintymään kymmenien tuhansien ihmisten edessä, vaan tällaiset pienet asiat. Ensin olit se kaveri, joka viipotti portaita ylös alas, ja kohta et jaksanut kävellä edes portaille saakka, Dickinson muistelee.

Hoitojakso oli suhteellisen lyhyt, noin neljä kuukautta. Tuona aikana Dickinson sai sekä kemoterapiaa että sädehoitoja. Tilannetta kompensoidakseen Dickinson kasvatti parran, mutta ajan mittaan sekin putosi pois. Paksuina tuppoina irtoilevat partahaituvat herättivät kauhistusta julkisissa tiloissa, kuten ravintoloissa.

– Olin onnekas, sillä syöpäkasvain ei sijainnut äänihuulissani, vaan kieleni takaosassa, Minulla oli golfpallon kokoinen kasvain kielessäni ja toinen hieman pienempi imusolmukkeiden kohdalla kaulassa. Minulla oli loistava syöpälääkäri, ja sädehoito ei vaikuttanut mitenkään äänihuuliini.

Dickinsonilla oli muutenkin onnea matkassa. Viisitoista vuotta sitten rankat hoidot olisivat todennäköisesti tuhonneet hänen syljenerityksensä.

Bruce Dickinsonin omaelämäkerran kansi. Jussi Mankkinen / Yle

Ääni palasi takaisin

Kun Dickinson oli kuntoutunut ja kokeili ensimmäisen kerran laulamista, hän oli omien sanojensa mukaan järkyttynyt, koska kuulosti aivan vesipuhvelilta.

– Se oli aivan kamalaa, siis todella kauheaa. Ajattelin toisaalta, ettei kannattaisi panikoida. Minä kävelin, juoksin ja tein punnerruksia. Vastaavan prosessin läpikäyneet ihmiset olivat vielä sairaalassa.

Asiat etenivät muutenkin pikaisesti. Iron Maidenin manageri Rod Smallwood buukkasi yhtyeelle samantien 72 konsertin kiertueen, joka alkaisi jo kymmenen kuukauden kuluttua siitä, kun Dickinsonin hoidot olivat päättyneet.

– Kukaan ei vielä tuolloin tiennyt, mikä olisi lopputulos. Sanoin Rodille, että näytämme kyllä vähän tyhmältä, jos en pystykään laulamaan. Onneksi pystyin.

Bruce Dickinson Helsingissä Jussi Mankkinen / Yle

Miekkailijana ja lentäjänäkin tunnetun Dickinsonin mukaan syöpä muutti hänen ääntään hitusen tavalla, johon hän itse kiinnittää huomiota, mutta jota muut eivät ehkä huomaa. Syyksi hän arvelee sen, että hänen kielestään katosin hoitojen myötä palanen.

– Vietämme koko elämämme opettelemalla muodostamaan sanoja, vokaaleja ja erilaisia ääniä. Ihmisen kielellä on tässä tärkeä tehtävä. Huomasin, että ääneni alarekisterissä oli joitakin vokaalisoundeja, jotka olivat vähän epätasaisia, mutta ylärekisteri on ollut parempi kuin koskaan, jotenkin avoimempi. Ääneni voimakaan ei ole kadonnut minnekään. Olen tästä kaikesta todella kiitollinen – kiitos sinne, kuka sitten perääni katsookin, Dickinson toteaa ja vilkuilee ja huitoo samalla yläilmoihin.

Bruce Dickinson Lontoossa vuonna 1992. AOP

Eddie on ja pysyy

Maailman suurimpiin metallibändeihin kuuluvaan Iron Maideniin Dickinson liittyi vuonna 1981, ehti siitä jo kerran erotakin, mutta palasi takaisin vuonna 1999.

Iron Maiden herätti aikoinaan huomiota paitsi taidokkaasti rakennetulla musiikillaan, myös imagollaan, joka ei ehkä ollut tyylikkäämmästä päästä. Bruce Dickinson: omaelämäkerta. What Does This Button Do? -kirjasta löytyy useita visuaalisia esimerkkejä varsin villistä Bruce Dickinson -tyylistä, johon stailaajat eivät ole koskaan saaneet koskea

Iron Maidenin ja Bruce Dickinsonin jäljittelemätöntä tyyliä. Ote kirjasta. Jussi Mankkinen / Yle

Eräässä kuvassa Iron Maidenin jäsenet ovat Dickinsonin mukaan "Yhdysvalloissa keikan jälkeen juomassa jotakin kauheaa amerikkalaista olutta noista hirveistä keltaisista mukeista". Kuva on otettu aikakaudelta, jolloin yhtye oli ihastunut elastaaniin ja räikeänvärisiin muovihousuihin.

– Iron Maidenilla ei ole koskaan ollut stylistiä, ja sehän näkyy. Jos olisimme koirarotu, olisimme rakkeja, emme mitään hienoa sukua. Olen joskus pukeutunut aika höpsöihin vaatteisiin. Nyttemmin olen miettinyt, että ihan oikeasti, pistinkö todellakin jotakin tuollaista päälleni. Mutta se oli sitä aikaa ja se oli hauskaa.

Yksi asia Iron Maidenissa ei vuosien mittaan ole muuttunut, nimittäin hirviömäinen Eddie-maskotti, jonka evoluutio on edennyt jo sarjakuviin saakka.

– Hyvä ihme, ei Iron Maiden voisi esiintyä ilman Eddietä, hän on tällä hetkellä oikeastaan bändin seitsemäs jäsen. Eddie on meidän alter egomme: jos me olemme tohtori Jekylleitä, hän on Mister Hyde. Ja jokainen ihminen tarvitsee oman Mister Hydensä.

Mister Hydestä puheen ollen, jotkut ovat jo ilmoittaneet, että Bruce Dickinsonin omaelämäkerta on rokkitähden tarinaksi aivan liian siisti.

– Olen vastannut, että miksi, eikö syöpä ole tarpeeksi paha juttu? Ihmiset ovat halunneet paljon tarinoita humalaisten sekoiluista. No, onhan siellä pari sellaistakin tarinaa, mutta on elämässä paljon tärkeämpiäkin asioita.

Iron Maiden Shangaissa vuonna 2016. AOP

_Korjattu tekstiä 7.12. 2017 klo 17. Dickinson palasi Iron Maideniin jo vuonna 1999, eikä siis vuonna 2000. Lisäksi poistettu kohta "hiukset lähtivät" joka viittasi Dickinsonin syöpähoitoihin. _