Eduskuntatalo ennen remonttiaan. Kuva: Johannes Jansson / Wikimedia Commons

Kuukausi sitten järjestettiin Tiedemarssi, joka oli kansainvälisen tiedeyhteisön voimannäytös tieteen puolesta. Parasta marssissa oli sen epämääräisyys: on vaikea sanoa, mitä kaikkea marssilla vaadittiin ja mistä kaikista vaatimuksista marsille osallistujat olisivat samaa mieltä. Silti tapahtumaa leimasi vakaa yhteisymmärrys siitä, että tiede on tärkeää.

Tieteen asemasta ja arvostuksesta Suomessa on kirjoitettu niin monia palstamillimetrejä ennen ja jälkeen marssin, että tuohon en tässä kirjoituksessa tartu. Sen sijaan lienee syytä huomata, miten suomalaista tiedepolitiikkaa – jos sellaisesta nyt voi puhuakaan – leimaa syvä epäluottamus tutkijoita kohtaan.

Hallitus päätyi puoliväliriihessä antamaan lisää rahaa yliopistoille. Siinä missä aiemmin Sipilän hallitus oli leikannut yliopistojen perusrahoitusta, nyt uusi rahoitus ohjattiin uusiin rahoitusväyliin. Perusrahoitusta, jolla siis palkataan yliopiston vakituinen henkilökunta, hoidetaan opetus ja maksetaan tilavuokrat, on leikattu tuntuvasti ja pienenä korvauksena lisärahaa tarjotaan suunnatuilla rahoitushauilla.

Siirtyminen perusrahoituksesta yhä enemmän kilpailtuun ja kohdennettuun rahoitukseen on pitkään käynnissä ollut muutos suomalaisessa tieteessä. Toinen esimerkki tästä muutoksesta on jo pitkään jatkunut sektoritutkimuslaitosten, kuten Suomen ympäristökeskuksen, Luonnonvarakeskuksen ja Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen alasajo (tai kuten sitä politiikan kielellä puhutaan - profiloiminen). Sektoritutkimuslaitoksilta leikattu rahoitus ohjattiin uudelleen strategisen tutkimuksen rahoituksen nimellä yliopistoille ja tutkimuslaitoksille.

Vielä on vaikeata nähdä mitä uutta strateginen tutkimusrahoitus on luonut, mutta muutokset uhrit ainakin on tiedossa: VTT:llä nano- ja laser-tutkimus, THL:ssä rokote- ja ympäristömyrkkytutkimus ja STUK:n ympäristösäteilytutkimus. Pitkäkestoinen tutkimus on usein ensimmäisenä tulilinjalla, kun perusrahoitus vähenee, ja Luonnonvarakeskuksessa onkin puhuttu pitkäaikaisseurantojen karsimisesta.

Tutkijoiden suosikkirahoitus on Suomen Akatemian tutkija- ja tutkimusrahoitus, johon kuuluu niin tutkijalle kuin tutkimusryhmillekin tulevaa rahoitusta. Suurin osa Akatemian rahoituksesta jaetaan vertaisarvioinnin pohjalta tutkijoille, joilla on vakuuttavin ansioluettelo ja innostavin tutkimussuunnitelma. Tutkimuksen ei tarvitse täyttää muuta kriteeriä kuin että sen on oltava toteutettavissa ja mielenkiintoista. Tämä raha on vankasti tutkijoiden hyppysissä: hakemusten arvioijat ovat tutkijoita ja toimikunnat, jotka tekevät rahoituspäätökset, muodostuvat tutkijoista. On huomionarvoista, että ”kilpaillun rahoituksen” lisääminen ei ole tarkoittanut näiden määrärahojen kasvua, vaan opetus- ja kulttuuriministeriössä on keskitytty keksimään yhä uusia rahoitusvälineitä.

Uusin kuningasidea on lippulaiva. Hallituksen päättämä uusi rahoitus ohjataan lippulaivaohjelmalle, joka ”vahvistaa suomalaisen tieteen huippuja ja tukee yhdessä innovaatioverkostojen kanssa tutkimuksen yhteiskunnallista ja talouden kasvua tukevaa vaikuttavuutta”. Suomeksi sanottuna: kukaan ei taida tietää mikä tämän rahoituksen pointti on. Lippulaiva-termi lanseerattiin opetusministeriön tutkimuksen kansainvälistymisen työryhmässä, jossa joukko virkamiehiä ja tutkijoita, joilla ulkomaista kokemusta ei juuri ole, pohtivat miten suomalaisesta tutkimuksesta tehdään kansainvälistä.

Lippulaivat kuulostavat pelottavan paljon samalta kuin Akatemian ja Tekesin taannoinen SHOK-rahoitusohjelma. SHOKit, eli Strategisen huippuosaamisen keskittymät, olivat surullisen kuuluisa rahoitus, johon kipattiin satoja miljoonia euroja edesauttamaan tutkijoiden ja yritysten yhteistyötä. Kun ohjelma arvioitiin, lehdistötiedote muotoili, että "SHOKit ovat kehittämiskelpoisia". Helsingin Sanomien muotoilu puolestaan oli, että rahoitusjärjestelmä sai "täyslyttäyksen". SHOKit hiljaa haudattiin, mutta niiden haamu on nähtävästi jäänyt kummittelemaan opetus- ja kulttuuriministeriön käytäville.

Tutkimusrahan kilpailutuksessa saadaan usein sitä mitä rahoitetaan. Jos rahoitetaan pätevää ja mielenkiintoista perustutkimusta, saadaan pätevää ja mielenkiintoista perustutkimusta. Jos rahoitetaan hähmäisiä visioita ja tavoitteita, saadaan hähmäisiä lopputuloksia.

Suuntaus on selkeä: valtion tutkimusrahoitus siirtyy yhä kauemmas tutkijoiden hallinnasta ja poliittinen ohjaus suuntaa yhä suurempaa osaa rahoituksesta. Samaan aikaan kuitenkin valtion tavoitteena on nostaa suomalaisen tutkimuksen tasoa ja kansainvälistä kilpailukykyä. Tässä on räikeä ristiriita. Tutkijat itse ovat parhaita arvioimaan sitä mikä tutkimus on kiinnostavaa ja mielenkiintoista.

Miksi tutkimusrahoitusta sitten siirretään yhä enemmän tarkasti määriteltyihin kohteisiin? Näyttää siltä, että poliittinen ohjaus ei yksinkertaisesti luota siihen, että tutkijat osaavat työnsä. Kun poliitikot ajattelevat pystyvänsä suuntaamaan suomalaista tutkimusta relevantimpiin huippusuuntiin, ollaan pahasti hukassa.

Tuijotan nykyään maailmaa zürichiläisten silmälasien läpi. Työskentelen kaupungin kakkosyliopistossa, jossa professorit saavat vuosittain suoraan merkittävän määrän tutkimusrahaa ilman kilpailutusta. Tämä on luottamusta tutkijan ammattitaitoon.

Korjaus 18.5.2017, klo 15.09: Täydennettiin, että SHOK-tutkimusvarat jaettiin sekä Tekesin että Suomen Akatemian kautta.