Helsingin Sanomat uutisoi lokakuun lopulla (siirryt toiseen palveluun) otsikolla ”Työ luikertelee vapaa-ajalle pikaviesteinä – ammattiliitot huolestuivat Whatsappista, luokanopettajan mitta täyttyi”.

Erilaiset sosiaalisen median kanavat ovat toden totta löytäneet uutta käyttöä työpaikkojen ja työyhteisöjen arjen koordinoinnin apuvälineinä. Apua pyydetään ja annetaan. Vuoroja jaetaan.

Opettajien lisäksi huolissaan ollaan nyt myös hoitoalalla. ”Työntekijä on työsopimuksella antanut työnantajalle käyttöön työaikansa. Siitä työajasta hänelle vastineeksi maksetaan palkka. Tämä on se diili, jonka työnantaja ja työntekijä ovat tehneet”, Tehyn neuvottelupäällikkö Riikka Rapinoja kuvasi. Näinhän se teknisesti on. Mutta pitääkö kumpikaan lopulta ihan kiinni tekemästään sopimuksesta?

Jollain aloilla ollaan vielä herkempiä. Lokakuussa pääkaupunkiseudun lähijunaliikennettä uhkasi lakko. Taustalla oli se, että VR suunnitteli lopettavansa päivystysvuoroista ilmoittamisen tekstiviestillä tai soittamalla puhelimella. Työntekijöiden olisi pitänyt tarkistaa vuoronsa mobiilisovelluksesta itse. Ammattiliitto ymmärsi uudistuksen niin, että henkilöstön olisi pitänyt työskennellä vapaa-ajallaan vastikkeetta. Riitahan siitä syntyi, ja VR perääntyi.

Uskallan väittää, ettei yksityiselämän työstä valtaama ala ole lainkaan mitätön.

Tämä kolumni on kirjoitettu Ranskassa Rouenin seudulla. Täällä viranomaiset suojelevat työntekijän omaa aikaa. Työlainsäädännön droit à la déconnexion – eli oikeus irrottautua –pykälä lupaa, että henkilöstöllä on mahdollisuus katkaista kaikki yhteydet töihin ja kieltäytyä työhön liittyvien sovellusten käytöstä vapaa-ajallaan.

Ei käy kiistäminen, etteikö työ olisi vallannut yksityistä tilaamme. Liikettä tapahtuu kuitenkin myös toiseen suuntaan. Vaikka mittakaavasta voidaan kiistellä, uskallan väittää, ettei yksityiselämän työstä valtaama ala ole lainkaan mitätön.

1990-luvun jälkipuoliskolla organisaatiot laativat tunnollisesti ohjeita siitä, missä määrin etuoikeutetut työntekijät, joilla oli käytössään tietokone ja yhteys tietoverkkoon, saivat hyödyntää työnantajan aikaa ja omaisuutta verkkopankissa asiointiin. Eräässä tutuksi käyneessä suuryrityksessä internet-yhteys oli vuosituhannen vaihteessa käytettävissä vain erikoisasiantuntijoilla sekä päälliköillä ja johtajilla. Henkilöstöosastolla nimittäin uskottiin tavallisen toimihenkilön menevän päästään pyörälle “vaarallisen” verkon sisältöjen tulvan äärellä.

Kurin väistyttyä on yksityisistä digitaalisista hetkistä työssä tullut koko lailla itsestään selvä nautintaoikeus.

Olot ovat sittemmin parantuneet ja vapausaatteet vallanneet alaa kaikilla organisaatiotasoilla. Kurin väistyttyä on yksityisistä digitaalisista hetkistä työssä tullut koko lailla itsestään selvä nautintaoikeus.

Vuonna 2013 sosiaalisen median käyttäjistä 65 prosenttia viihtyi verkkoyhteisöissä työajalla tunnin tai enemmän ja 16 prosenttia peräti yli neljä tuntia. Salary.com -sivuston vuoden 2014 kyselyn perusteella (siirryt toiseen palveluun) peräti 89 prosenttia työntekijöistä tietoisesti kulutti työaikaa yksityisiin asioihin joka päivä. Kasvua edellisvuoteen oli 20 prosenttia.

Vuonna 2017 suomalaisestakin työpäivästä vain puolet (siirryt toiseen palveluun) että toimistotyöntekijät käyttivät työajastaan yli kaksi tuntia päivässä sosiaaliseen mediaan ja muuhun yksityiselämään. Tehokasta työaikaa päiviin mahtui vain 73 prosenttia lasketusta ja maksetusta kapasiteetista.

Miltä numerot mahtaisivat näyttää nyt. Joidenkin lähteiden mukaan suomalaisestakin työpäivästä vain puolet (siirryt toiseen palveluun) on aktiivista ja tuottavaa työtä.

Olennaista hyvinvoinnin ja jaksamisen kannalta on palautuminen. Sen mekanismit ovat lopulta melko yksilöllisiä.

Työelämän kelloa ei voi kääntää taaksepäin ja palata vanhoihin hyviin aikoihin, jolloin tehtaan pilli ilmoitti aherruksen alkamisesta ja päättymisestä. Nykyinen työn ja yksityisen risteäminen on uusi normaali, eikä paraskaan ymmärrys riitä osoittamaan järjestelyn selväksi häviäjäksi sen paremmin työntekijää kuin työnantajaakaan. Kumpikin varastaa hieman toiseltaan: työnantaja toivoo työtä aikana, josta ei maksa, tai toisaalta työntekijä kavaltaa hyvillä mielin nimenomaisesti myymäänsä työaikaa.

Oma kokemukseni on, että mahdollisuus hoitaa kiireellinen työasia nopeasti pois alta omalla ajalla ja kotona vähentää, ei lisää, stressiä ja paineen kokemusta. Vastaavasti hoidan kotiremonttiin liittyvät akuutit puhelut hyvällä omallatunnolla työpäivän kokoustauoilla. Suhde työhön on niin yksilöllinen, ettei kenellekään paras ratkaisu synny ylhäältäpäin säätelemällä.

Ylipäätään mekaanisen laskennan sijaan työn ja yksityisen tasapainoa kannattaisi tarkastella laadullisemmin. Olennaista hyvinvoinnin ja jaksamisen kannalta on palautuminen. Sen mekanismit ovat lopulta melko yksilöllisiä, ja jotkut tarvitsevat enemmän omaa kokonaan rauhoitettua aikaa. Hyvällä työpaikalla jokaiselle löytyy omanlainen tapa olla sopivasti läsnä ja turvallisesti poissa.

Pekka Mattila

Kirjoittaja on Aalto EE:n toimitusjohtaja, valmentaja, kirjailija ja useiden hallitusten jäsen sekä työelämäprofessori Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulussa.

Aiheesta voi keskustella 11.11. klo 16.00 asti.

Lue myös

Mona Mannevuon kolumni: Kun työuupumus on normaali olotila – maaninen työkulttuuri kasvattaa tahattomasti työnarkomaaneja

Tuukka Tervosen kolumni: Jos et saa töissä aikaiseksi, syö sipsejä ja pelaa tietokonepelejä työajalla

Pekka Mattilan kolumni: Erilaiset synnytystalkoot