Jos äärivanhoillisten uskonsoturien uhka on moninkertaistunut Euroopassa ja muissa länsimaissa, Saudi-Arabiassa se on vielä suurempi.

Uusi kuningas Salman kääntääkin Saudi-Arabian strategisen turvallisuusajattelun painopistettä nykyistä lähemmäksi, kuningaskunnan rajoille ja niiden sisäpuolelle. Syystäkin.

Kuningaskunta on muutamassa vuodessa jäänyt vihamielisten jihadistien puristuksiin. Sen rajoille on pohjoisessa kasvanut Syyriaan ja Irakiin kalifaattinsa perustanut Isis. Etelässä uhkaa Arabian niemimaan al-Qaida, jonka ote ja iskuvoima ovat jatkuvasti vahvistuneet sekasortoisessa Jemenissä. Siellä saudien tukema hallitus on käytännössä romahtanut.

Ei ihme, että Saudi-Arabian suurimpiin rakennusprojekteihin kuuluu tätä nykyä Irakin rajalle vedettävä noin tuhannen kilometrin mittainen, sähköistetty, miinoitettu ja elektronisesti valvottu turva-aita. Etelässä saudijoukkoja taas keskitetään Jemenin rajalle.

Saudilentäjät osallistuivat viime vuonna Yhdysvaltain johtamiin ilmaiskuihin Isisiä vastaan. Siinä kulkee myös Salmanin hallinnon raja. Jotta uhat omilla rajoilla voidaan hoitaa, on otettava etäisyyttä alueellisiin kriiseihin.

Al-Saudin suku pitää itseään itsensä puhdasoppisen islamin ja sen pyhimpien paikkojen, profeetta Muhammadin kotikaupunkien Mekan ja Medinan virallisena vartijana.

Kaikkien islaminuskoisten kalifiksi julistautunutta Abu Bakr al-Baghdadia houkuttelee varmasti laajentaa valtansa Irakista ja Syyriasta islamin historialliseen, uskonnolliseen ja vertauskuvalliseen ytimeen. Varsinkin kun Isisin edessä laajalla aavikolla on jokseenkin kokematon saudiarmeija, jonka toimintakyky ja taistelumoraali tosipaikan tullen on arvoitus.

Kuninkaan suurin haaste on, miten pysäyttää saudinuorten jatkuva virta Isisin tai al-Qaidan riveihin. Noin puolet saudeista on alle 20-vuotiaita, eikä heille riitä järkeviä töitä. Niin kauan kuin kuningashuone kykenee maksamaan heille hyvin joutenolosta, asiat pysyvät jotenkin kurissa.

Mutta eivät kokonaan. Saudi-Arabia on esimerkki siitä, että yltäkylläinen joutilaisuus voi lisätä ajan mittaan yhteiskunnallista tyytymättömyyttä lähes yhtä vaarallisella tavalla kuin nälkärajoilla raataminenkin.

Aikapommi on kytenyt kauan.

Saudit muodostivat jo al-Qaidan Afganistanin-vuosina terävimmän kärjen uskonsotureista, jotka päätyivät islamin nimissä aseelliseen toimintaan. Vaikka väkivaltaisen ääri-islamin kortit on jaettu sen jälkeen uudelleen, ei saudien osuus jihadisteista ole vähentynyt. Ja huomattava osa heistä on hyvin tai vielä paljon paremmin toimeen tulevien piirien kakaroita.

Kuningas Salman käyttää hyviä välejään uskonoppineisiin kannustaakseen moskeijoiden ja koulujen imaameja puhumaan Isisiä ja aseellista jihadismia vastaan. Vastapainoksi hänen veikataan noudattavan edeltäjäänsä tarkemmin heidän yhteiskunnallisia toiveitaan ja varovan ärsyttämästä heitä turhaan uudistuksilla, joita ilman on eletty ennenkin.

Bloggari Raif Badawin tapaus osoittaa uskonnollisten johtajien mahdin. Edes Abdullah ei voinut puuttua suoraan kuninkaallisella käskyvallallaan islamilaisten lainvalvojien määräämään rangaistukseen. Kaikkia al-Saudin suvun hallitsijoita sitoo yhä vuonna 1744 solmittu liitto äärivanhoillisen pappisvallan kanssa.

Kun al-Saudin kuningassuvun kantaisä, heimopäällikkö Muhammad bin Saud perusti ensimmäisen saudivaltion vuonna 1744, hän teki vallanjakosopimuksen arvostetun uskonoppineen sheikki Muhammad ibn Abd al-Wahhabin kanssa.

Poliittisen ja uskonnollisen valtaliiton tavoitteena oli valloittaa koko Arabian niemimaa, yhdistää riitaiset heimot ja palauttaa ne Abd al-Wahhabin saarnaamaan oikeaoppiseen islamiin.

Oppi sai Arabian niemimaan 1800-luvulla miehittäneiltä turkkilaisilta pilkkanimen wahhabismi. Se tarkoitti ja tarkoittaa yhä, että oikeauskoisten muslimien on sitouduttava islamilaisuuteen juuri niin kuin siitä Koraanissa ja profeetta Muhammadilta kirjatuissa opetuksissa säädetään.

Valtaliitto on yhä voimassa. Korkeinta uskonnollista valtaa Saudi-Arabiassa käyttää islamilaisten uskonoppineiden neuvosto ulema, Abd al-Wahhabin perilliset. Kuningas joutuu näennäisestä itsevallastaan huolimatta ottamaan sen mielipiteen huomioon kaikissa uskonasioita sivuavissa päätöksissään.

Ulema on valvonut kouluopetusta ja pitänyt tarkkaan huolta, että nuoret saudit kasvatetaan wahhabismin hengessä. Tuloksena opinahjoista putkahtaa ulos ahdaskatseisia, muihin kuin omaan islamintulkintaansa jyrkän kielteisesti suhtautuvia nuoria – jihadistivärvärien mieliriistaa.

Abdullah puhdistutti oppikirjat jyrkimmistä väittämistä ja lähetti lähes tuhat imaamia uudelleenkoulutukseen. Saudi-Arabia on silti yhä opetusmallinsa takia islamin nimissä tapahtuvan terrorismin ja aseellisen väkivallan tehokkain ruokkija – vaikka jihadismi on vakava uhka sille itselleenkin.

Salmania on luonnehdittu väliaikaisratkaisuksi ikänsä ja horjuvasta terveydentilastaan kerrottujen huhujen takia.

Mutta samoin leimattiin aikanaan myös Salmanin edeltäjä Abdullah, joka oli Salmania vuotta vanhempi kuninkaaksi noustessaan. Hänen väliaikaisuutensa kesti kuitenkin kymmenen vuotta, josta hän aivan loppuaikoja lukuunottamatta pysyi myös tiukasti vallan ohjaimissa ja teki kauaskantoisia päätöksiä.

Tällä mittapuulla lähes kaikki Suomen ja miksei muidenkin länsimaiden presidentit ja hallitukset 50 viime vuoden ajalta ovat olleet hyvin väliaikaisia. Urho Kekkosta tietenkin lukuun ottamatta.

Ja Salmanin valitsema konservatiivinen lähestymiskulma ongelmiin saattaa lopulta olla kuningassuvun aseman säilyttämisen kannalta yhtä hyödyllinen kuin edeltäjänsä.

Suurin uhka vanhoilliselle valtarakenteelle voi kehittyä hovin ja jihadistien ulkopuolelta. Kun Abdullahin länteen lähettämät tuhannet saudiopiskelijat vääjäämättä nousevat yhteiskuntavaikuttajiksi, juuri heistä saattaa rakentua viides kolonna, joka ryhtyy tehokkaasti edistämään nyt niin vaaralliselta vaikuttavaa yhteiskuntamuutosta.

Tämä on kolmas ja viimeinen osa Saudi-Arabiaa käsittelevästä juttusarjasta. Aiemmat osat löytyvät täältä ja täältä.