H. Juurakko on yhteiskuntatieteilijä, joka on päätynyt vastaanottokeskukseen ohjaajaksi. Hän on päässyt aitiopaikalle tarkkailemaan kahta kulttuuria eikä tiedä, kumpaa niistä ihmettelisi enemmän. H. Juurakko on nimimerkki.

Sivupolulla menee tällä hetkellä huonosti. Ihmiset ovat väsyneitä ja ahdistuneita. Aika kalvaa meitä kaikkia.

Alussa tulijat olivat onnellisia, toiveikkaita ja kiinnostuneita. Euroopan läpi rämpineet ihmiset olivat kiitollisia katosta päänsä päällä, sängystä ja tyynystä, suihkuista ja lämpimästä ruoasta. Kun he olivat hetken levänneet, he jaksoivat kiinnostua uudesta maasta ja sen kummallisesta kielestä.

Muutaman kuukauden kuluttua nälkä ja kylmä ja kivistävät jalat kuitenkin alkoivat unohtua. Huoneet muuttuivat yhä ahtaammiksi ja ruoka omituisemmaksi, säännöt ahdistavammiksi ja suomalainen kulttuuri yhä käsittämättömämmäksi.

Kielen vaikeus oli myös jo käynyt selväksi. Maata ja kieltä haluttiin kyllä oppia lisää, mutta ehkä vasta sitten, kun saisi tietää, ettei vaikean kielen opettelu olisi turhaa ja sitten, kun olisi tilaa ajatella ja joku paikka, jossa voisi lukea rauhassa.

Ajatukset alkoivat palata ahdistaville urille. Moni oli jättänyt perheensä kotiin. He olivat hylänneet ammattinsa ja toimeentulonsa. Pakolaisleirin – leiri Sivupolku oikeasti on ja leiriksi asukkaat sitä kutsuvat – olosuhteet olivat vieneet miehiltä myös ihmisarvon: toisten armoilla oleminen on raskasta.

Pelko kielteisestä päätöksestä kasvoi päivä päivältä, mutta melkein pelottavampaa oli, että päätöstä joutuisi odottamaan ehkä vielä kuukausia.

Kun kielteisiä päätöksiä alkoi tulla yksi toisensa jälkeen, tunnelma leirissä laski entisestään. Kokonaan se romahti, kun myös tuomioistuimet käänsivät selkänsä avunpyytäjille.

Ahdistuksen mukana seurasivat riidat ja piittaamattomuus. Ystävällisimmätkin ihmiset rikkoivat välinsä ja vihaisimmat ryhtyivät tappelemaan.

Ne, jotka eivät kääntäneet ahdistustaan toisiinsa, käänsivät sen itseensä. Joku lakkasi syömästä, toinen ottamasta lääkkeitään. Yksi löi kätensä ja otsansa seinään.

Nekin, jotka eivät oirehtineet vakavasti, ryhtyivät valittamaan, pyytämään, inttämään ja suhtautumaan talon sääntöihin aiempaa piittaamattomammin.

Hymyileminen on päivä päivältä vaikeampaa – ja tarpeellisempaa.

Muutos ilmapiirissä heijastuu vääjäämättä myös työntekijöihin. Alussa niin innostuneet ja motivoituneet työntekijät muuttuivat vähitellen hiljaisemmiksi ja alakuloisemmiksi, kun työ muuttui raskaammaksi ja surullisemmaksi. Hymyileminen on päivä päivältä vaikeampaa – ja tarpeellisempaa.

Koemme riittämättömyyttä, mutta myös puhdasta ärsyyntymistä.

Miksi nämä aikuiset ihmiset kiukuttelevat kuin kakarat? Pitäisihän heidän ymmärtää, että ruoantähteiden heitteleminen pihalle tuo alueelle rottia. Ja pitäisi heidän nyt jo tietää, ettei sisätiloissa tupakoiminen ole Suomessa sallittua! Ja onko niiden pako kysyä samaa asiaa ihan jokaiselta ja joka päivä?

Kun me työntekijät väsymme ja ärsyynnymme, mielivallan vaara kasvaa. Muutumme tylymmiksi ja kärsimättömämmiksi. Laadimme uusia kieltoja ja sääntöjä pohtimatta, onko niille hyviä perusteita, ja ryhdymme miettimään rangaistuksia ajattelematta, ovatko ne oikeudenmukaisia.

Haluamme laittaa porukan kuriin!

Onneksi pidämme sentään päivittäin palavereja, joissa yleensä joku jaksaa puhua positiivisesti ja muistuttaa siitä, mitä varten oikeasti olemme täällä. Ja onneksi olemme yleensä vihaisia vuorotellen ja pidämme toisiamme järjestyksessä.

Siitä huolimatta on myönnettävä, että ymmärrän nyt paremmin historian vankileirien tapahtumia. Ihan tavalliset ihmiset ovat muuttuneet hirviöiksi joutuessaan yhtäkkiä vartioimaan vankeja. Suomen vuoden 1918 vankileirit eivät paljon poikenneet toisen maailmansodan leireistä eivätkä Chilen vankilat CIA:n salaisista vankiloista Irakin sodan aikana.

Sivupolun asukkaat eivät ole vankeja emmekä me vartijoita. Me olemme tulleet Sivupolulle voidaksemme auttaa näitä ihmisiä. Siitä huolimatta meidänkin on pakko vahtia ajatuksiamme ja sanojamme, ettemme muuttuisi pahantahtoisiksi tai ainakin mielivaltaisiksi vallankäyttäjiksi.

Millaisia meistä tulisi, jos olisimme valvomassa vihollisina tai muuten vain epäihmisinä pitämiämme asukkaita? Mitä omasta ihmisyydestämme olisi enää jäljellä, jos uskoisimme Sivupolun asukkaiden olevan vaarallisia tai vastuussa meille tehdystä pahasta?

Mitä me tekisimme, jos meillä todella olisi kaikki valta näihin ihmisiin ja esimiehemme vielä rohkaisisivat meitä julmuuksiin?

On tavattoman helppoa kuvitella olevansa hyvä ja viisas ja vahva, kun katsoo maailmaa turvalliselta ja pehmeältä kotisohvalta ja historian tapahtumia ajan tuoman unohduksen läpi. Kun on kasvotusten todellisuuden kanssa, tilanne voi olla toinen.

Oman pimeän puolensa kohtaaminen on pelottavaa.