Joskus kysytään: mistä tiedämme alkuräjähdyksen todeksi? Tällöin on ymmärrettävä, että kysyjä haluaa emotionaalisesti tyydyttävän vastauksen. Pelkät faktat eivät hänelle riitä. Hän tarvitsee myös tunteen, että vastaus on saatu.

Ihmissilmä erottaa taivaalla joitakin tuhansia tähtiä. Arvaisin, että lähes jokainen ihminen uskoo, että tähtiä on paljon enemmän. Tiedämme että niiden havaitsemiseksi voidaan rakentaa laitteita, teleskooppeja, jotka keräävät valoa paljon ihmissilmää tehokkaammin. Teleskooppien avulla muodostetaan elektronisesti kuvia, joissa näkyy paitsi tähtiä myös Linnunradan takaisia tähtijärjestelmiä eli galakseja.

Näkymättömät tähdet ja galaksit ovat emotionaalisesti tyydyttävä kertomus. Ne tuntuvat oikeilta. Ihmiset uskovat niihin vaikkeivät niitä silmillään näe. Siksi meistä kuulostaisi naurettavalta, jos vaikkapa Suomen presidentti kiistäisi puheessaan meille näkymättömien tähtien tai galaksien olemassaolon.

Jo 1800-luvulta on tiedetty, että näkyvä valo on vain kapea kaistale sähkömagneettisesta säteilystä. Tästä todistavat kännykät, televisiot tai vaikkapa mikroaaltouunit. Radioaaltoja tai mikroaaltoja voidaan käyttää maailman havaitsemiseen täsmälleen samalla tavoin kuin valoa. Ja näin tehdäänkin. Tutkijat rakentavat esimerkiksi mikroaaltoja vastaanottavia laitteita ja muodostavat niiden avulla kuvia kaukaisista galakseista.

Sama periaate tuo meille televisiokuvan. Se on konstruktio mutta pidämme sitä uskottavana. Kukaan ei kiistä, etteikö esimerkiksi Suomen ja Venäjän presidenttien kättelyä näyttävä lähetyskuva vastaisi todellisuutta.

Kun katsomme kauas, katsomme samalla menneisyyteen. Valo tai mikroaallot kulkevat nimittäin äärellisellä nopeudella. Ne piirtävät kuvan ajanhetkestä, jolloin ne lähtivät liikkeelle. Emme esimerkiksi näe koskaan Aurinkoa sellaisena kuin se on juuri nyt vaan sellaisena kuin se oli kahdeksan minuuttia sitten. Sen verran valolta kestää matkata Maahan. Miljardien valovuosien päässä olevat galaksit puolestaan näyttäytyvät meille sellaisina kuin ne olivat miljardeja vuosia sitten.

Kun katsomme liki 14 miljardia vuotta menneisyyteen, näemme vain lähes piirteetöntä kuumaa kaasua

Kun katsomme niin kauas kuin on mahdollista, emme enää näe galakseja. Kun katsomme liki 14 miljardia vuotta menneisyyteen, näemme vain lähes piirteetöntä kuumaa kaasua. Sellainen oli 380 000 vuotta vanha maailmankaikkeus. Ja tätä alkuräjähdys tarkoittaa: että kauan sitten maailmankaikkeus oli hyvin tiheä ja kuuma.

Tiedämme siis alkuräjähdyksen todeksi, koska pystymme ottamaan siitä mikroaalto-valokuvan. Kun kysytään, kuka sitä oli katsomassa, vastaus on me. Me näemme sen nyt.

Argumentit, joilla he vastustavat alkuräjähdysteoriaa, ovat kosmologien näkökulmasta alkeellisia

Mutta kaikille tämä selvitys ei riitä. He kieltäytyvät uskomasta alkuräjähdykseen uskonnollisista tai muista ei-tieteellisistä syistä. Heistä vain tuntuu, ettei se voi olla totta. Argumentit, joilla he vastustavat alkuräjähdysteoriaa, ovat kosmologien näkökulmasta alkeellisia mutta heille itselleen emotionaalisesti tyydyttäviä.

Sama kaava toistuu evoluutioteorian kohdalla. Sen vastustajien ponnahduslauta on lähes poikkeuksetta uskonnollinen fundamentalismi. Heidän vastaväitteensä voivat olla tyyliä: jos evoluutio on totta, tälläkin hetkellä pitäisi löytyä ihmiseksi muuntumaisillaan olevia apinoita. Että metsistä tulisi säännöllisin välein kävellä ulos eläimistä kehittyneitä uusia ihmisiä. Niitä kaiketi löytäisi seisoskelemassa laitakaupungin bussipysäkeillä tutkimassa aikatauluja karvaisina ja hämmentyneen oloisina.

On hyvä kysymys, miksi tätä ei tapahdu. Vastauskin on opettavainen. Mutta se on kysymys, jonka pieni lapsi voisi lähettää Helsingin Sanomien ”Lasten tiedekysymykset” -palstalle. Sieltä muuten saa paljon hyödyllistä tietoa – itsekin luen palstaa ahkerasti. Lapset kun osaavat ihmettelyn taidon. He eivät ole fundamentalisteja eivätkä tarraudu omiin uskomuksiinsa.

Toki on selvää, että alan tutkijoiden näkökulmasta lasten kysymykset ovat, miten sen sanoisi, lapsellisia. Mutta ne auttavat lasta muodostamaan pala palalta kuvan maailmasta, joka on heille itselleen emotionaalisesti tyydyttävä.

Nyt meillä Suomessa on teoreettinen mahdollisuus sille, että saamme presidentin, joka ei näkojään ole lukenut lasten tiedepalstaa. Joka on kreationisti. Ja sellaisen pitäisi tuntua jokaisesta yhtä häpeälliseltä kuin presidentti, joka kieltäytyy uskomasta galakseihin.

Kari Enqvist

Kirjoittaja on kosmologian professori Helsingin yliopistossa ja tietokirjailija. Hän on kiinnostunut ihmisen paikasta maailmankaikkeudesta ja kaikesta siitä, mikä on liikuttavaa tai ihmeellistä.