Det är dock sant att händelserna som beskrivs i boken skedde innan Dan Eliasson tillträdde som generaldirektör. Men alla granskningar är per definition gjorda av sådant som redan skett. ”Att säga att man struntar i historien innebär att man inte lär sig något av den”, säger Hanne Kjöller när jag frågar henne om Eliassons försvar.

**De nio poliser som framträder **med namn i boken kan alla styrka sina berättelser med dokument och ljudinspelningar. Och när många oberoende undersökningar pekar på samma problem kan man inte säga att det endast hör historien till. Flera av de chefer som ledde trakasserierna som beskrivs i Kjöllers bok har avancerat till höga positioner inom polisen och är kvar. Vad sänder det för signal?

Dan Eliasson skulle kunna ge kurser i postmodern krishantering där ingen sanning finns: All kritik är subjektiv – även när det finns bevis för motsatsen. All kritik hör historien till – och eftersom historien redan har skett så är kritiken inte giltig för nutiden. All kritik rör enstaka fall – oavsett antal fall så är det inte representativt på något vis. Du har din sanning, men den är relativ.

”Det är först när man erkänner fel som man kan göra något åt dem. Tänk om Dan Eliasson kunde börja här.” Det är de sista orden i boken. Och tänk om detta hade varit reaktionen i stället för vad vi nu har sett.