Det är inget fel med känslor. Jag kan gå så långt som att tillstå att jag själv känner saker ibland. Men måste alla hålla på och känna jämt och ständigt i svensk offentlighet? Och framförallt; måste de prata om det hela tiden?

Det verkar närmast vara oundvikligt. Det haglar närmast känslor nuförtiden, både i gammelmedia och den mer sociala varianten. Det snyftas och kräks. Vissa drabbas till och med av magont. Andra blir, i likhet med författaren Maria Sveland, politiskt deprimerade.

Det publika kännandet har blivit en folkrörelse som förenar alla möjliga samhällsklasser och yrkesgrupper. Exempelvis toppbyråkrater, politiker, poliser, barnmorskor, proffstyckare, aktivister, präster, jurister och författare.

Känsla först, förnuft sen

I en tid där personliga upplevelser har blivit hårdvaluta är det inte konstigt att allt fler ägnar sig åt att känna i stället för att tänka i debatten. Det är en mycket användbar, om än ohederlig, taktik. Det är enkelt att argumentera mot någon som presenterar felaktig statistik eller inkorrekta uppgifter. Det är svårare att argumentera mot känslor.

Låt oss säga att någon upplever att ett samhällsproblem är så fasligt att de kräks i munnen eller att det kniper till i magen. Vad ska man svara på det? Nej, du kräks inte i munnen. Ditt magont är bara trams.

Problemet är att känslor och upplevelser inte går att ifrågasätta. Dessutom är det lätt för mer hederliga debattörer att framstå som känslokalla om de fortsätter att snacka siffror medan någon annan berättar om sina tårar och hur de faktiskt grät av att titta på det där inslaget i Aktuellt.

De offentliga gråterskorna (av alla kön) har rört till det. Deras emotionellt promiskuösa utvik har saboterat samhällsdebatten.

För det första: känslor är inte detsamma som argument. Man har inte rätt bara för att man gråter. Det finns ingen som helst koppling mellan att ha rätt i sak och att känna mycket.

Förvisso är ett visst mått av känslor ett viktigt inslag i all typ av politisk debatt, men de rättfärdigar inte en viss politisk hållning. Den måste grundas i något annat, förslagsvis faktiska argument.

För det andra: att känna är inte samma sak som att göra. Det räcker inte med att bli arg, hysterisk eller ledsen om man vill göra något åt ett samhällsproblem. Det krävs konkreta förslag eller handling, vilket ju är betydligt svårare.

Annika Strandhäll känner starkt

Ta socialförsäkringsminister Annika Strandhäll (S) som exempel. Hon blir ofta förbannad, i alla fall om man ska utgå från de uttalanden hon har gjort i pressen de senaste månaderna. Senast var det svensk förlossningsvård som utsattes för Strandhälls vrede, som hon uttalade sig om i egenskap av vikarierande sjukvårdsminister.

”Jag blev så förbannad när jag fick höra om detta, så här ska vi inte behöva ha det i svensk vård”, säger hon till Aftonbladet (20/7). Jaha? Strandhäll kan vara hur förbannad hon vill, men det hjälper löser knappast några problem inom vården. Och ingen orolig gravid kvinna blir hjälpt, heller.

Det är inget fel med att drivas av känslor, men att styras av dem skadar enbart det politiska samtalet.

Läs också:

NAOMI ABRAMOWICZ: Sverige behöver fler sura tanter

KARIN PIHL: Känslor är inte argument, präster