Förr var vi stolta över vårt nordiska arv.

Vemodet, sjöarna, skogarna, alla ensamma hjärtan som drömde en gemensam dröm om samhörighet.

Nu är vi fler men söndrade. Nu sitter vi ensamma i våra lägenheter, vid våra blåsiga torg, i våra städer, i våra länder.

Nu har Sverigedemokraterna lagt beslag på något genuint solidariskt, en stolthet över jorden vi ärvde, änglamarken, torpen, de röda med de vita knutarna, vårt språk som en sång i våra hjärtan. Det finns en solidarisk grundbult i det här landet, i den här delen av världen, som är naiv och dumdristig, rentav idiotisk. Men också oändligt vacker just därför.



Jag är svensk. Mohammed är också svensk. Vi håller i samma ledstång på tunnelbanan. Han ber om ursäkt när det kommer på folk och det blir trångt och han råkar trampa mig på foten.

Jag ler tillbaka trots att det är tidigt på dagen, trots att jag är trött. Han ser mitt Roma-märke och lyser upp. Vi snackar fotboll till vi missar vår hållplats.

Jag är glad hela förmiddagen. Möten, människor, minnen och kulturer. Det är Norden för mig.

En sorts undanglidande melankoli. Stapplande eller glasklar svenska. Rinkeby och Östermalm. Snorungar och små blåhåriga tanter med krulliga pudlar. Norrköping eller Rödby. Helsingfors. Reykjavik eller Trondheim. Åland på sommaren.

Finland som en dålig grå film ingen såg. Tills min Jonna visade mig allvaret. Tills jag upptäckte människorna bakom halsdukarna, så vänliga utan leenden, så innerliga, jordnära, fast förankrade i en kultur som inte exkluderar någon.



Norge som en ocean av ljus, en fjälltopp i solnedgången som aldrig kommer. Island med sina magiska sagor, Korpen Flyger, och Björk. Danmark som en inbjudande, varm hand. Inte särskilt gemytligt som i myten, men heller inte enbart stenhårt och rasistiskt.

Vi är inte rasister i Norden. Det är skitsnack. Vår gemensamma historia är full av partisaner, motståndsmän, kvinnokamp, lag mot barnaga, sexuell acceptans, solidarisk flyktingpolitik, Olof Palme och Roxette. Vi tog kampen, här och på andra ställen. Vår solidaritet är berömd.

Ett land där en moderat statsminister med värme minns en socialdemokratisk folkhemsbyggare kan inte vara ett ont eller dåligt land.

Givetvis skulle Norden tjäna på att bli en union. Det är en lysande tanke. Ute i världen talar man redan om Skandinavien (Ulf Lundell gör det också i en av sina sånger) eller om Norden som ett begrepp, som en samling föregångsländer.

Det är obegripligt hur man kan se en union som enbart exkluderande. Med det tankesättet är varje äktenskap ett hån, varje kärleksrelation en provokation. Man gifter sig av kärlek. Inte för att man hatar alla andra. Likadant skulle en union i Norden fungera.



Jag älskar den här blindtarmen i världens kropp som vi lever på: Jag älskar det nordiska.

Jag äger tolkningsföreträde till mitt eget liv så vad som är nordiskt för mig är kanske inte nordiskt för dig.

Men tillsammans kan vi utgöra en viktig bit av den här världen.

25 miljoner hjärtan, strålande ut över världen.