Sedan en tid tillbaka kommer det runt 2000 ensamkommande minderåriga i veckan till Sverige för att söka asyl. Det innebär att det just nu anländer nästan lika många ensamkommande barn som det föds nya barn. Ett annat sätt att uttrycka saken är att det skulle behöva startas tre nya skolor i veckan enbart för att möta behovet för de ensamkommande.

Även om takten nu ser ut att avta något är detta en samhällsutmaning av enorma proportioner.

Statsfinansiellt innebär det dramatiska kostnader - runt 30 miljarder kronor om året fram till år 2019. Många pekar finger mot Bert Karlsson och utgjuter sig över skivkungens höga vinster. Men den delen av asylmottagningen är billig jämfört med de tusentals kronor per dygn som riskkapitalbolagen plockar ut för ensamkommande.

Minst lika oroväckande är socialtjänstens djupa kris. Alltfler kommuner larmar om att de inte längre klarar av situationen. Norrtälje och minst sju andra kommuner har lex Sarah-anmält sig själva för att de inte anser sig kunna ta emot de ensamkommande ungdomarna. Norberg har självsvåldigt satt stopp. "Vi fixar det helt enkelt inte", som Åsa Eriksson (S) uttrycker det.

I Malmö har hälften av socialsekreterarna på sociala jouren sjukskrivit sig. I Ljusnarsberg samma sak. På många håll i landet finns inte längre kraft över att ta hand om andra ärenden.

Allt detta känner man till på socialdepartementet. Vi är i färd med att svika barn som är i akut behov av samhällets stöd - de som växer upp med missbrukande föräldrar, som blir slagna eller far illa på annat sätt.

Utmaningarna inom skolan är givetvis också enorma. Men det finns mer som stämmer till eftertanke. Många som jobbar med ensamkommande asylsökande vittnar om att en del av dem som utger sig för att vara barn i själva verket är vuxna. Det är egentligen inget att förvånas över. Chansen att få stanna i Sverige är mycket större om du är barn och hela mottagningssystemet bygger på en positiv särbehandling av den som är under 18 år.

Nya siffror från Norge visar att en av tre ensamkommande som åldertestades i själva var över 18 år. Ur alla perspektiv är detta en olycklig sammanblandning. Det urholkar tilltron till asylsystemet, driver upp kostnaderna och undergräver hela syftet med att separera ensamkommande barn och vuxna i mottagningen.

Än allvarligare är alla uppgifter om ungdomar som riskerar att fara illa på olika sätt. Runt 1000 ensamkommande har exempelvis försvunnit efter ankomsten till Trelleborg i väntan på registrering.

Det kommer också larm om barn som behandlas illa i de anknytningsfamiljer som de flyttar in i. Ofta har de ensamkommande med sig en lapp med ett namn eller adress till en anhörig i Sverige. Enligt en granskning i SVT nyligen finns det misstankar om att det i vissa fall kan röra sig om människohandel eller åtminstone om situationer där personer vill passa på att tjäna pengar på barnen. I Göteborg har följden blivit att barnen måste omplaceras i runt 70 procent av fallen. Ansvariga talar om en situation som har urartat.

Sammantaget har vi ett läge där vi måste ställa oss ett antal centrala frågor: Är det en hållbar utveckling att Sverige, med drygt två procent av EU:s befolkning, tar emot en tredjedel av alla ensamkommande barn som söker asyl i Europa? Är det ens moraliskt försvarbart?

Länge har det varit en given utgångspunkt att Sverige gör det moraliskt rätta genom att stå upp för västvärldens mest generösa flyktingmottagande. Men är det verkligen etiskt rimligt att kanske halvera biståndsbudgeten och låta en stor del av dessa miljarder gå till riskkapitalbolag och andra lycksökare i asylbranschen? Med 30 miljarder kronor skulle man kunna åstadkomma mycket för utsatta barn i fattiga delar av världen.

Och är det verkligen moraliskt försvarbart att låta socialtjänsten kortslutas i delar av landet? Har vi inte en primär skyldighet att se till att barn som far akut illa i Sverige fångas upp av samhället och kan erbjudas en ny, trygg familj vid behov?

Är vi ens säkra på att vi gör det rätta för de ensamkommande ungdomarna? Vi ger idag mycket starka drivkrafter för föräldrar att skicka iväg sina barn ensamma på en livsfarlig resa till Sverige i smugglares händer.

Det är svåra och känsliga frågor. Det finns en särskilt hätsk främlingsfientlighet som riktas mot just denna grupp. Men ansvaret för den uppkomna situationen kan aldrig läggas på de ensamkommande barn och ungdomar som kommer hit. En del har väckts på morgonen av sin familj med en uppmaning om att åka. Andra har kanske inte sett några alternativ till att ge sig av från framryckande talibaner, hopplöshet eller shia-miliser på värvningsstråt i Iran.

Ansvaret ligger i stället på regeringen. Moderaterna har nu väckt förslaget om att återinföra medicinska åldersbedömningar. Det är ett självklart krav som bör lägga grunden till en andra migrationspolitisk uppgörelse – denna gång mellan S och M.

Men det krävs mer för att göra verklig skillnad. Tillfälliga uppehållstillstånd bör bli huvudregel, möjligheterna till anhöriginvandring måste försvåras, MP-uppgörelsen rivas upp, mottagningssystemet för ensamkommande göras om och så vidare.

Konstaterar man att läget är ohållbart är man faktiskt skyldig att visa hur det ska göras hållbart.