Izbori ne odgovaraju ama baš nikom od relevantnih političkih snaga. Ni SDP-u, niti HNS-u, niti HDZ-u izvanredni izbori u ovom trenutku ne bi donijeli ništa dobro

Ima tome skoro punih 11 godina. Na Zavodu za zapošljavanje dogodilo se nešto nesvakidašnje – prvi put unazad deset godina je broj nezaposlenih bio manji nego onaj u istom mjesecu godinu ranije. Bila je to velika vijest, koja je označavala krucijalnu promjenu trenda. Najteži poratni problem Hrvatske, nezaposlenost, počela se topiti i redovi na birou rada smanjivali su se sve do udara velike svjetske krize 2009. godine. Ipak, ta velika vijest iz 2002. godine u medijima je tada dobila tek pokoju crticu, ako i toliko, potvrđujući tako teoriju Ivice Račana da postoje dvije Hrvatske: ona stvarna i medijska. Mediji su, naime, tada smatrali kako se dobro prodaju gotovo isključivo loše vijesti i afere…

Danas je situacija na medijskoj sceni slična u procjenama vrijednosti priča, a guranje površnih, crnih i žutih ludorija na naslovnice i u »prime-time« i dalje dominira. Stoga i nije čudno da vijest o vjerojatno najvećem uspjehu aktualne vlasti nije dobila pretjeranu pažnju.

Radi se o trijumfu fiskalizacije, koja je u samo mjesec dana i na samo tri tisuće promatranih objekata, »natjerala« ugostitelje da prijave skoro za trećinu veći prihod nego godinu dana ranije (preko 40 milijuna kuna) i šefa cehovske udruge na nevjerojatno opravdanje: »Možda ljudi više piju, jer je kriza«. I tako, mic po mic, Hrvatska ipak postaje sve normalnija i uređenija zemlja, unatoč svim mogućim otporima i pričama o neprovedivim i opasnim projektima poput fiskalizacije, objave liste poreznih dužnika, ili sređivanja popisa birača.

Prstohvat racionalnosti

Daleko veći prostor od priče o uspjehu fiskalizacije dobila je bizarna teza o mogućnosti da se uskoro ide na izbore. Parlamentarne. Koje bi, ide narativa, raspisao SDP da se riješi balasta koji im predstavlja HNS. Nema sumnje da se sa pričom o izvanrednim izborima licitira u političkim kuloarima kao batinom za discipliniranje manje popularnog koalicijskog partnera: to nije nimalo neobično oruđe političke borbe i u zemljama s mnogo većom demokratskom tradicijom iz Hrvatske, no prije nego li »popuši spin« valjalo bi, barem nekad, ubaciti i prstohvat racionalnosti.

A ratio je jasan: izvanredni izbori u ovom trenutku ne odgovaraju ama baš nikom od relevantnih političkih snaga. Nema sumnje da bi oni sjajno došli, recimo, HSLS-u, koji su izvanparlamentarna stranka, a uz samo malo više glasova su mogli imati i zastupnički klub (potrebna su tri saborska mandata). Ali ni SDP-u, niti HNS-u, niti HDZ-u izvanredni izbori u ovom trenutku ne bi donijeli ništa dobro. Laburisti bi, pak, sigurno ojačali i vjerojatno ušli u novu Vladu, ali teško da i oni »drukaju« za izlazak na birališta…

Milanovićeva Vlada ima vrlo komfornu većinu u Saboru, nakon što je pomela HDZ-ovu koaliciju u studenom 2011. godine. Istina, sve su češća iskrenja s HNS-om, koji u miraz donosi 15 zastupnika, no kad se prašina slegne nakon unutarstranačkih izbora narodnjaka na kojima stranku preuzima Vesna Pusić, bit će zanimljivo pratiti koliko je, zapravo, od tih sukoba bilo međustranačkog, a koliko onih unutarhaenesovoskog tipa. Uostalom, kad bi SDP-u posve pukao film i kad bi Milanović odlučio na izbore da se riješi HNS-a, ne bi dobio ne blizu dovoljno zastupnika da složi saborsku većinu kakvu sad ima – sve kad bi Laburisti ničice pali pred njegovom ponudom za ulazak u Vladu. I tamo bili tiho. Ali, naravno da je Milanoviću neusporedivo lakše biti u koaliciji s oslabljenim HNS-om, nego razgoropađenim Laburistima, koji su trenutno tri puta jači od sljedeće naredne stranke u zemlji.



HDZ – SF i drugi detalji

Naravno, postoji uvijek i mogućnost da na izborima potpuno prevlada HDZ-ova koalicija i da Milanović ode opet malo u oporbu, no to je, u trenutnom odnosu snaga science fiction na razini onog u kojeg su se ufali Jadranka Kosor (i Tomislav Karamarko, hvala na pitanju) ujesen 2011. godine. A možda još i veći – jer anketni glasovi koje gube SDP i HNS ne prelijevaju se desnici, nego Laburistima čiji je stav o tome da sa svima mogu pregovarati o suradnji, osim s HDZ-om, prilično jasan.

HDZ-u bi, dakle, izvaredni izbori donijeli samo još četiri godine oporbe i dodatna, nezgodna pitanja za stranačku vrhušku o političkom pravcu u kojem vode stranku. Teško je zamislivo da bi u tom slučaju Karamarko izbjegao novi izborni Sabor, a kako bi tamo uspio obraniti mandat također je vrlo složena priča.

Stoga, nema nikakve sumnje da izvanredne izbore u ovom trenutku ne priželjkuju ni u HDZ-u. Za njih je bolje da još malo vremena prođe, da gospodarstvo još malo tavori, da se SDP i HNS još malo javno svađaju i da završi već jednom to suđenje stranci za muljanje s velikim novcima.

HNS-u bi izvanredni izbori najmanje odgovarali. Obzirom na ankete, jasno je da bi im uspjeh bio da zadrže i četvrtinu od sadašnjeg broja mandata, s tim da bi ih pritom imali u oporbi (ako bi izbori bili sazvani po scenariju kojim su se ovih dana bavili mediji). Stranku uzdrmanu pričama o stranačkom zapošljavanju, kupovanju naklonosti medija novcem iz javnih poduzeća, Čačićevom presudom, izborni debakl bi sveo otprilike na razinu HSLS-a. I to iz vremena kad su tu stranku ulaskom u koaliciju sa Sanaderom praktički eutanazirali Ivan Čehok i Đurđa Adlešić. HNS je, dok je na vlasti, ipak u prilici da pokaže na djelu da njihovi projekti daju rezultat koji vrijedi čekati (poput autoceste do Splita koju su, praćeni krajnjom skepsom izgurali Čačić i Račan). A onda bi to i podebljalo tanušnih tri posto. U suprotnom, pisala bi im se oporba s etiketom predatorskog nepotizma, čačićevske robusnosti (a ovo je jaaaako politički korektan izraz) u javnom nastupu, a perspektiva bi im nudila potencijalnu suradnju s HDZ-om Tomislava Karamarka. Horror film.



Laburisti – ne još

Stranci Dragutina Lesara izvanredni izbori bi izazvali najmanje želučane kiseline. Laburisti su se s izbornih pet, digli na anketnih deset posto i sigurno bi uzeli petnaestak mandata na izvanrednim izborima. Štoviše, ovo je možda i sweet spot za tu stranku, maksimum koji može dosegnuti u biračkoj potpori, jer, unatoč krizi i padu povjerenja u Vladu, ni njima rejting ne raste značajno u posljednjih pola godine: kao da su zablokirani na tih devet do deset posto. No, sa 15-ak mandata bi se, nema sumnje, ušlo i u Vladu. A onda time i preuzelo odgovornost. Svatko tko se bavi politikom zna što mu onda slijedi: nakon nekoliko mjeseci zalijepila bi im se etiketa da su »isti kao i ostali«, što zbog političko-medijskog specijalnog rata, što zbog bazičnog nepoznavanja prirode političkog procesa. A kad ih već to svakako čeka, bolje je da susret sa sudbinom, onom prijelomnom točkom svake veće stranke kad postane dio establishmenta, dočekaju što jači. Jer čak i ako im rejting ne bude značajno rastao, nastavkom krize će vjerojatno padati SDP-u i tako poskupljivati laburističke dionice u potencijalnoj budućoj Vladi. Uz to, uvijek je bolje raščišćavanje gospodarskih ruševina prepustiti nekom drugom, a zemlju preuzeti u vrijeme kad se oporavak već zahuktao, poput Sanadera 2003. godine.

Izvanrednih izbora, dakle, neće biti. Osim ako, jasno, zemlja ne upadne u izvanredno stanje, ukoliko se kriza ne produbi toliko da sruši cijelu socijalnu strukturu države, ili ako se na ideološkim podjelama ne bude radilo metodama specijalnog obavještajnog rata (valjda nitko nije toliko lud). Kako stvari stoje, nakon tromjesečnog izbornog maratona koji slijedi, sljedeći put će se na birališta dogodine. I to dvaput: za europarlament (ovaj put za puni mandat) i za predsjednika države. Sudeći po prognozama (koje se, doduše, da su pouzdane ne bi tako zvale), gospodarstvo će se lagano početi oporavljati, a tamo negdje 2015. bi se i brojke na Zavodu za zapošljavanje trebale početi osjetnije smanjivati demontirajući neugodno otkucavajuću socijalnu bombu.

Tek tad moći će se ozbiljno pričati o tome hoće li Zoran Milanović dobiti novi mandat. Sve ostalo je, jednostavno, neozbiljno naklapanje.