Život v Praze není pro mladého člověka procházka růžovým sadem. Pokud se ti nepoštěstilo a nenarodil ses do bohaté rodiny nebo jsi nezdědil byt, musíš se připravit na vysoké náklady na život. Ceny nájmů a bytů v hlavním městě rostou dvakrát rychleji než mzdy, a pokud si nenajdeš slušně placenou práci, nemůžeš si vyskakovat.

Pražané platí za pronájem bytu v průměru 24 tisíc korun měsíčně. V okrajových částech hlavního města se ale můžeš ubytovat i za poloviční peníze. Podle evropských tabulek je ale každý, kdo vynakládá na bydlení více jak 40 procent z výplaty, ohrožen bezdomovectvím. Aby se tomu člověk s průměrným pražským nájmem vyhnul, musel by brát minimálně 60 tisíc čistého měsíčně (průměrná čistá mzda v Praze je 29 tisíc korun).

Reálně ale mladí většinou nebydlí sami, jelikož je to finančně neúnosné. Buď se skládají na nájemném, bydlí na kolejích nebo na ubytovnách. Bydlet o samotě v důstojném bytě je pro mladého Pražana s průměrně placenou prací nemožné. A to nás dovedlo k myšlence, zda je v našem hlavním městě vůbec možné žít jen ze zákonem stanovené minimální mzdy. O tom, kolik Pražanů pobírá minimální mzdu, statistiku nemáme. Víme jen, že v rámci republiky žijí na minimálce 4 % populace (cca 150 tisíc lidí).

V zemi, kde je každou hodinu zahájeno 75 exekucí, nemusí člověk pobírat minimální mzdu, aby se ocitl ve finanční tísni. V roce 2017 žilo na území hlavního města 90 062 lidí v exekuci. Z toho 9 595 dlužníků tvořili lidé ve věku 18–29 let.

Rozhodli jsme se nahlédnout na život v Praze jejich očima, uskutečnit malý experiment a jeden měsíc žít pouze z minimální mzdy. Cílem bylo zodpovědět otázku, zda je možné v Praze důstojně vyžít za 11 266 korun měsíčně, což je minimální mzda v čistém.

V jakých podmínkách hodlám žít

Podmínky jsem si stanovil tak, abych si co nejdéle udržel stávající životní standard. Zůstal jsem bydlet v nájmu na Praze 13, kde za byt 2+kk platíme 15 tisíc korun. Mám spolubydlící, se kterou si nájem dělíme napůl, a tak jsem hned od začátku musel odečíst 7 500 korun.

Do práce jezdím veřejnou dopravou, stravuji se napůl doma, napůl v restauracích. Rozhodl jsem se tento stav prozatím zachovat. Veškeré finanční prostředky jsem si převedl na oddělený bankovní účet a každý údaj jsem si pečlivě zaznamenal. Upustil jsem od nadstandardních výdajů a pomocí aplikace si rozpočítal, kolik peněz mohu denně utratit.

Můj skromný rozpočet

Prvním výdajem byla platba nájemného. Po ní mi zbylo na celý měsíc 3 766 korun. Denně jsem tedy mohl utratit 121 korun a 50 haléřů. Takový výdaj mi přišel únosný a došel jsem k rozhodnutí, že kvůli případným budoucím nečekaným útratám by bylo dobré něco našetřit. Dospěl jsem k názoru, že ideální by byl odložit si stranou 10 % peněz – 376 korun.

Dobrovolně jsem tak snížil svůj denní rozpočet na 109 korun. Jak se ale později ukázalo, šlo o velmi naivní vyhlídku. Jen nákup měsíčního kuponu do Lítačky stojí 550 korun. Je pro mě nezbytný kvůli dojíždění do práce a při současném stavu spolkl můj pětidenní rozpočet.

Jak jsem rozhazoval a splakal nad výdělkem

Retrospektivně musím uznat, že byl můj experiment už od začátku odsouzen k nezdaru. Hned v den výplaty jsem si pořídil kryt a sklo na mobil za 217 korun, dopřál jsem si vydatnou snídani, oběd i večeři a ulehl jsem s notně přečerpaným denním limitem.

Druhý den jsem vstal s rozhodnutím, že si hned ráno udělám nákup v Bille, se kterým vystačím na celý den. V obchodě jsem za suroviny k snídani, obědu a večeři nechal 304 korun.

Snídal jsem tři koláčky a džus. Obědval jsem salát se sýrem a večeřel podomácku připravené langoše. Suroviny mi zbyly i na další den, takže jsem mohl svůj denní rozpočet ušetřit. Namísto toho jsem ale vyrazil na večeři do restaurace a utratil 144 korun.

Takhle to nepůjde

Tento nefunkční model jsem praktikoval první týden, než mi zužující se konto napovědělo, že zachování současných stravovacích návyků je pro můj rozpočet neudržitelné. Utratil jsem 1677 korun (239 korun denně) a na další tři týdny mi zůstalo pouhých 2 089 korun. Navíc mě čekal nákup kupónu do Lítačky a platba za mobilní paušál.

Trvalo pouhý týden, abych si dokázal, že život na minimální mzdě není slučitelný s udržením životního standardu (byť bez nadbytečných výdajů). Denně jsem utrácel kolem 240 korun, což byl dvojnásobek denního limitu, který jsem si stanovil.

Takhle to nepůjde, musím šetřit

Od druhého týdne jsem tedy přešel na nový režim. Zakázal jsem si návštěvu jakéhokoli restauračního zařízení, začal jsem si vařit výhradně doma a nakupovat jen zlevněné zboží.

Hned první den druhého týdne jsem byl pozván na schůzku, která se odehrála v luxusní italské restauraci. Vychutnával jsem si drahé pokrmy a cítil jsem se dvojnásob nepatřičně. Jednak nejsem na takový luxus zvyklý, jednak jsem se cítil při konzumaci černého lanýže jako v tragikomickém příběhu, neboť na mě k večeři čekaly špagety s kečupem.

Den nato jsem využil příhodné nabídky jedné nejmenované doručovatelské služby, která nabídla slevu 100 korun na prvních 10 objednávek nového zákazníka. Objednal jsem si vždy tak, abych přeplatil jen jednotky korun. Tuto strategii jsem uplatňoval ještě další tři dny (do stokoruny se započítával i poměrně drahý rozvoz, tudíž slevový budget rychle zmizel). Tímto způsobem jsem si trošku stabilizoval rozpočet, který byl po prvním týdnu v hluboké recesi.

Tak jako ve dnech předtím, i nyní jsem zcela vypustil jakýkoli sociální život, na který jsem byl zvyklý. Návštěvy kina, hospod či koncertů jsem si zatrhl a trávil čas výhradně prací, čtením nebo sledováním filmů doma.

Malý podvod a finanční facka

Druhý týden jsem zakončil cestou do Příbrami. Měl jsem zde smluvený rozhovor. Řidič autobusu mi naštěstí po cestě tam i zpět uvěřil, že jsem student, a nekontroloval průkazku s neaktuálním kupónem, jehož obnovení (za 300 korun) jsem si nemohl dovolit. I tak mi ale pouhá cesta autobusem a posezení v kavárně spolkly rozpočet na dva dny.

V polovině experimentu mi zbývalo 1 319 korun. Tedy 94 korun na den. Nicméně, stále jsem potřeboval zaplatit paušál (499 Kč) a pořídit si kupón do Lítačky (550 Kč). Po uhrazení těchto nezbytných položek by mi zbylo 270 korun, respektive 19 korun na den.

Tehdy mě polilo horko a uvědomil jsem si, do jak bezvýchodné situace jsem se dostal. Rozhodl jsem se, že Lítačku oželím. Nicméně, jezdit načerno by byl příliš velký risk a neuchýlil bych se k tomu ani po stránce morální. Rozhodl jsem se tedy nakupovat jednorázové SMS vstupenky za 24 korun.

Lítačka mi měla vypršet 6. února, a tak jsem si spočetl, že za cesty do práce a z práce dám 336 korun, které zaplatím až při další platbě za paušál. Do dalšího měsíce jsem si tak už v polovině toho současného předem vyrobil slušný dluh. Nicméně, zvýšil se mi díky tomu rozpočet na den na 58 korun a 50 haléřů. A to se dá.

Na konci přišel opravdu minimální život

V závěrečné polovině experimentu jsem doplatil na počáteční „rozhazování“. Snížil jsem rozmanitost jídelníčku na minimum. Zkonzumoval jsem tolik těstovin a instantních polévek jako nikdy předtím a některá jídla jsem si úmyslně navařil ve velkém, abych z nich mohl žít ještě dva dny poté.

Začala na mě doléhat únava, spánková deprivace a sociální izolace. Nebylo příjemné usínat s myšlenkou, že druhý den budu jíst to samé a nebudu se moci nijak socializovat, protože na to prostě nemám. Tak nízký rozpočet člověku leží v hlavě a tíží ho jako kámen.

Přese všechnu snahu mi po třetím týdnu zbývalo 324 korun. Navíc jsem měl na poslední týden domluvený další rozhovor a tušil jsem, že na něj půjde minimálně stokoruna ze zbývajícího rozpočtu. Suroviny v ledničce mi docházely a uvědomoval jsem si, že za 32 korun na den se neuživím tak, abych měl alespoň energii do práce.

Kde ale vzít peníze před výplatou, které dostanu hned na ruku? Přidal jsem se do všech velkých facebookových stránek, kde si lidé navzájem nabízejí brigády. Ale příliš jsem neuspěl. Vše bylo buď dlouhodobějšího charakteru, nebo až po patnáctém únoru.

Rozhodl jsem se tedy, že nejlepší bude darovat krevní plazmu. Nejenže tím pomohu, ale navíc dostanu jako náhradu 600 korun, se kterými se už dá vyžít. Jenže pět dní před koncem pokusu na mě dolehl nedostatek potravy bohaté na vitaminy a onemocněl jsem. To moje rozhodnutí nabouralo, a tak jsem sklouzl k přemýšlení o půjčce.

Stačilo mi jen pár stovek, a tak přišla na řadu úvaha o krátkodobé půjčce. Po prostudování podmínek nebankovních společností jsem ji raději zavrhl. Přemýšlel jsem i o zastavení starého mobilu, ale nakonec jsem se rozhodl k roky prověřené metodě a prostě jsem si půjčil od kolegy 500 korun.

S touto půjčkou jsem nakonec vyžil až do posledního dne, který jsem oslavil z postele. Na účtu mi zbylo 33,96 koruny, v hotovosti 8 korun. Do dalšího měsíce na minimálně mzdě bych tím pádem vstoupil s deficitem o výši 794 korun.

Osamělost a finanční břímě v zádech

Během měsíce na minimální mzdě v Praze jsem nepociťoval jen neustálé finanční břemeno, ale i sociální izolovanost. S tak nízkým rozpočtem jsem se musel rozloučit se všemi oblíbenými kulturními aktivitami od návštěvy kin, divadel, koncertů, ale i hospod.

A zatímco mí přátelé neustále někam vyráželi, já musel zůstávat doma. Připojit jsem se mohl jen na procházky, domácí posezení nebo společné sledování filmu. I tak jsem ale pociťoval odcizení, neboť jsem si nemohl dovolit donést žádnou pozornost nebo příliš utrácet za pití.

Běžný měsíc (nalevo) vs. měsíc na minimální mzdě (napravo)

Abych si svůj pocit větší izolace a uzavřenosti potvrdil, srovnal jsem míru svého života „online“ s předchozím měsícem. Začal jsem u filmů a seriálů, jejichž zhlédnutí si zapisuji do účtu na ČSFD, takže jsme měl veškerá data po ruce. Vyšlo mi, že jsem během měsíce na minimálce strávil u filmového a televizního programu o 9 a 3/4 hodiny více než měsíc předtím.

Stejně tak jsem to měl i s telefonem. Podle aplikace Screen Time jsem na něj strávil o téměř 12 hodin více než v předcházejícím měsíci. O mém neaktivním životě na minimální mzdě svědčí i aplikace na měření pohybu, podle níž jsem nachodil o 17 kilometrů méně než měsíc předtím.

Poučení a zamyšlení na závěr

Měsíc na minimální mzdě v našem hlavním městě byl pro mě zkouškou. Hned na začátku jsem si ověřil, že na běžných potravinách se nedá žít a je třeba nakupovat buďto ve slevě nebo v obchodech s levnějším sortimentem.

Udělal jsem řadu chyb, když jsem na začátku zbytečně utrácel a později musel tuto ztrátu dohánět. Můj experiment byl samozřejmě ovlivněn tím, že jsem zůstal ve svém bytě a nešel třeba na ubytovnu, v níž se v Praze ubytuješ zhruba za 3 tisíce měsíčně. Měl bych hned dvojnásobný rozpočet.

Hlavou mi ale nepřestávala vrtat teoretická situace, kdy bych musel uhradit nějaký větší výdaj. Pokud by se mi rozbila pračka, potřeboval bych si koupit nové boty nebo bych třeba dostal pokutu, neměl bych kam sáhnout. S rozpočtem 109 korun na den by mě rozbitá pračka naprosto zruinovala. A pokud by mi došli přátelé na půjčování, musel bych sáhnout na nebankovní úvěr, což je velmi vratká stezka.

Nicméně, pokud bych měl odpovědět na otázku, zda se dá žít v Praze na minimálně mzdě, tak odpověď bude ano. Musel bych ale bydlet na ubytovně nebo s větším množstvím spolubydlících. Bylo by třeba výrazně omezit kulturní složku života a kupovat si méně zdravé, levnější potraviny. Klíčová by byla střídmost. Šetřit na nenadále výdaje a odkládat si stranou co to jen jde, abych nespadl do dluhové pasti. Sám jsem se tam začal po jediném měsíci propadat.

V menších městech, ale třeba i v Brně, by člověk s minimální mzdou vyžil daleko lépe. Především kvůli přemrštěné ceně nájmů v Praze, ale i kvůli dražším nákladům na živobytí. A jak se se situací v Praze poprat, pokud je zde člověk fixován na minimální mzdě? Velice složitě.

Diskutabilní jsou i politické kroky. Razantní zvýšení minimální mzdy by mohlo být kontraproduktivní a posunout takto placené zaměstnance do šedé ekonomiky. Hranice minimální mzdy není problém sám o sobě.

Pokud chceme i nejhůře placeným lidem přinést důstojné životní podmínky, měli bychom řešit exekuční hydru a drasticky narůstající ceny bydlení. V těchto oblastech patříme na poslední příčky v Evropě a znesnadňují život nejen lidem na minimální mzdě, ale nám všem.