Ylioppilaskokeiden sensorin Veli-Matti Pynttärin jokavuotinen urakka on jälleen alkamassa, kun äidinkielen ylioppilaskokeet alkavat. Nyt Pynttäri kertoo, mitä hän tekee, jos on mielipiteestään epävarma.

Vielä pari vuotta sitten äidinkielen ylioppilaskokeiden sensori Veli-Matti Pynttäri kantoi konseptipaperipinoa ylioppilastutkintolautakunnan (YTL) toimistolta kotiin ja ryhtyi tekemään ruutupaperin marginaaleihin merkintöjä. Syksystä 2018 lähtien hän on äidinkielen sensorikollegoineen arvioinut yo-kokeet digitaalisesti.

Jälleen tänä keväänä sama urakka on edessä. Tämän kevään ylioppilaskirjoituksissa hänen tehtävänään on arvioida satoja vastauksia sekä lukutaidon että kirjoitustaidon kokeessa. Se tietää tiukkaa lukurupeamaa ja äidinkielen sensorin raamatun, Digitaalisen äidinkielen kokeen määräyksien, ahkeraa käyttöä. Niillä arviointikriteereillä pitää pystyä perustelemaan jokainen piste.

”Toisinaan kuulee sanottavan, että sensorit tekevät mitä sensorit haluavat. Ei se ihan niin ole”, Pynttäri toteaa.

Käytännössä äidinkielen ylioppilaskoe käy läpi pitkällisen arvostelumankelin. Ensimmäiseksi siihen tarttuu oman lukion opettaja, joka antaa kokeesta oman arvionsa. Heti kokeiden jälkeen ylioppilastutkintolautakunta kutsuu äidinkielen sensorit kokoukseen. Paikalla on kymmeniä lukion äidinkielenopettajia, suomen kielen tutkijoita ja kirjallisuudentutkijoita. Kokous on kevään tärkein, eikä kukaan saa olla poissa.

Ennen kokouksia sensorit ovat tutustuneet ylioppilaskokeiden nimettömiin esimerkkivastauksiin. He keskustelevat niistä pienryhmissä, ja jokainen ryhmä ehdottaa oikeaksi katsomaansa pistemäärää. Lopuksi sensorikunta käy yhdessä läpi, millä perusteella tiettyyn pistemäärään on päädytty, ja hakee siitä yhteistä konsensusta. Syntyy arvostelun perusta.

” ”Kun katsoo, millaista osaamista vaaditaan suhteessa resursseihin ja tuntimääriin, siinä on kyllä gäppi.”

Alkaa sensoreiden kuukauden kestävä luku-urakka.

Kukin hoitaa sen omaan tapaansa. Joku on raivannut ajan muista töistä, toinen arvioi viikonloput.

Veli-Matti Pynttäri arvioi yo-kokeita kotonaan. Hän on kirjallisuudentutkija Turun yliopistossa. Arvioin­tiurakkaa on alkuvuonna yllin kyllin, sillä hän on myös tämänvuotisen Runeberg-kirjallisuuspalkinnon palkintoraadin jäsen.

Tutkijana Pynttäri voi määritellä ajankäyttöään. Lisäksi takana on lukion äidinkielenopettajan sijaisuus, josta hän on saanut tuntumaa lukio­laisten arkeen – heidän ajatteluunsa ja kirjoittamiseen.

”Kun katsoo, millaista osaamista ylioppilaskokeessa vaaditaan suhteessa resursseihin ja tuntimääriin, siinä on kyllä gäppi. Uskon, että tämän eron näkeminen on tehnyt minusta paremman sensorin.”

Pynttäri ryhtyy kokeiden kimppuun aamuisin, koska on silloin tehokkaimmillaan.

Hän istahtaa pienen työpöytänsä eteen, ranskalaisen parvekkeen äärelle. Ottaa neljään sivuun tiivistetyn arviointikriteeristön kouraansa ja aloittaa.

Hän arvioi vastauksen kokonaiskuvaa, sisältöaineksia, kieltä ja tyyliä sekä esitystapaa. Hän pohtii, onko vastaajan ajattelu omaleimaista, hallitseeko kokelas lajityypin ja osaako hän perustella kantansa.

”Fiksumpia ihmisiä kuin minä siellä aina joskus kirjoittaa.”

Veli-Matti Pynttäri lukee keväällä yli 300 ylioppilasainetta.­

” ”Tässä työssä ei voi olla sensorin egosta kysymys.”

Sensori ei tiedä, kenen vastausta lukee, eikä oppilaan koulua. Se on Pynttäristä hyvä, neutraali systeemi.

Pynttärillä on tapana heti luku-urakan aluksi lukea jonkinlainen joukko vastauksia, jotta hänelle syntyy yleiskäsitys lukiolaisten tavasta vastata.

”Esimerkiksi lukutaidon vastaukset, joissa vertaillaan aineistojen rakennetta, ovat kaikki aika samanlaisia. Linja piirtyy takaraivoon.”

Heti luku-urakan aluksi sensorit lähettävät kasan itse arvioimiaan kokelaiden vastauksia etukäteen nimetylle sensoriparilleen. Pari antaa niistä palautetta – ja päinvastoin. Ristikkäisluenta on osa laadunvarmistusta. Lisäksi jokaisella sensorilla on myös useampi kakkos- ja kolmossensori, joille he voivat lähettää tehtävät toista mielipidettä varten.

Pynttäri pitää nykykäytännöstä. Digitaalisen yo-kokeen tehtäviä voi lukea putkeen: esimerkiksi lukutaitokokeessa ensin kaikkien kokelaiden ykköstehtävän, sitten kaikkien kakkostehtävän. Toki voi toimia toisinkin: arvioida yhden kokelaan kaikki suoritukset peräkkäin ja siirtyä sitten seuraavan tuotoksiin.

Opettajan alustavaa arviointia Pynttäri ei lue koskaan etukäteen, vaikka näkeekin sen halutessaan.

Sokkoluennan jälkeen Pynttäri miettii pisteet ja vasta sitten katsoo opettajan arvion.

”Jos olen opettajan kanssa samaa mieltä, se on sitten siinä. Ei ole mitään syytä paneutua asiaan sen enempää.”

Jos Pynttärin näkemys eroaa opettajan näkemyksestä, hän alkaa miettiä omia perusteitaan uudestaan. Sensorin on oltava oman näkemyksensä suhteen herkillä, ”ettei lähde jyräämään jollakin omalla sapluunalla”, hän sanoo.

”Tässä työssä ei voi olla sensorin egosta kysymys. Siitä, että minä olisin oikeassa ja opettaja väärässä. Ykkösasia on kokelaan oikeusturva. Mikään muu ei voi olla perustana.”

Joskus Pynttäri kallistuu opettajan puolelle, joskus pitää oman päänsä. Tai jos hän on epävarma, lähettää tehtävän kakkossensorille.

Jos sensorin arviointi esimerkiksi lukutaidon kokeessa poikkeaa opettajan antamasta enemmän kuin kymmenellä pisteellä, tehtävä pitää laittaa kakkossensorille.

” ”Jos aavistelen, että tekstissä on jotakin arvokasta, mutten saa siitä itse kiinni, laitan tehtävän helposti kakkossensorille.”

Aika harvoin Pynttärin arviointi on ollut täysin erilainen kuin opettajan. Silti hän käyttää kakkossensoria mieluummin liian paljon kuin liian vähän.

”Opiskelijan oikeusturvan kannalta on parempi niin päin. Kitsastelusta ei kukaan hyödy.”

Toista mielipidettä Pynttäri saattaa kaivata vaikkapa kirjoitustaidon kokeessa sen arviointiin, kuuluuko tekstissä kirjoittajan oma ääni.

”Tai jos koen, että en pääse kiinni jutusta, mutta aavistelen, että siinä on jotakin arvokasta, laitan tehtävän helposti kakkossensorille.”

Hän ei kuitenkaan ohjeista kakkosta eikä kysy yksittäistä mielipidettä, vaan laittaa suorituksen kokonaisuutena. Kokonaisuutta hän myös itse katsoo kakkosena ollessaan.

Kaksikko keskustelee arvioinnista lyhyesti. Jos yhteisymmärrystä ei synny tai kakkossensorikin on epävarma, tehtävä lähetetään kolmossensorille. Näin toimitaan myös, jos pisteet muuttuvat opettajan antamasta arviosta kirjoitustaidon kokeessa enemmän kuin 15 tai 20 pistettä.

Lukutaidon kokeessa kolmossensoria on käytettävä, jos yksittäisen tehtävän pisteet muuttuvat enemmän kuin 15 pistettä, jos kokeen kokonaispistemäärä muuttuu enemmän kuin 40 pistettä tai jos koesuoritus on hyvin ongelmallinen. Tällöinkin sensorit päättävät lopullisen pistemäärän yhdessä.

Käytäntönä on ollut, että kullakin sensorilla on vähintään 350 suoritusta arvioitavana pääsääntöisesti kummastakin kokeesta.

”Massa on aika välttämätön. Jos lähtisi arvostelemaan vähemmällä massalla, siitä jäisi puuttumaan massan tuoma näkemys siitä, missä linjat menevät.”

Enimmillään sensorilla voi olla luettavanaan 1 200 ylioppilaskoetta. Pynttäri ei tiedä ketään, joka lukisi sellaisen määrän. Tahti on tiivis minimimäärälläkin, jossa omat rajat tulee tuntea.

”Olen oppinut hyvin tuntemaan, missä vaiheessa minulla menee yli – ettei pää ota enää vastaan sitä, mitä luen.”

Silloin on tauon paikka.

”Lukiolaisten panostusta pitää kunnioittaa. Haluan olla tarkistaessani virkeänä ja tarkka.”

Kun tarkistusurakka on vapun tienoilla ohi, sensorin hanskat putoavat. Iloisesti.

Toukokuussa ylioppilastutkintolautakunta lähettää arvostelut koululle ja kokelaat pääsevät lukemaan sensorin kommentit ja pisteytysperusteet.

”Saadakseen ällän paperit ei tarvitse olla täydellinen”, Pynttäri toteaa.

”Me annamme pisteet tehtävistä, mutta ylioppilastutkintolautakunta määrittää aina arvosanojen pisterajat.”

Jos kokelas ei ole tyytyväinen arviointiin, hänellä on oikeus pyytää oikaisuvaatimus, jolloin koe lähtee uudelleen luettavaksi.

”Nykylukiolaiset suhtautuvat opiskeluun vakavasti ja ovat oikeuksistaan tarkkoja. Se on hyvä asia. Joskus pisteet muuttuvat, joskus eivät.”

Yksi asia sensoria hiukan mietityttää: lisääntyvätkö oikaisuvaatimukset, kun ylioppilaskokeiden painoarvo kasvaa yliopistojen sisäänpääsyssä? Jos oppilas jää vaikkapa pisteen päähän opiskelupaikasta, houkutus oikaisuvaatimukseen voi olla suuri.

Hän toppuuttelee.

”Onnenkantamoisella ei voi lähteä hakemaan yhtä pistettä lisää. Kokelaan pitää itse osata tunnistaa ja perustella, missä arvostelussa on menty vikaan.”

Kun Pynttäri vertaa omaa lukio­aikaansa nykylukiolaisten elämään, hän pitää 30 vuoden takaista aikaa suhteellisen huolettomana. Välivuoden pitäminen ei silloin ollut niin suuri kauhistus kuin nykyään.

Tehokkaaseen opiskeluun ja välivuosien karsimiseen on kannustanut myös suomalainen koulutuspolitiikka. Se mietityttää Pynttäriä.

Hän on nähnyt, kuinka tosissaan nykylukiolaiset ottavat koulunkäyntinsä. Mutta elämässä pitäisi olla muutakin, hän muistuttaa.

”Ihmiselle ja muutokselle pitää antaa tilaa.”

Vaatimukset lukiolaisille ovat Pynttärin mielestä kasvaneet jo lähes liiallisiksi, ja hän on huolissaan oppilaiden jaksamisesta.­

” ”Lukiolaisten puolella on liian vähän ihmisiä.”

Pynttäri pelkää, että korkeakoulu-uudistuksilla, joilla sinänsä tarkoitetaan hyvää, voi myös aika paljon mennä pieleen.

Pahinta pieleenmenoa hänestä olisi, että lukiolaiset ovat burnoutissa, masentuneita ja kyvyttömiä elämään.

”Se on osittain toteutunutkin. Sen sijaan, että turvataan kansantalous nopeammin valmistuvilla ihmisillä, meidän pitäisi oikeasti miettiä ihmisten hyvinvointia.”

Pynttäristä vastuu on monella taholla.

”Syyttävä sormi ei voi osoittaa pelkästään opettajiin tai ylioppilastutkinnon vaikeuteen.”

Hänestä olisi tärkeää miettiä, millaisia ihmisiä me haluamme valmistuvan lukiosta ja lähtevän kohti omaa elämää.

”Lukiolaisten puolella on liian vähän ihmisiä. Vaatimuksia on hurjasti. Lukiolaiset ovat muutenkin elämänvaihteessa, jossa heillä ei ole liikaa päähän silittelijöitä.”