Nainen kävelee Esplanadilla, kantamuksinaan pyyhe, pullo kuohuviiniä ja Suomen lippu. Lokakuinen maanantai-ilta on pimeä.

Aiemmin samana päivänä hän on kirjoittanut Facebookissa: ”Haluan Havis Amandaan uimaan taloustieteen Nobelin johdosta tänään illalla. Lähteekö joku mukaan vai kuuluuko tätä juhlia hillitysti?”

Bengt Holmströmin palkinnon innoittama päivitys on poikinut peukutuksia ja yhden #torillatavataan-vastauksen.

Kello lähestyy yhdeksää, Mantan patsas odottaa Kauppatorin laidalla. Mereltä tuulee, lämpötila on pudonnut kuuteen asteeseen. Perääntyminen ei ole vaihtoehto, sillä hän on uudistanut kutsunsa Twitterissä ja Ylen radiohaastattelussa.

Patsaan liepeillä on pultsari ja pari turistia. Kukaan muu ei ole saapunut juhlistamaan Suomen Nobelia. Somessa paikalle ilmoittautunut ystävä luuli, että kyse oli läpänheitosta.

Nainen on valmis kastautumaan yksinkin, mutta sekään ei onnistu. Suihkulähteen allas on tyhjennetty vedestä.

Ulkoasiainministeriön maakuvayksikön päällikkö Petra Theman jakaa somessa kuvan itsestään patsaalla. Hänen hymynsä on leveä.

Ideoinnin tuloksena syntyi esimerkiksi kalsarikänni-emoji.

’Ottakaa kahvia, kun vielä ehditte”, Theman sanoo tiimilleen ministeriön viestintäosaston kokoontumistilassa Katajanokalla.

Toisen yksikön avain on unohtunut lukolliseen kahvikoneeseen. Kun luvattomat kupit on haettu, on aika käydä läpi, mitä kuuluu Suomen maakuvalle joulukuun alussa 2016.

Pisa-tulokset, Saara Aalto, yksikön tilaamat suomalaista outoutta tihkuvat jouluvideot ja joukko muita asioita käydään sutjakasti läpi – ehkä siksi, että Theman ja suurin osa seitsemästä muusta osallistujasta seisovat koko palaverin ajan.

Ruotsalaisten Lontoon kirkoissa suurieleisesti järjestämät Lucia-juhlat kirvoittavat keskustelun. Suomen suurlähetystöillä ei ole vastaavaa vetonaulaa.

”Eikö me voitaisi omia juhannus”, Theman sanoo.

Theman ei osaa ahdistua naapurin menestyksestä, sillä maakuvan rakentajat ovat juuri saaneet makean voiton. Maa- ja aluebrändäyksen konferenssissa Lontoossa somesarjan ykköseksi valittiin Suomi.

”Kun aloitin kaksi vuotta sitten tässä tehtävässä, niin tiedossa oli, että meillä ei tule koskaan olemaan 50 miljoonan euron budjettia ja 140 ihmistä töissä niin kuin Ruotsilla. Mutta asetimme tavoitteeksi, että meidän pitää olla maailman parhaita verkossa. Kun voitimme Lontoossa, niin tippa pääsi linssiin.”

Palkinnon toivat karjalanpiirakka, rauhanvälittäjä, hevifani, villasukat ja saunova pariskunta – tai oikeammin pikkuriikkiset kuvat näistä ja muista suomalaisuutta henkivistä aiheista. Kyse on emojeista, symbolikuvista, joilla yhä useammat ihmiset ryydittävät kännykkäviestejään.

Themanin ansiosta Suomesta tuli maailman ensimmäinen valtio, joka teetti itselleen omat emojit. Vuonna 2015 hänen tiiminsä pohti mainostoimiston kanssa, miten Suomea esittelevän finland.fi-sivuston joulukalenteri voisi puhutella nuoria maailmanlaajuisesti.

”Nuoriin vaikuttaminen on tehokkainta. Ihmisille muodostuvat jo teini-iässä käsitykset eri maista, eivätkä ne sen jälkeen juuri muutu.”

Joku heitti ajatuksen emojien varaan rakentuvista joulutarinoista. Siitä innostuttiin heti, mutta vähitellen kaikille kirkastui, että parhaiten toimisivat yksittäiset kuvat.

Alkoi kuva-aiheiden ideointi. Kukaan ei tiennyt, kuinka iso ilmiöstä tulisi, joten tuotantoon päästettiin muiden muassa symbolikuva kalsarikänneistä.

Se joulukalenteri oli menestys. Suomi-emojeita on ladattu eri puolilla maailmaa yli 200 000 kertaa, ja tieto niistä on saavuttanut jopa 200 miljoonaa ihmistä.

Suuri huomio saavutettiin Themanin tiimin viestinnällä ja vähillä rahoilla. Theman myös lobbasi ahkerasti Suomi-emojeita Unicode-järjestelmään, jotta ne löytyisivät hymiön, sydämen ja peukun tapaan valmiina puhelinten näppäimistöistä.

Marraskuussa Unicode-järjestö teki historiaa, se hyväksyi alustavasti ensimmäiset valtion hakemat emojit: villasukan ja saunovan naisen, tosin alkuperäistä versiota verhotumpana ja ilman miestä.

On Themanin johdolla tehty muutakin. Valtiolle on hankittu oma Finlandica-kirjasintyyppi, Suomen YouTube-kanava on luovutettu nuorille tubettajille, ulkomaisia bloggareita on kierrätetty pitkin maata.

Ote on uudenlainen. Jos Suomen maakuva pelkistyi ennen joulupukkiin reessä järven jäällä, Theman on lisännyt siihen arkea ja karheutta.

Rakennus oli nuorisovankila. ”Päätin, että tuonne minä haluan töihin.”

Munkkiniemeläisessä kerrostalossa tuoksuu kipsipöly. Putkiremontti on lopuillaan.

Themanin paita on maalin tahrima. Seuraavaksi hänen pitäisi saumata kylppärinsä seinälaatat.

”Itse tekeminen on perua isältä.”

Themanin perhe oli keskiluokkainen ja kaksikielinen.

”Minulla on isän kautta vahvat juuret Lapualla – en pelkää auktoriteetteja. Äitini on Bromarvista, ja on opettanut ottamaan toiset huomioon.”

Lapsuutensa ja nuoruutensa Theman eli Lohjalla.

”Teinille se oli ankara, kahtiajakautunut paikka, kuuluit joko punaisiin tai valkoisiin.”

Maailman vääryyksiin hän havahtui yläasteella.

”Nelson Mandela istui vankilassa, kun löysin eteläafrikkalaisia säilykepäärynöitä Virkkalan K-Marketin hyllyltä. Kävelin purkin kanssa kassalle ja kysyin, että kuinka te kehtaatte myydä näitä.”

Arkkitehdin ammatti kiinnosti Themania, joten hän halusi kuvataidelukioon Helsinkiin. Vanhemmat suhtautuivat ideaan nihkeästi. Hän kirjoitti isälleen vetoavan kirjeen, ja lupa heltisi.

Theman nautti lukionsa inspiroivasta ilmapiiristä, osallistui oppilaskunnan toimintaan ja oli perustamassa rasisminvastaista Okapi-yhdistystä.

”Patentti- ja rekisterihallitus ilmoitti, ettei Suomessa ole rasismia, joten yhdistyksen tehtäväksi vahvistettiin suvaitsemattomuuden vastustaminen.”

Ylioppilaaksi päästyään Theman halusi vuodeksi vapaaehtoistyöhön Meksikoon. Vanhempia hirvitti.

Tytär kirjoitti taas kirjeen isälleen – ja sai lähteä.

Theman päätyi ensin antropologin apulaiseksi Tlaxcalan osavaltioon, sen pääkaupungin ainoaksi ulkomaalaiseksi. Eräänä päivänä hän istui isäntäperheensä autossa ja näki valtavan muurin.

”Yhtäkkiä pieni poika astui ulos muurissa olevasta ovesta. Perheen isä kertoi, että rakennus on nuorisovankila. Päätin, että tuonne minä haluan töihin.”

Meksikolaisperheen isä arveli, että lupaa pitää kysyä osavaltion ylimmältä johdolta. 19-vuotias Theman hankki audienssin kuvernöörin luo ja löysi itsensä tämän hienosta odotussalista.

”Kuvernööri kysyi, että mitä hän voi tehdä hyväkseni. Kerroin, että haluan järjestää tekemistä nuorisovangeille. Hän nikotteli aikansa, kunnes tunnusti, ettei kukaan tee heidän kanssaan mitään.”

Vankilaan oli teljetty parikymmentä poikaa. Murhaajia, raiskaajia, näpistelijöitä – nuorimmat yhdeksänvuotiaita. Kukaan ei tiennyt tuomionsa pituutta. Sisäpihalla oli jalkapallomaalit, mutta pallo puuttui.

Theman osti omilla rahoillaan jalkapallon ja pelipaidat. Pojat pelasivat oitis kolme tuntia tauotta.

”Futiksen jälkeen he malttoivat keskittyä muuhunkin. Kysyin, mitä he haluavat oppia, ja opetin sitä. Englannin kieltä, laulua, kitaransoittoa, ruuanlaittoa, askartelua.”

Jossain vaiheessa Theman tajusi, ettei hän pysty muuttamaan kaikkien poikien elämän suuntaa. Hän tunsi voimiensa ehtyvän.

”Silloin meksikolaisperheeni isä muistutti, että jos onnistun opettamaan pojille vähän optimismia, se riittää. Sen oivaltaminen oli uskomaton helpotus.”

”Myöhemmin kuulin, että osa pojista oli päätynyt armeijan ja poliisin leipiin.”

Vuonna 2004 Theman palasi 12 vuoden tauon jälkeen Latinalaiseen Amerikkaan: hänet oli nimitetty diplomaatiksi Buenos Airesin lähetystöön.

Välissä oli tapahtunut paljon. Hän oli aloittanut opinnot Åbo Akademissa, osallistunut lukemattomiin rientoihin, napannut opiskelijakuorosta itselleen aviomiehen, valmistunut maisteriksi sosiologiasta, synnyttänyt kaksi tytärtä ja opetellut Tellabsin viestintäpäällikkönä neljän yt-kierroksen verran, miten ihmisille kerrotaan huonoja uutisia.

Sitten hänen miehensä huomasi ilmoituksen ulkoministeriön järjestämästä diplomaattikoulutuksesta. Theman haki, pääsi ja ihastui.

”Tajusin jo ensimmäisillä luennoilla kauppapolitiikasta, että tämä on niin minun paikkani.”

Argentiinaan hän saapui keskelle kauppapoliittista myrskyä. Suomalainen Metsä-Botnia oli sopinut Uruguayn kanssa rakentavansa sellutehtaan maiden välisen rajajoen rannalle, ja argentiinalaiset pelkäsivät vesien saastuvan. Suomea kohtaan nousi viha.

Suurimpiin mielenilmauksiin osallistui yli 100 000 ihmistä. Sellutehtaan vastustajat kutsuivat itsensä toistuvasti Suomen edustustoon.

”Otin heidät vastaan, sillä suurlähettiläs ei voi protokollasyistä tavata ketään ilman audienssia. Vähitellen tutustuimme, eräänkin Rubenin kanssa vaihdoimme aina lasten kuulumiset ennen asiaan menemistä.”

”Kerran Rubenilla kuohui yli ja hän ilmoitti, että jos te suomalaiset raiskaatte heidän luontonsa, he raiskaavat minut. Totesin, että Ruben, tuo ei ollut kauhean kivasti sanottu.”

Lähetystön edessä osoitettiin usein mieltä, ja Theman tottui työskentelemään pilkkahuutojen pauhussa. Yleensä tieto mielenilmauksista saatiin etukäteen ja henkilökunta ehti siirtää autonsa alta pois.

”Kerran tietoa ei tullut ajoissa ja lähdin juoksujalkaa kadulle, jossa oli jo mielenosoittajia ja poliiseja, joiden on suojeltava diplomaattien koskemattomuutta. Poliisien ilme oli näkemisen arvoinen, kun vaihdoin ennen autoon astumistani poskisuudelmat Rubenin kanssa. He eivät oikein tienneet, tönäistäkö häntä vai ei.”

Sellukiistasta huolimatta Theman viihtyi Buenos Airesissa.

”Ymmärsin siellä, ettei minussa ole mitään vikaa, vaikka puhun kovalla äänellä, keskeytän ja elehdin käsilläni.”

Mutta sitten Argentiinaan saapui kuvausmatkalle tuottaja Markus Selin, hän oli saanut vinkin tarmokkaasta diplomaatista.

Lokakuussa 2008 Theman hääri kuumeisesti Cannesin festivaalipalatsissa Etelä-Ranskassa. Tv-alan markkinatapahtuma Mipcom oli alkamaisillaan ja hänen piti pystyttää kahden avustajansa kanssa Suomen messupiste kengännauhabudjetilla.

”Viereisten ständien ammattirakentajat katsoivat pitkään, kun heiluin siellä pienen porani kanssa.”

Marimekolta puhutut kankaat, vanhemmilta lainattu sohvapöytä ja muut Euroopan läpi ajetut tavarat muodostivat ”Suomalaisen olohuoneen”.

”Kiitos tuli messujen lopussa, kun The Muppet Shown tuotantoyhtiön johtaja pistäytyi ja kertoi sanoneensa tiimilleen, että juuri tuollainen pitää ständin olla.”

Theman oli kaksi kuukautta aiemmin palkattu audiovisuaalisen alan vientiyhdistyksen Favexin ensimmäiseksi toiminnanjohtajaksi – Markus Selinin myötävaikutuksella. Themania ei ollut vaikea houkutella tehtävään, ala kiinnosti. Vaakakupissa painoi myös avioero: hänen miehensä oli palannut pari vuotta aiemmin Suomeen, ja lasten oli hyvä päästä taas asumaan lähelle isäänsä.

Theman viihtyi kansainvälisissä tapahtumissa. Berliinin elokuvamarkkinoiden yhteyteen hän lanseerasi ”Suomalaiset kotibileet”.

”Vuokrasimme kaksikerroksisen yksityisasunnon. Tilasimme jumalattomat määrät pizzaa, ja juomat veimme jäiden sekaan kylpyammeeseen.”

Tuottajia, ostajia ja rahoittajia virtasi paikalle.

”Heitä, tuli, tuli ja tuli. Kun väkeä oli 400 henkeä, naapurit soittivat omistajan paikalle. Hän vaati meitä lopettamaan juhlat. Taivuin siihen, vaikka Renny Harlin supatti korvaan, että kaikki hyvät bileet päättyvät vasta poliisiin saapumiseen.”

Nykyään Suomalaisiin kotibileisiin kysellään kutsuja Yhdysvalloista asti. Vuosien saatossa moni suomalainen on luonut bileissä arvokkaita kontakteja.

Theman palasi ulkoministeriöön viiden viihdevuoden jälkeen 2013. Mutta mitä hän aikoo tehdä seuraavaksi?

”Rakentaa parempaa maailmaa. Aika moni on täällä töissä sen takia, että sotia ei tarvittaisi. Niin minäkin.”

Petra Theman (o.s. Harri)