Blogi Ylen uutis- ja ajankohtaistoiminnan blogeja tekee joukko oman alansa tarkkaan tuntevia toimittajia. > Kaikki blogit voit lukea täältä

Sapatin aattona suuntasimme Mahane Yehudalle, joka on juuri sellainen värikäs ja väentäyteinen markkinakojujen rykelmä, joita kaunokirjallisuus kuvaa Lähi-idässä olevan.

Tuntui siltä, kuin koko Jerusalem olisi ollut liikkeellä. Kaikki olivat ostamassa sapatin ruokatarvikkeita, tietysti, viimeisenä mahdollisena hetkenä.

Auringon laskiessa katsoimme, miten kipojen, rekeleiden ja shtreimeleiden virta kulki synagogaan. Sitten kaupunki hiljeni.

Kaupat, ravintolat ja baarit panivat ovensa säppiin. Koko julkinen liikenne lakkasi toimimasta vuorokaudeksi. Läntisen Jerusalemin vilkkain katu oli vailla ristin sielua.

Mussutin majapaikassani challahia ja mietin, että olisi kummallista ajatella uskonnollisen juhlan pysäyttävän viikoittain kokonaisen miljoonakaupungin kotona Pohjois-Euroopassa.

Minulle, maallistuneelle suomalaiselle koko ajatus sapatista tuntui itse asiassa aivan mielettömältä. En minä halua kiertää koko kaupunkia yrittäessäni etsiä harvojen avoinna olevien ravintoloiden joukosta sitä, johon juuri ja juuri mahtuisin, ja jossa loppulaskun näkeminen ei nostaisi verenpainetta.

Halusin joukkoliikenteen, avoinna olevat kaupat ja vapauden. Minä itse halusin päättää, milloin käyn ja missä, ihan juuri silloin kun minulle itselleni sopii!

Minä itse halusin päättää, milloin käyn ja missä, ihan juuri silloin kun minulle itselleni sopii!

Kokemus sapatista hiipi mieleeni eilen Helsingissä. Koitin pitää päiväkävelyllä sopivaa etäisyyttä muihin, ja niin näytti tekevän moni muukin. Kadut olivat autiompia kuin yleensä.

Vähän hymyilytti, kun ajattelin, että kyllä tämä meiltä suomalaisilta luonnistuu.

Samaan aikaan en voinut olla huomaamatta sitä, että monien ravintoloiden ikkunoista näkyi myös isoja kaveriporukoita istumassa yhteisen pöydän äärellä. Twitterissä ihmiset kertoivat, miten moni ei oikein haluaisi perua sukulointeja tai yhteisiä juhlia. Että eihän tässä mitään, tavataan nyt, kun ei olla sairaita.

Koronavirusepidemian aikana meiltä jokaiselta vaadittava etäännyttäminen, social distancing, tuntuu olevan sittenkin kovin vaikeaa. Miksi?

Koska se vaatii juuri sellaisesta mukavasta valinnanvapaudesta luopumista, jota emme tietenkään mielellämme tekisi.

Kollegani Olli Seuri pohti perjantaisessa Jaa, ei, tyhjiä, poissa -podcastimme jaksossa, että tällä viikolla Suomessa on havahduttu kunnolla koronavirukseen. Samalla on havahduttu siihen, ettei ole olemassa suomalaista ”erilliskoronaa” – sama, maailmanlaajuinen epidemia on meidänkin riesanamme. Aiheesta kirjoitti myös MTV:n politiikan toimituksen pomo (siirryt toiseen palveluun) Eeva Lehtimäki.

Ajattelen silti niinkin, että ihmisten – ja ilman muuta myös minun itseni! – on edelleen vaikea ymmärtää, ettei ihmistenkään keskuudessa ole olemassa ”erilliskoronaa”. On helppoa ajatella, että viruksen levittäjä on aina jossain muualla, mutta omassa lähipiirissä se ei ole. Saati, että se olisin minä itse!

Ajankuva tiivistyy vihaiseen kansalaiseen, joka vaatii valtiolta järeämpiä toimia epidemian vuoksi, mutta joka vähän naureskelee käsienpesuohjeille, yskäisee bussissa ja käy kavereiden kanssa baarissakin istuskelemassa tiheässä porukassa.

Apulaisprofessori Liina-Kaisa Tynkkynen Tampereen yliopistosta muistutti eilen Twitterissä (siirryt toiseen palveluun), että kansanterveyskysymyksissä yksilön näkökulma voi olla ristiriidassa väestön näkökulman kanssa.

Etäännyttäminen ja käsienpesu ovat tehokkaita toimia, mutta silti voidaan toivoa jotain ”järeämpää”. Ei oikein nähdä, miksi asioita tehdään, hän pohti.

On todennäköistä, että valtion on toimittava. Mutta samaan aikaan yksilöiden tulee tehdä pieniä, tylsiä ja ankeitakin juttuja, jotta kokonaisuus toimii, Tynkkynen muistuttaa. Se ei ole joko–tai, vaan sekä–että.

On todennäköistä, että valtion on toimittava. Mutta samaan aikaan yksilöiden tulee tehdä pieniä, tylsiä ja ankeitakin juttuja, jotta kokonaisuus toimii, Liina-Kaisa Tynkkynen muistuttaa. Se ei ole joko–tai, vaan sekä–että.

En haluaisi ajatella, että koronavirus on suuri uhka, joka väistämättä lamauttaa yhteiskuntamme täysin ja pitkäksi aikaa. Samaan aikaan en halua myöskään helliä ajatusta ulkoisesta uhasta, joka pysähtyy rajalle tai joka voisi olla vain niissä kohutuissa kouluissa, joiden sulkemisesta nyt puhutaan.

Ymmärtääkseni minunkin, vaikka kuinka olisin etätyöläinen, olisi mahdollista tietämättäni levittää virusta ja sen aiheuttamaa tautia. Ihan samalla tavalla kuin olen monesti huolimattomana levittänyt kausiflunssaa.

Ei auta sulkea kouluja ja koko Suomea, jos vapaa-ajalla mikään ei muutu, Liina-Kaisa Tynkkynen huomauttaa.

Tunnen piston sydämessäni. Ei kai tässä auta kuin googlata ”social distancing best practices” ja yrittää parhaansa. Nyt ei taida olla kivojen juhlien ja kokoontumisten aika. Ainakaan kasvotusten.

Niinpä vietimme eilen ystävän synttäreitä Google Hangoutsissa. Se oli yllättävän hauskaa.

Robert Sundman

Kirjoittaja on Ylen politiikan toimittaja.

Voit keskustella aiheesta maanantaihin 16.3. klo 23 saakka.

Lue täältä uusimmat tiedot koronaviruksesta.