Italialainen naapurini ihmetteli Suomen taloudellista tilaa. Hän kertoi italialaisissa lehdissä puhuttavan Suomesta jo Pohjolan Kreikkana.

Kahdeksan vuotta kestänyt laskukausi on poikkeuksellisen paha. Kyse ei ole enää suhdannevaihteluista vaan jostain pysyvämmästä.

Aina voi kysyä, miksi suomalaisten ylipäänsä pitäisi olla vauraampia kuin vaikka puolalaisten. Historian saatossa Puola on ollut meitä rikkaampi muutamaa viimeistä vuosikymmentä lukuun ottamatta. Onko järjestys palaamassa ennalleen tai sanotaanko vaikka normaaliksi?

Meillä on pysyviä heikkouksia, kuten syrjäinen sijaintimme, harvaan asuttu maa ja kielemme, jolla ei ole käyttöä maamme rajojen ulkopuolella.

Perinteisiä vahvuuksiamme on ollut vihreä kultamme, metsät, jotka antoivat aiemmin töitä jopa sadoille tuhansille suomalaisille ja olivat vientimme perusta. Hyvä yhteiskunnallinen luottamus – sosiaalinen pääoma – on tehnyt maastamme toimivan verrattuna suurien vastakohtaisuuksien ja epäluottamuksen myrkyttämiin yhteiskuntiin.

Suurin vahvuutemme on ollut kuitenkin hyvin koulutettu kansa. Sen turvin elinkeinomme menestyivät erinomaisesti. Huippuyliopistoja maassamme ei ole. Vahvuutemme on ollut keskivertokansalaisten verrattain hyvä osaaminen.

Pessimisti on helppo olla: vahvuutemme ovat heikkenemässä samalla, kun heikkouksiemme merkitys kasvaa.

Aion jatkaa tätä kaamosajan synkistelyä kirjoitussarjalla, joka käsittelee muun muassa bioklusteria, osaamista, pienen kielialueen hintaa ja hyvinvointimallimme tulevaisuutta.